Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі по тексту позивач) звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить в рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 5 874 038, 56 грн., з яких: 957 298, 11 грн. (еквівалент станом на 01.12.2014 р. - 63 580, 81 дол. США) - заборгованість за кредитом; 580 692,22 грн. (еквівалент станом на 01.12.2014 р. - 38 567, 80 дол. США) - заборгованість по процентах; 57 083, 10 грн. - заборгованість по комісії; 4 278 965, 56 грн. - пеня, звернути стягнення на предмет іпотеки - [ADDRESS] (далі по тексту - спірна квартира), що належить на праві власності [PERSON] (далі по тексту відповідач) шляхом визнання права власності на зазначене майно, посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір, у відповідності до якого відповідач отримала кредит в сумі 80 352 дол. США зі сплатою відсотків у розмірі 9,8 % строком до 02.07.2012 р., внаслідок невиконання відповідачем вимог якого виникла заборгованість. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки, згідно з яким надано в іпотеку нерухоме майно, а саме спірну квартиру, яка належить відповідачу на праві власності. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва з відповідача та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за зазначеним кредитним договором в розмірі 3 199 222, 84 грн. Зазначене рішення набрало законної сили, однак боржниками не виконується. Посилаючись на Закон України «Про іпотеку» просить звернути стягнення на предмет іпотеки. В судове засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи повідомлялась належним чином за зареєстрованим в законному порядку місцем проживання. Зокрема, останньою до суду подавалась зустрічна позовна заява до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним договору іпотеки. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.07.2015 р. зустрічний позов [PERSON] залишено без розгляду. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 03.07.2007 р. між сторонами було укладено кредитний договір №23-07-И/11, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 80 352 дол. США, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 9, 8 % річних, строком до 02.07.2012 р. Позивачем зобов'язання за договором виконались, а саме відповідачу надались кредитні кошти. У свою чергу позичальник зобов'язалась своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у визначені договорами терміни, а також виконати інші свої зобов'язання згідно з кредитними договорами. Відповідач, не сплативши у вказаний договорі строк кредит, порушила вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки від 03.07.2007 р., предметом якого є [ADDRESS]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.06.2012 р. на корить ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з [PERSON], [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором №23-07-И/11 від 03.07.2007 р. в розмірі 3 199 222, 84 грн., що являє собою пеню за несвоєчасне погашення кредиту. Зазначене рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 19.06.2012 р. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: "Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Повідомлення позивача про необхідність усунути порушення умов кредитного договору та сплати процентів за користування кредитом неодноразово доводилися до відома відповідача, однак останнім не було вчинено жодних дій, які б свідчили про намір у добровільному порядку сплатити прострочену заборгованість. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок розірвання договору. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідач порушила умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконала взяті на себе зобов'язання. Відповідач, не сплативши у вказаний договорі строк кредит, порушила вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Зокрема, у разі порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором, позивач має право достроково стягнути наданий кредит, проценти, комісії та інші витрати, пов'язані з виконанням цього договору, в тому числі і шляхом звернення стягнення на забезпечення. При цьому позивач виконав свої зобов'язання, а саме надав кредит, а позичальник, у свою чергу, зобов'язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом у визначені договором терміни, а також виконати інші свої зобов'язання згідно з кредитним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Невиконання відповідачем зобов'язань по кредитному договору є істотним порушенням договору. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання законної сили рішенням суду про зміну або розірвання договору. З огляду на те, що відповідачем не були виконані умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, доказів протилежного відповідачем суду не надано, за таких обставин позовні вимоги в частині достроково розірвання договору є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.548 ЦК України виконання основного зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Положеннями ч.1 ст.575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно із ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до припинення дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Положеннями ст.5 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності. Вимогами ст.7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором що визначена під час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Згідно зі ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення. Вимоги ст.33 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Якщо предметом іпотеки є два або більше об'єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, банк набув право на задоволення вимог по поверненню грошових коштів, шляхом звернення стягнення на квартиру, що була передана в іпотеку. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві. Зокрема, як вбачається з рішення Деснянського районного суду м. Києва з відповідача стягнуто за зазначеним кредитним договором лише пеню за невиконання зобов'язання, а тому позивач має право звернення до суду з вимогою про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, так як відповідачем не виконуються взяті на себе зобов'язання та не виконується рішення суду. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є частково обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. Зокрема, вимоги в частині сплати пені в порядку ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 1 537 990 грн., з огляду на їх надмірність порівняно з сумою прямих збитків, наданих позивачу, оскільки передбачена договором між сторонами пеня за своєю правовою природою є неустойкою, розмір якої значно перевищує розмір боргу У зв'язку з зазначеним, суд приходить до висновку звернути стягнення в рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 3 133 063, 4 грн., з яких: 957 298, 11 грн. (еквівалент станом на 01.12.2014 р. - 63 580, 81 дол. США) - заборгованість за кредитом; 580 692,22 грн. (еквівалент станом на 01.12.2014 р. - 38 567, 80 дол. США) - заборгованість по процентах; 57 083, 10 грн. - заборгованість по комісії; 1 537 990 грн. - пеня, на предмет іпотеки - [ADDRESS], належний відповідачу на праві власності. Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно із п. 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до ч. 1 ст. 590, ст. 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження погашення кредитної заборгованості відповідача та виконання останньою рішення суду про стягнення заборгованості, суду не надано, як і не надано доказів щодо реагування на вимогу позивача про дострокове повне повернення кредиту. Враховуючи те, що на час ухвалення рішення продовжує дію Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд вважає, що виконання рішення в порядку ст. 217 ЦПК України необхідно відстрочити на період дії мораторію, встановленого зазначеним Законом. На підставі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду в розмірі 243,6 грн.

Outcome: partial