Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та заперечень відповідача. У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування будинком та зняття з реєстраційного обліку. На обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] була його дружиною, разом з ними мешкав та був зареєстрований за вказаною адресою її син від першого шлюбу, [PERSON] 24 червня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] був офіційно припинений та відповідачі залишили спірне житлове приміщення, місце знаходження останніх невідоме. В житловому будинку особисті речі відповідачів відсутні. Позивач зазнає перешкод в користуванні своїм житлом у зв`язку із тим що не може вільно розпорядитися будинком на власний розсуд. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] , що дасть підставу органу державної реєстрації фізичних осіб зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] 03.08.2020 року представник позивача [PERSON] - адвокат Фесюк Ю.О. звернувся до суду з зустрічною позовною заявою. На обґрунтування зазначив, що 13 лютого 2010 року позивачка [PERSON] , на той час прізвище - [PERSON] , зареєструвала шлюб з [PERSON] , про що в книзі реєстрації шлюбів Дніпровського відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області 13.02.2010 року зроблено відповідний актовий запис за номером 36. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . Даний шлюб було розірвано, про що 24 червня 2014 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис №52. При цьому, будинок [ADDRESS] був придбаний за договором купівлі- продажу за спільні сімейні кошти 03 вересня 2010 року - тобто під час перебування [PERSON] та відповідача за цим позовом у шлюбі, що вказує на такий правовий статус цього будинку, як спільна сумісна власність подружжя, не зважаючи на те, що покупцем за договором виступав на той час чоловік позивачки - [PERSON] та права власності було зареєстроване на його ім`я. Окремо зазначає, що [PERSON] ніколи не відмовлялася від належного їй на праві спільної сумісної власності будинку [ADDRESS] . Також звертає увагу на те, що розірвання шлюбу, яке мало місце 24 червня 2014 року, жодним чином не вплинуло на обсяг прав [PERSON] оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Але, не зважаючи на те, що будинок був спільною сумісною власністю подружжя на момент його придбання та залишився спільною сумісною власністю навіть після розірвання шлюбу, [PERSON] звернувся з позовом до іншого власника нерухомості з вимогою про позбавлення його права користування, що є таким що суперечить вимогам статей 319 та 321 ЦК України, відповідно до яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Сам по собі факт намагання позбавити [PERSON] права користування належною їй нерухомістю є підставою для захисту цього права шляхом визнання за нею права на частку цієї нерухомості. Зазначає, що жодних домовленостей, в тому числі і шлюбного договору, між [PERSON] та її колишнім чоловіком, якими би змінювався принцип рівності їхніх часток в спільній сумісні власності, - не існує та не укладалося. Таким чином, законодавець виходить з засад рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, так як і в разі поділу спільного сумісного майна, і в разі виділу частки вважається, частки кожного з співвласників є рівними. З урахуванням рівності прав співвласників в праві спільної сумісної власності - обґрунтованим є висновок про те, що частки [PERSON] та [PERSON] в праві власності на будинок [ADDRESS] є також рійними по 1/2 частці кожного. Враховуючи викладене, просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м., залишивши іншу 1/2 частку у власності [PERSON] . 01.10.2020 року [PERSON] подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, на обґрунтування якого зазначив, що твердження [PERSON] про те, що спірний будинок було придбано за спільні кошти не відповідає дійсності, оскільки даний спірний будинок хоч і був придбаний у період шлюбу з позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , однак не за спільній кошти, а виключно за його особисті кошти від проданої квартири його сестри. Так, 03 вересня 2010 року його сестра [PERSON] продала належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] громадянці України [PERSON] . Договір купівлі-продажу даної квартири був посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. Кошти від проданої квартири його сестра [PERSON] подарувала йому для того, щоб він придбав для себе будинок, тобто мав у своїй власності нерухоме майно, користувався ним та розпоряджався. Цього ж дня, 03 вересня 2010 року, тобто в той де день, коли його сестра продала вищевказану квартиру він за особисті кошти придбав спірний будинок [ADDRESS] . Звертає увагу на те, що спірний будинок був придбаний ним у громадянки України [PERSON] , тобто нинішнього власника вищевказаної квартири [ADDRESS] ), яка була продана останній його сестрою [PERSON] . Спірний будинок він оформив на себе та зареєстрував за собою, що підтверджується договором купівлі продажу нерухомого майна від 03.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. та витягом про державну реєстрацію прав №27542833 від 05.10.2010 року за реєстраційним номером 30813274. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири його сестри і спірний будинок були посвідчені в один і той же день в одного й того ж приватного нотаріуса Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. Цим пояснюється факт походження коштів, отримання ним коштів (перехід цих коштів) від проданої квартири сестри до придбання ним спірного будинку за кошти від проданої квартири сестри. Саме з цієї причини спірний будинок був оформлений лише на нього. Позивач за зустрічним позовом знала про дані обставини та не заперечувала проти того, щоб він оформив спірний будинок на себе, так як вона взагалі не має фактично матеріального відношення до придбання спірного будинку. Саме тому між ним та позивачем за зустрічним позовом під час придбання спірного будинку не ставилось питання про оформлення спірного будинку по 1/2 частці на кожного. Зазначає, що позивачу за зустрічним позовом [PERSON] були відомі всі обставини. Після розірвання шлюбу [PERSON] не вирішувала питання стосовно поділу майна придбаного в період нашого з нею шлюбу в судовому порядку. Позивач за зустрічним позовом після розірвання шлюбу вивезла всі свої особисті речі зі спірного будинку, а також вивезла побутові речі, які були придбані ними в період шлюбу. Вони в добровільному порядку дійшли згоди щодо поділу майна придбаного в період шлюбу, розділили його. Він надав можливість позивачу за зустрічним позовом вивезти зі спірної квартири побутові речі, інше майно. На протязі 3 років після розірвання шлюбу Позивач за зустрічним позовом не скористалась своїм правом поділити спірний будинок в добровільному чи судовому порядку, не подавала до суду позов про поділ майна, придбаного в період шлюбу. І лише в 2020 році, тобто фактично через 6 років після розірвання шлюбу подала до суду позовну заяву позовну заяву про перегляд заочного рішення та зустрічну позовну заяву про захист права власності шляхом визнання права на частку будинку. Звертає увагу суду на те, що ним була подана позовна заява про зняття з реєстраційного обліку позивача за зустрічним позовом 24 липня 2017 року, тобто через 3 роки після розірвання шлюбу. Вважає, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] пропущено строк звернення до суду з данім позовом, оскільки остання право на протязі трьох років з моменту розірвання шлюбу 24.06.2014 року заявити вимогу про поділ майна. З урахування викладених ним обставин вважає необхідним заявити про застосування наслідків пропуску [PERSON] строку позовної давності та просити суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Стосовно витрат на ремонт спірного будинку та його утримання, зазначає, що він витратив багато власних коштів на ремонт спірного будинку, його благоустрій. З моменту придбання спірного будинку до теперішнього часу він продовжує утримувати даний будинок, підтримувати його в належному стані на відміну від позивача за зустрічним позовом [PERSON] . Остання, на ремонт спірного будинку кошти взагалі не витрачала. Він сплачував кошти за комунальні послуги (електроенергію, водопостачання та водовідведення, газопостачання, вивезення сміття, тощо). Позивач за зустрічним позовом будинок не підтримувала в належному стані взагалі, не цікавилась ним. На теперішній час, коли спірний будинок за власні кошти він привів до ладу, створив вже нову родину і проживає разом зі свою новою дружиною та дитиною в цьому спірному будинку, позивач за зустрічним позовом ставить питання про визнання за нею права на 1/2 частку спірного будинку. Вважає, що з урахуванням викладених ним обставин та доводів позивач за зустрічним позовом [PERSON] не має право на 1/2 частку будинку [ADDRESS] . Вважає витрати [PERSON] на правову допомогу адвоката в сумі 7500 гривень не обґрунтованими. Просить суд врахувати доводи, викладені у цьому відзиві, при вирішенні справи та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а також застосувати наслідки пропуску позивачем за зустрічним позовом [PERSON] , [INFO] строку позовної давності. 02.11.2020 року [PERSON] повторно надав суду відзив на зустрічну позовну заяву, додатково зазначивши, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] безумовно знала про обставини отримання ним грошових коштів від сестри [PERSON] від продажу своєї квартири [PERSON] , та передачі йому сестрою грошових коштів для сплати продавцю будинку [ADDRESS] [PERSON] . До того ж, з жовтня 2012 року шлюбно-сімейні відносини між ними були припинені; дружина с сином [PERSON] назавжди виїхали с домоволодіння [ADDRESS] без зняття з реєстрації, та не мали інтересу до цього житла. 24 червня 2014 року шлюб між ним та [PERSON] був офіційно розірваний; в цій час вона постійно мешкала та працювала в м. Києві, за якою адресою йому було не відомо, але в телефонному режимі вони спілкувалися відносно оформлення ним субсидії на утримання його домоволодіння, при цьому вона надала йому довідку про місце роботи в Києві, але зніматися з реєстрації категорично відмовилась. Він попередив її, що буде змушений звернутися до суду з позовом про зняття з реєстраційного обліку»; з того часу їх спілкування припинилося. Відповідач [PERSON] , як йому було відомо, з 2012 року знаходився на навчанні в Польщі. Звертає увагу суду, що майно подружжя до розірвання шлюбу було розділене ще в 2014 році. При цьому, на той час та і значно пізніше, [PERSON] взагалі не ставила питання розподілу нерухомого майна. Вважає, що [PERSON] пропустила строк позовної давності для поділу майна, тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також, 02.11.2020 року [PERSON] надав суду уточнення до первісної позовної заяви, зазначивши, що [PERSON] знала про його намір зняти її та її сина [PERSON] з реєстраційного обліку, про що вони неодноразово спілкувались телефоном. В той час він не працював, та не мав постійного доходу, тому, з метою отримання субсидії, виникло питання про зняття з реєстрації її та її сина, оскільки з 2012 року вони вже фактично не проживали за місцем реєстрації, тобто в будинку [ADDRESS] , та в загалі у цьому житлі не мали потреби. Колишня дружина тоді віднеслась до цього із розумінням, та надала довідку що вона дійсно працює в ТОВ «Пудінг» м. Києва з 01.11.2014 року на посаді заступника директора. Зареєстрована в їхньому домоволодінні сестра [PERSON] , також з тієї ж метою, отримання ним субсидії, добровільно знялася з реєстрації та надала довідку про працевлаштування в м. Дніпропетровськ. Відповідачі [PERSON] та її син [PERSON] не проживали за місцем реєстрації з 2012 року, тобто на момент подання позову про зняття з реєстраційного обліку на протязі п`яти років. З 2012 року подружжя сумісно не проживало, не вело сумісного господарства; відповідачі самоусунулися від утримання домоволодіння, не сплачували коштів на утримання будинку; доля та стан домоволодіння їх не цікавили, тому як члени власника житла, які не проживають без поважних причин понад один рік в житловому приміщенні та не беруть участь по його утриманню, [PERSON] та [PERSON] втратили право користування ним. Питань про захист права власності на будинок на протязі восьмі років в загалі не ставилось, а сам зустрічний позов про захист права власності шляхом визнання права на частку будинку подано тільки 03 серпня 2020 року, тобто поза строками позовної давності. Враховуючи викладене, просив суд визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку. Процесуальні дії у справі. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.09.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку задоволено повністю. Визнано [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] . 30.06.2020 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Фесюк Ю.О. надав суду заяву про перегляд заочного рішення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15.07.2020 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.09.2017 року, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.09.2020 року об`єднано в одне провадження первісні позовні вимоги та зустрічі позовні вимоги, здійснено перехід до розгляду за правилами загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13.11.2020 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Заяви (клопотання) учасників справи Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] в судове засідання з`явився, заявлені первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. В судовому засіданні надав пояснення про те, що відповідач [PERSON] хоча і мала право на невелику частку у спільному майні, але за шість років після розлучення вимоги не заявила. Зазначив, що спірний житловий будинок фактично був придбаний шляхом обміну квартири його сестри на цей будинок. За усною домовленістю його сестра подарувала йому 14000,00 дол.США, а різницю між вартістю квартири та будинку у розмірі 3000,00 дол.США він сплатив самостійно, за рахунок власних збережень. При цьому зазначив, що відповідач [PERSON] постійно працювала, але купувала за власні кошти тільки продукти харчування, і за час їх спільного проживання вони не мали спільного бюджету, у них були відсутні заощадження. На момент придбання будинку син відповідачки [PERSON] був неповнолітнім. Заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог, просив суд застосувати позовну давність. Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом - адвокат Чекурін С.А., в судове засідання з`явився, заявлені первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] - в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Фесюк Ю.О., в судове засідання з`явився, заявлені зустрічні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. В судовому засіданні також зазначив, що доводи позивача [PERSON] про те, що кошти в сумі 14000,00 дол.США на придбання спірного будинку йому подарувала сестра не підтверджені, докази отримання коштів від продажу квартири не надані. При цьому, у договорі купівлі-продажу нерухомого майна вартість житлового будинку визначена у гривні. Крім того, згідно норм ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, недодержання цих вимог свідчить про нікчемність цього договору. Заперечував проти задоволення первісних позовних вимог. Відповідач за первісним позовом - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.ст.128-130 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.02.2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.78). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.11), 24.06.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.09.2010 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А., реєстр № 1261, [PERSON] продала, а [PERSON] купив нерухоме майно - будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.09.2010 р., реєстр. № 1261, копією витягу з державного реєстру правочинів від 03.09.2010 р. № 8959715, копією технічного паспорта (а.с.16-23, 80-81). Відповідно до п.2 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.09.2010 року сторони домовилися про те, що продаж цей вчиняється за 109497,00 грн. За умовами п.7 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.09.2010 року покупець ( [PERSON] ) свідчить, що придбаває нерухоме майно на праві спільної сумісної власності подружжя. Купівля ця відбувається за згодою його дружини [PERSON] , яка посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А., 03.09.2010 р. за реєстр № 1258. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , яку вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. (а.с.117). Згідно довідки Органу самоорганізації населення Дніпровського району від 11.02.2017 року № 0069, довідки про склад сім`ї № 0740 від 19.07.2017 року, копії довідки голови квартального комітету № 0295 від 13.11.2015 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] - батько, [PERSON] - сестра, [PERSON] - колишня дружина, [PERSON] син колишньої дружини (а.с. 14, 15, 142). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на даний час зареєстровані в будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ЦАС (а.с.26). Згідно копій наданих суду квитанцій, [PERSON] здійснює оплату комунальних послуг за утримання будинку [ADDRESS] (а.с.102-116). Згідно копії акту про не проживання від 01.02.2017 року № 0068, складеного Головою квартального комітету Дніпровського району № 4, зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] з 2012 року фактично не проживають за вказаною адресою (а.с.13). Оцінка судом доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Аналізуючи встановлені фактичні обставини та правовідносини сторін, суд керується наступними нормами права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо вирішення первісних позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , а також вирішуючи заявлені зустрічні позовні вимоги, щодо визнання права власності на Ѕ частину будинку, суд виходить з наступного. З наведених обставин справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 13 лютого 2010 року по 24 червня 2014 року. Сторони у справі зареєстровані в будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , який було придбано на ім`я позивача [PERSON] 03.09.2010 року, тобто в період шлюбу. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас, частина 1 статті 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного з співвласників є рівними. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у правді спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не становлено домовленістю між ними або законом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що в період спільного проживання та шлюбних відносин позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] працювали на різних підприємствах та посадах. Матеріали справи не містять домовленості про поділ майна або шлюбного договору, доказів того, що позивач чи відповідач не дбали про матеріальне забезпечення сім`ї, приховували, знищували чи пошкодили спільне майно, витрачали його на шкоду інтересам сім`ї. Суд не бере до уваги доводи позивача [PERSON] про те, що спірний будинок придбаний за кошти, які надані його сестрою з продажу належної їй квартири, оскільки суду не надано доказів в обґрунтування джерела походження грошових коштів, а також доказів передачі відповідачу цих коштів в якості плати за нерухоме майно, клопотання про допит зазначеної особи в якості свідка позивачем [PERSON] не заявлено. Крім того, відсутні докази на підтвердження ухилення відповідача [PERSON] від матеріального забезпечення родини в період шлюбу. За таких обставин суд приходить до висновку, що зазначений житловий будинок був придбаний сторонами в період зареєстрованого шлюбу і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Підстав для відступлення від рівності часток у спільному майні подружжя судом не встановлено. Зважаючи на те, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] відсутня будь-яка домовленість щодо розподілу спільного майна подружжя, суд вважає, що відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, слід виходити з того, що частки подружжя є рівними, і кожен з них має право на 1/2 частку майна, придбаного в період шлюбу, тому зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку із чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Аналіз статті 405 ЦК дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Вирішуючи первісні позовні вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із того, що відповідач [PERSON] не втратила право власності на частину спірного житлового будинку в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідача [PERSON] на належну їй частку в спірному будинку в розумінні статей 346, 365 ЦК не надано, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком та зняття її з реєстраційного обліку, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. При цьому суд вважає, що непроживання тривалий час відповідача [PERSON] за місцем реєстрації у будинку за адресою: [ADDRESS] , зокрема з 2012 року, без поважних причин, є наслідком втрати відповідачем [PERSON] права користування цим житловим приміщенням на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, тому первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню в цій частині. Щодо застосування строків позовної давності, заявлену у відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, який подано до суду 03.08.2020 р., оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у червні 2020 року, після отримання в суді заочного рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.09.2017 року у справі № 209/1953/17 про визнання її та її сина такими, що втратили право користування спірним будинком за адресою: [ADDRESS] . Доводи позивача [PERSON] , що про порушення свого права на частку будинку відповідач [PERSON] дізналась після розірвання шлюбу, не підтверджено належними доказами. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] повідомлялись про день та час слухання справи через оголошення в пресі згідно вимог ч.9 ст.74 ЦПК України (а.с.39), копію заочного рішення від 25.09.2017 р. [PERSON] отримала тільки 16.06.2020 року, що підтверджується її письмовою заявою (а.с.42). На підставі ст. 13, 141 ЦПК України, враховуючи результати вирішення справи, судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: partial