Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі під час якого у них народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], 06.06.2015 року. Діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Вказувала на те, що відповідач не приймає участі в матеріальному забезпечені та вихованні дітей, а її доходу, що складається з щомісячної допомоги при народженні дитини в розмірі 990 грн., не достатньо для забезпечення належного рівня життя дітей, а також придбання ліків, оскільки діти часто хворіють. Вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі, оскільки офіційно не працевлаштований, проте не перебуває на обліку у центрі зайнятості та як субєкт підприємницької діяльності не зареєстрований. Інших неповнолітній чи малолітніх дітей, а також непрацездатних батьків на утриманні у відповідача не має, а тому вважає, що з [PERSON] на її користь підлягають стягненню аліменти в твердій грошовій сумі по 1000 грн. на кожну дитину. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в твердій грошовій сумі на утримання дітей: [PERSON], [INFO] в розмірі 1000 грн. та [PERSON], [INFO] в розмірі 1000 грн. щомісячно з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення дітьми повноліття. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач в судовому засіданні визнав позов частково, зокрема не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на утримання їх з позивачкою спільних дітей в твердій грошовій сумі, проте не визнав суму щомісячного платежу заявленого у позовних вимогах. Погодився сплачувати аліменти в розмірі, що не перевищує 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 22.03.2013 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21.09.2016 року (а/с 9). Під час вказаного шлюбу у сторін народилось двоє дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], 06.06.2015 року, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження (а/с 7,8). За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» \~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8\~ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно акту ПП «Житлосервіс» від 04.08.2016 року №593 та довідки ПП «Житлосервіс» від від 06.10.2016 року діти проживають разом з позивачкою (а/с 6,10). Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у\~ сімейному Кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до вимог ст.ст.180, 181 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частиною другою ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач офіційно не працевлаштований, проте є особою працездатного віку, будь-яких доказів того, що він перебуває на обліку в центрі зайнятості матеріали справи не містять. У відповідності до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 06.12.2016 року №01-37/372, відповідач здійснює догляд батьками, які є інвалідами І та ІІІ групи і потребують постійної сторонньої допомоги. З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно вимог ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 01 травня 2016 року по 01 грудня 2016 року становить 1228 грн., а з 01 грудня 2016 року буде становити 1355 грн. Таким чином, враховуючи матеріальний стан відповідача, відсутність у нього постійного доходу та однаковий обовязок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти щомісячно на утримання їх спільних дітей в сумі 800 грн. на кожну дитину. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати за звернення до суду з вимогами про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial