Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідачів. 12.09.2019 року за вх. № 6928 позивач [PERSON] ( надалі позивач ) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Баришівська селищна рада Баришівського району Київської області про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її тітка [PERSON] , яка за життя склала заповіт відповідно до якого, все належне їй на момент смерті майно заповіла позивачці. Після смерті [PERSON] [PERSON] в установленому законом порядку та в установлений строк спадщину прийняла, звернувшись до Баришівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте своїх спадкових прав не оформила. У травні місяці 2019 року їй стало відомо, що її сестра - [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно, яке належало померлій [PERSON] . Відповідно до рішення Баришівського районного суду Київської області від 14.08.2018 року по справі № 355/1022/18 були повністю задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано право власності в порядку спадкування за останньою на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного вище рішення, державним реєстратором прав Баришівської селищної ради проведено реєстрацію права власності на вищевказаний будинок. Постановою Київського апеляційного суду від 30.07.2019 року, рішення Баришівського районного суду Київської області від 14.08.2018 року було повністю скасовано та відмовлено [PERSON] в задоволенні її позовних вимог. В серпні місяці 2019 року в черговий раз звернувшись до Баришівської районної державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав на зазначене вище нерухоме майно після смерті тітки [PERSON] , позивачці було відмовлено з посиланням на те, що неможливість видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом пов`язана з тим, що в Державному реєстрі прав речових прав на нерухоме майно вже зареєстровано га станом на день її звернення не скасовано право власності [PERSON] на вказане майно. Вважає, що наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності [PERSON] на спадкове майно порушує її законні права як спадкоємця майна померлої [PERSON] . Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , відповідачка [PERSON] надала суду відзив в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає, що підставою набуття нею прав на спадкове майно померлої [PERSON] є рішення Баришівського районного суду від 14.08.2018 року, яке набуло законної сили. І хоча вказане рішення і було скасоване Постановою Київського апеляційного суду від 30.07.2019 року, однак законних підстав для державної реєстрації права власності на нерухоме майно у державного реєстратора за [PERSON] не було, як і не має підстав для скасування державної реєстрації права власності на спадкове майно за самою [PERSON] . ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 06.11.2019 року за вх.№ 8360 до Баришівського районного суду надійшла заява від позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог ( а.с.80 - 87 ) . 06.11.2019 року за вх.№ 8362 до Баришівського районного суду надійшла заява від позивача [PERSON] про залучення до справи третіх осіб ( а.с.111 - 113 ) . 17.01.2020 року від представника відповідача до суду надійшла заява про зупинення провадження по справі ( а.с.143-145) В судове засідання призначене на 16.06.2020 року сторони не з`явилися, про день, час та місце судового засідання були належним чином повідомлені. Від представника позивача та від представника Баришівської селищної ради на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у їхню відсутність ( а.с.125) Від приватного нотаріуса Баришівського районного нотаріального округу Джури Світлани Вікторівни надійшла заява про розгляд справи у її відсутність ( а.с.176) Від Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленою в судове засідання повторно не з`явилися, причини своєї неявки суд не повідомила. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Відповідно до ухвали Баришівського районного суду від 06.11.2019 року до участі в справі було залучено приватного нотаріуса Баришівського районного нотаріального округу Джуру Світлану Вікторівну та відділ державної реєстрації Баришівської районної державної адміністрації Київської області ( а.с.116-117) Судом на підставі частини 1 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), під час судового розгляду справи здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 14.08.2018 року у справі №355/1022/18 були задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано за нею право на земельну частку ( пай) розміром 4.29 умовних кадастрових гектарів розташовану на території Лукашівської сільської ради Баришівського району Київської області, сертифікат серії [NUMBER] виданий 21.08.1997 року , яка належала [PERSON] , померлої [INFO] та право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 35). На підставі вказаного вище рішення 29.08.2019 року державним реєстратором прав Баришівської селищної ради проведено реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна 1650743232202, номер запису про право власності 28052260) за [PERSON] ( а.с.14). Постановою Київського апеляційного суду від 30.07.2019 року у справі №355/1022/18, рішення Баришівського районного суду Київської області від 14.08.2018 року було скасовано та вказаним рішенням було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно ( а.с.11-13). Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року постанова Київського апеляційного суду від 30.07.2019 року була залишена без змін ( а.с.191-195). 08.10.2019 року за № 1372/02-14 Баришівська районна державна нотаріальна контора відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Лукашівської сільської ради , площею 4,29 в умовних кадастрових гектарах ( з яких ділянка № 191 рілля-площею 3,24 га та ділянка № 598-пасовище площею 0,3266 га) після смерті [INFO] [PERSON] ( спадкова справа № 217/2002 від 12.04.2002 року) оскільки на підставі рішення Баришівського районного суду від 14.08.2018 року визнано право на вищевказану земельну ділянку за [PERSON] ( а.с.90 ) . V. Оцінка Суду. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 ЦК України). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (частини перша статті 1299 ЦК України). Так судом встановлено, що відповідно до заповіту, складеному [PERSON] , позивачка [PERSON] , є спадкоємицею всього належного спадкодавцю майна, а саме: земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Лукашівської сільської ради , площею 4,29 в умовних кадастрових гектарах ( з яких ділянка № 191 рілля-площею 3,24 га та ділянка № 598-пасовище площею 0,3266 га) та житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМУ від 22 червня 2011 р. № 703. Згідно із п. 27 вказаного Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема серед іншого, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відтак, рішення суду першої інстанції про визнання права власності на нерухоме майно, що набрало законної сили, є належною правовою підставою для внесення запису до Державного реєстру прав про реєстрацію такого права. 12.07.2018 року за вх.№ 5044 [PERSON] , яка є рідною сестрою позивачки, звернулася до Баришівського районного суду Київської області і заявою про визнання права власності на спадкове майно та на підставі рішенням суду від 14.08.2018 року, 29.08.2019 року державним реєстратором прав Баришівської селищної ради проведено реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна 1650743232202, номер запису про право власності 28052260) за [PERSON] ( а.с.14). Таким чином, враховуючи вимоги діючого законодавства, державний реєстратор на момент прийняття рішення про реєстрацію права власності діяв в межах та у спосіб, передбачений законом - він зареєстрував право власності на підставі чинного на той момент рішення суду. Постановою Київського апеляційного суду від 30.07.2019 року у справі №355/1022/18, рішення Баришівського районного суду Київської області від 14.08.2018 року було скасовано та вказаним рішенням було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно ( а.с.11-13). Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року постанова Київського апеляційного суду від 30.07.2019 року була залишена без змін ( а.с.191-195). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно преамбули Закону № 1952-IV, цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Згідно ст. 2 Закону № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Статтею 3 Закону № 1952-IV визначено, що Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 1 ст. 6 Закону № 1952-IV, систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1952-IV, орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 15 Закону № 1952-IV, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Так, на підставі Постанови Київського апеляційного суду від 30.07.2019 року у справі №355/1022/18, рішення Баришівського районного суду Київської області від 14.08.2018 року на підставі якого державним реєстратором прав Баришівської селищної ради була проведена державна реєстрація права власності на спадкове майно за [PERSON] було скасовано та вказаним рішенням було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Особливості процедури державної реєстрації прав власності, в тому числі й особливості державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМУ від 22.06.2011 р. № 703, яка була прийнята на виконання вимог статті 15 Закону № 1952-IV. Так, згідно п. 27 Порядку № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема серед іншого, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно п. 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 р. № 3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу. Пунктом 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 р. № 1141, передбачено, що Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється державним реєстратором за заявою, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін`юст. Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав державний реєстратор вносить до відповідного розділу Державного реєстру прав такі відомості: 1) підстава для скасування державної реєстрації прав: назва документа; дата видачі документа; номер документа; ким виданий (оформлений) документ; додаткові відомості про документ; 2) реєстраційний номер, дата та час реєстрації заяви, на підставі якої вносяться записи про скасування державної реєстрації прав; 3) підстава для внесення записів про скасування державної реєстрації прав: назва рішення; дата формування рішення; індексний номер рішення; 4) прізвище, ім`я та по батькові державного реєстратора; 5) найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу. У результаті внесення записів про скасування державної реєстрації прав у відповідному розділі Державного реєстру прав державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав. Суд зазначає, що Постанова Київського апеляційного суду від 30.07.2019 року у справі №355/1022/18, якою скасоване рішення Баришівського районного суду Київської області від 14.08.2018 року на підставі якого державним реєстратором прав Баришівської селищної ради була проведена державна реєстрація права власності на спадкове майно за [PERSON] є документом, що підтверджує припинення права власності на зазначене нерухоме майно. Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що рішення державного реєстратора прав здійсненої 19.09.2018 року державним реєстратором прав Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна 1650743232202), підлягає скасуванню, у зв`язку із скасуванням судового рішення, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] . Окрім того, підлягає до скасування і рішення державного реєстратора прав здійсненої 08.04.2019 року [PERSON] , приватним нотаріусом Баришівського нотаріального округу про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельні ділянки площею 0,3266 га, та 3,2424 га., що знаходиться на території Лукашівської сільської ради Баришівського району Київської області. З метою приведення у попередній стан даних у Державному реєстрі прав на нерухоме майно суд вважає за необхідне зобов`язати державного реєстратор прав Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області та приватного нотаріуса Баришівського нотаріального округу внести запис про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельні ділянки за [PERSON] , у встановленому діючим законодавством порядку. Вирішуючи питання про визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220283400:11:041:0035, площею 3,2424 га., та на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3220283400:11:055:0169, площею 0,3266 га, що знаходяться на території Лукашівської сільської ради Баришівського району Київської області , суд вважає, що дані вимоги не можуть бути задоволені, оскільки спадкоємець за життя не набув права власності на вказані земельні ділянки, а вони перебували в нього в користуванні на підставі сертифікату. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. З 1 липня 2019 року встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розмірі 2007 грн. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону, за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем [PERSON] згідно квитанцій № № 37, № 38 від 02.09.2019 року, № 114 від 23.10.2019 року, № 092А3301м, № 092А3321м від 05.11.2019 року сплачено судовий збір в розмірі 3842 грн. за подання позовної заяви до суду. Однак, оскільки [PERSON] відмовлено в задоволенні вимог в частині визнання права власності на земельні ділянки, то до стягнення із відповідачки на користь позивача підлягає сума 2305 грн.20 коп. за розгляд справи в суді. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial