Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

В провадженні судді перебуває вказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він протягом 8 років 7 місяців працював на шахті «Північна» Рудоуправління ім. Кірова, правонаступником якої на сьогоднішній день являється Публічне акціонерне товариство «АрселоМіттал Кривий Ріг». Так, з 26.02.1990 року по 21.05.1990 рік він працював на посаді підземного гірника 2 розряду, з 21.05.1990 року по 01.10.1990 рік - на посаді підземного машиніста бурової установки 5 розряду, з 01.10.1990 року по 28.09.1998 рік - на посаді підземного гірника очисного забою 5 розряду. Згідно покладених на нього трудових обов`язків він виконував роботи у підземних умовах шахти. Виконання вказаних робіт характеризувалось порушенням систем вентиляції та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування, внаслідок чого він підпадав під шкідливу дію аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, гранично-допустимий рівень якого перевищував встановлені державними стандартами показники. Крім того, в підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби малої механізації для переміщення вантажів, внаслідок технологічного робочого простору, перешкоджаючого їх застосуванню, у зв`язку з чим умови праці також характеризувались фізичним перенавантаженням. Вплив зазначених шкідливих виробничих факторів на організм позивача призвів до виникнення у нього хронічних професійних захворювань: «Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.), ЛН першого-другого ст.»; «Радикулопатія С5-С7, L5, S1 переважно зліва, з вираженими статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом»; «Остеоартроз ліктьових (ПФ другого ст.) І колінних (ПФ першого ст.) суглобів, дв. плечолопатковий періартроз (ПФС другого ст.)». У зв`язку з виявленням у позивача даних професійних захворювань, у встановленому законом порядку проведено розслідування причин їх виникнення. Згідно висновків комісії (п.17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.04.2013 року) вбачається, що причинами виникнення професійних захворювань являлося перевищення гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Наявні на його робочому місці шкідливі виробничі фактори можливо було виключити шляхом впровадження прогресивних технологій виробництва, забезпечення працівників засобами малої механізації, а також засобами індивідуального захисту. Однак, роботодавець знехтував своїм обов`язком по створенню безпечних та нешкідливих умов праці для своїх працівників, що стало причиною виникнення у позивача професійних захворювань. Спричинення шкоди здоров`ю позбавило позивача можливості повноцінно працювати та викликало необхідність проходження огляду медико-соціальною експертною комісією. 11.07.2013 року він вперше пройшов відповідний огляд. Згідно висновку експертної комісії йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% (10% - по ХОЗЛ; 15% - по радикулопатії; 15% - по артрозу) внаслідок професійних захворювань. 17.07.2014 року він повторно пройшов відповідний огляд. Згідно висновку експертної комісії йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% (10% - по ХОЗЛ; 15% - по радикулопатії; 15% - по артрозу) внаслідок професійних захворювань. 29.06.2017 року він повторно пройшов відповідний огляд. Згідно висновку експертної комісії мені встановлено третю групу інвалідності та визначено ступінь втрати професійної працездатності 60% (30% - по ХОЗЛ; 15% - по радикулопатії; 15% - артрозу) внаслідок професійних захворювань. 22.06.2018 року він повторно пройшов відповідний огляд. Згідно висновку експертної комісії йому встановлено третю групу інвалідності та визначено ступінь втрати професійної працездатності 60% (30% - по ХОЗЛ; 15% - по радикулопатії; 15% - по артрозу) внаслідок професійних захворювань - безстроково. Також, згідно п. 12 довідки МСЕК №738614 від 22.06.2018 року позивачу протипоказана важка фізична праця, вимушена поза, довга хода, переохолодження, робота в умовах виробничого пилу. Професійні захворювання призвели до суттєвого зниження якості його життя, стали причиною втрати його охоронюваного законом та найціннішого для людини блага - здоров`я. Враховуючи ступінь втрати професійної працездатності, факт отримання трьох хронічних професійних захворювань, безстроковість негативних вимушених змін в стані здоров`я, факт порушення звичного способу життя, з огляду на принципи розумності, виваженості, справедливості вважає, що домірним спричиненій позивачу шкоді являться грошове відшкодування в сумі 227 000 гривень. Сторони в судове засідання не викликались. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Так, у відзиві, поданому представником відповідача, зазначено, що останній заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивач працював на Державному підприємстві «Рудоуправління ім. Кірова», яке не передавало своїх прав і обов`язків відповідачу, а тому відповідач не є правонаступником даного підприємства, а як наслідок являється неналежним відповідачем. Крім того, на думку відповідача, позивачем не надано суду жодних допустимих і належних доказів, які б підтвердили факт спричинення шкоди саме відповідачем, доказів що підтверджують протиправність дій відповідача і його вину, відсутність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками з приводу завдання шкоди його здоров`ю, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що [PERSON] , з 26.02.1990 р. по 28.09.1998 р. працював на ш. «Сєвєрная» Рудоуправління ім. Кірова на посадах: підземного гірника 2 розряду, підземного машиніста бурової установки 5 розряду, підземного гірника очисного забою 5 розряду. (а.с. 48) З акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.04.2013 року встановлено, що позивачу були встановлені професійні захворювання за діагнозом (а.с. 15): 1. Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.), ЛН першого-другого ст.J44; 2. Радикулопатія С5-С7, L5, S1 переважно зліва, з вираженими статико-динамічними порушеннями і больовим синдромом M54/1; 3. Остеоартроз ліктьових (ПФ другого ст.) і колінних (ПФ першого ст.) суглобів, дв. плечолопатковий періартроз (ПФС другого ст.) M19. Відповідно до п.16 Акту розслідування, професійні захворювання згідно медичного висновку лікарського-експертної комісії Українського науково-дослідницького інституту промислової медицини від 02.04.2013 року протокол №593 підставою для встановлення професійного характеру захворювання також послужив профмаршрут: 02.1990-09.1998 року - підземний гірник, підземний машиніст бурової установи, підземний гірник очисного забою, шахта «Северная » РУ імені Кірова (а.с. 16). В пункті 17 Акту розслідування зазначено, що причиною отримання профзахворювань являється перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу (а.с. 16). Висновком МСЕК первинно 11.07.2013 р. було встановлено 40% втрати працездатності: 10% - ХОЗЛ; 15% - радик.; 15% - ДОА (а.с. 8,9). 17.07.2014 р. на повторному огляді МСЕК позивачу залишили 40% втрати працездатності: 10% - ХОЗЛ; 15% - радик.; 15% - ДОА (а.с. 8,9). 29.06.2017 р. на повторному огляді МСЕК позивачу встановлено 60% втрати працездатності: 30% - ХОЗЛ; 15% - радик.; 15% - ДОА та встановлена третя група інвалідності (а.с. 10,11). 22.06.2018 р. позивачу було залишено 60% втрати професійної працездатності: 30% - ХОЗЛ; 15% - радик.; 15% - ДОА та визнано інвалідом третьої групи - безстроково (а.с. 10,11). Вирішуючи питання про правонаступництво, суд враховує наступне: Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про підприємства в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підприємство може бути створено в результаті виділення зі складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу. Створення підприємств шляхом виділення здійснюється зі збереженням за новими підприємствами взаємозобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами. Згідно із частинами першою та шостою статті 34 цього Закону (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, - за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду. При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за розподільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права й обов`язки реорганізованого підприємства. У пунктах 2.1 та 4.1 Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року № 43/79/5 (далі - Положення; втратило чинність 25 серпня 2015 року) було закріплено, що відокремлення - це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства зі складу об`єднань, зазначених у підпункті «б» пункту 3.1 цього Положення. Об`єктами відокремлення є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до пункту 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань. Тобто розподільний баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи. На теперішній час майно шахти «Сєвєрная» знаходиться на балансі відповідача та є його структурним підрозділом. Із переходом майнових прав до відповідача відповідно і перейшли не тільки права користування та розпорядження майном, а і обов`язки, включаючи відшкодування моральної шкоди спричиненої працівникам які отримали ушкодження здоров`я під час виконання трудових обов`язків на вказаній шахті. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в своїх Постановах по аналогічним справам. Вказана правова позиція вказана, зокрема, в ухвалі Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 212/8630/19 провадження № 61-5395ск20 від 13.04.2020 року. Зважаючи на вищевказану правову позицію, суд доходить до висновку, що позовна заява подана до належного відповідача. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини Відповідача, Позивачем отримано хронічне професійне захворювання. Вказані обставини відповідачем не спростовані. Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до частин 1, 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці",роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів,а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Так, відповідно до ч.ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно з нормами Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України). Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. При цьому, чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування, наявність фізичного болю, що викликають складність при звичайних життєвих умовах підтверджуються письмовими матеріалами справи (а.с. 18-43). Виходячи з норм ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Таким чином, в даному випадку відповідач несе прямий обов`язок по виплаті позивачу відшкодування з приводу спричинення моральної шкоди. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності». Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Суд приймає до уваги зазначені у позовній заяві обставини про те, що у зв`язку з захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабістю, втомою, болями. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками професійного захворювання порушено звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв`язки, що в свою чергу призвело до моральних страждань. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди проводиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя, за наявності причинного зв`язку. Оскільки в письмових матеріалах справи всі перелічені умови знайшли своє відображення, оскільки позивач отримав професійне захворювання безпосередньо через виконання трудових обов`язків, тобто підприємство належним чином не забезпечило безпечних умов праці, суд погоджується з необхідністю грошового відшкодування, пов`язаного зі спричиненням моральної шкоди. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що йому були спричинені моральні страждання, отримання професійного захворювання, безумовно, змінила його нормальний життєвий ритм, проте вирішуючи питання про достатній розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд погоджується з позицією відповідача щодо того, що позивачем не наведено конкретних достатніх аргументів щодо обґрунтування саме зазначеної у позові суми спричинених збитків. Приймаючи рішення стосовно розміру суми відшкодування, слід звернути увагу на роз`яснення, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Тому при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації, суд виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим стягнути на його користь з відповідача 150 000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial