Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

У вересні 2012 року позивач звернувся з зазначеним позовом до відповідачів просив припинити право спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] в м. Донецьку шляхом виділу йому в натурі 30/100 вказаного домоволодіння, що складається з житлового будинку В-1 з житловими прибудовами в, в-1, всього 48,8 кв.м., сараїв П, О, С площею 8,8 кв.м. ,13 кв.м., 8,7 кв.м. відповідно; літньої кухні Р площею 12,7 кв.м.; вбиральні Н площею 1,3 кв.м., а всього нерухомість площею 93,3 кв.м.. Крім того просив встановити межу землекористування відповідно до порядку, що склався, після проведення будівельно-технічної експертизи із визначенням права спільно користуватись доріжкою з вулиці до його власності, як єдиним можливим входом. Посилався на те, що він є власником 30/100 частин вказаного домоволодіння на підставі рішення суду. Користується тими будівлями, які просить виділити йому в натурі, та частиною земельної ділянки. По городу встановлено огорожу, що вказує на порядок користування земельною ділянкою. Спору з цього приводу немає. Загальна площа земельної ділянки 1828 кв.м., тому пропорційно його частки у власності домоволодінням йому належить 548,4 кв.м., яка має бути закріплена за ним при визначенні порядку користуванням (а.с.2-4). Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 28 листопада 2013 року позов задоволений частково. Виділено [PERSON] в натурі 30/100 частини домоволодіння [ADDRESS] в м. Донецьку у вигляді житлового будинку В-1 площею 36,3 кв.м. (у тому числі приміщення 4-1 площею 8,0 кв.м., приміщення 4-3 площею 8,3 кв.м., приміщення 4-4 площею 5,8 кв.м.), прибудовами літ в площею 12,5 кв.м. (у тому числі приміщення 4-5 площею 4,7 кв.м., приміщення 4-6 площею 7,8 кв.м.) погребом літ. в-1 площею 3,4 кв.м., а всього загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м. сараю літ. П загальною площею 8,8 кв.м., сараю літ. О загальною площею 13,0 кв.м., сараю літ. С загальною площею 8,7 кв.м. літньої кухні літ. Р загальною площею 12,7 кв.м., вбиральню літ. Н загальною площею 1,3 кв.м. Припинено право спільної часткової власності на вказані приміщення. Стягнуто з [PERSON] судовий збір на користь держави у розмірі 445,78 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 116-118). Позивач в апеляційній скарзі на вказане судове рішення порушує питання про його скасування в частині відмови в задоволенні позову та стягнення судового збору. Посилається на те, що рішення суду в зазначеній частині є незаконним та необгрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд безпідставно стягнув з нього судовий збір, оскільки він малозабезпечена особа, при звернені до суду сплатив судовий збір в мінімальному розмірі. Вважає, що у суду були підстави, витребувавши відповідні документи, задовольнити його позов про встановлення межі земельної ділянки (а.с. 126-130). В частині задоволення позову рішення суду сторонами не оскаржено. Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи скарги, просила її задовольнити. Відповідачка [PERSON] просила рішення суду залишити без змін. Інші відповідачі, належно повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з'явились. Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, відповідачку, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду частково скасувати та ухвалити нове рішення через наступне. Відмовляючи в задоволенні позову в частині встановлення межі землекористування, суд першої інстанції встановив, що фактична площа земельної ділянки у спірному домоволодінні складає 1828 кв.м. та виходив з того, що сторонами по справі первинних правовстановлюючих документів - договорів забудівлі, договору про надання земельної ділянки у користування, рішення органів місцевої влади про надання землі сторонам по справі в оренду суду надано не було. До компетенції суду не входить питання щодо встановлення межі землекористування. Стягуючи з позивача судовий збір, суд послався на вимоги ст. 88 ЦПК України. Проте з висновком суду щодо стягнення судового збору погодитись не можна. Згідно з частиною першою статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач подав до суду позов про виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності та сплатив при цьому 214,60 грн. судового збору (а.с. 1). Крім того, звертаючись з апеляційною скаргою позивач сплатив 114,70 грн. (а.с. 125, 136). Рішенням суду першої інстанції вимоги щодо виділення 30/100 частин спірного домоволодіння задоволені. Таким чином, у суду першої інстанції не було підстав для стягнення з позивача судового збору на користь держави у розмірі 445,78 грн. Оскільки рішення суду в зазначеній частині не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права його відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача понесених судових витрат у розмірі по 109,76 грн. з кожного (329,30 : 3). З доводами апеляційної скарги щодо того, що судом необґрунтовано відмовлено в задоволенні позову про визначення меж користування земельною ділянкою погодитись не можна. Згідно з чч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Якщо виходити з того, що позивач фактично ставить питання в позові про вирішення спору про порядок користування земельною ділянкою, то слід зазначити, що суд першої інстанції вірно зазначив в рішенні, що ніяких правовстановлюючих документів, що підтверджують право користування землею, на якій розташовані спірні будівлі, позивачем не надано, зокрема, документів про надання землі для будівництва та обслуговування, план земельної ділянки, відведеної в натурі; у висновку експерта немає посилань на такі документи (а.с. 44-48). Докази того, що позивач звертався до суду з клопотанням про витребування доказів в порядку, передбаченому ст. 137 ЦПК України, в справі відсутні. Оскільки позивачем, на якого відповідно до вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України покладено обов'язок довести ті обставини, на які він посилається, не надано документів, підтверджуючих, на якій правовій підставі сторони користуються спірною земельною ділянкою у встановлених межах, висновок суду про відмову в задоволенні позові є вірним. Дані про розмір земельної ділянки, що зазначені в технічному паспорті, не є первинним документом, на підставі якого можна розглянути спір.

Outcome: partial