Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у розмірі по 1500 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи стягувати з 23 травня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування вимог позивач вказує, що перебула з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11.10.2019 року. Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей: дочка [PERSON] та син [PERSON] , які проживають разом із нею та перебувають на повному її утриманні. Відповідач знаходиться у працездатному віці, має можливість надавати матеріальну допомогу, однак в добровільному порядку допомоги не надає. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити. У судове засідання позивач не з`явилась,хоча про час та місце була повідомлена у встановленому законом порядку. Попередньо представник позивача - адвокат Черкалюк Л.Д. подала клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують та просять задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений. Відзив на позов не подав та про причини неявки суду не повідомив. На підставі вимог ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 24 травня 2007 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , якій після одруження присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 24.05.2007 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №622. Від даного шлюбу у сторін народились: дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 червня 2018 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №2003 та син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 червня 2018 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №101. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Син [PERSON] та дочка [PERSON] проживають та зареєстровані разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою за №1738 від 15 травня 2019 року, виданою виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради. Відповідач проживає окремо та у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. В судове засідання відповідач не з`явився, відзив не подав та будь-яких доказів на спростування доводів позивача суду не представив. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вимогами ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із вимогами ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. В силу вимог ч. 1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що дочка [PERSON] та син [PERSON] є неповнолітніми, а тому відповідач зобов`язаний їх утримувати до досягнення повноліття. На даний час сторони проживають окремо, діти проживають разом із матір`ю. Відповідач проживає окремо та участі в утриманні дітей не приймає. [PERSON] є особою молодого віку, працездатний, обставин, які б свідчили про незадовільний стан здоров`я судом не встановлено. Враховуючи вищезазначене та те, що відповідач є особою молодого віку, стан здоров`я задовільний, інших утриманців, крім дочки [PERSON] та сина [PERSON] не має, приймаючи до уваги інтереси дітей та забезпечення їх гармонійного розвитку, суд вважає, що слід визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дочки [PERSON] та сина [PERSON] у розмірі по 1500 грн. щомісячно, починаючи стягувати з 24 травня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. При визначенні розміру аліментів суд врахував вік та потреби дітей, для забезпечення їх гармонійного розвитку, а також стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який не позбавлений можливості працювати та заробляти кошти для дітей, виконуючи свій батьківський обов`язок щодо їх утримання. Відповідач в судове засідання не з`явився та не представив будь-яких доказів на спростування доводів позивача та неможливості сплати аліментів у розмірі визначеному судом. Разом з тим, суд вважає, що до задоволення не підлягають вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час, а саме з 23 травня 2019 року, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 191 аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, однак не одержала їх у зв`язку з його ухиленням від їх сплати. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач звернулась до суду із позовом 24 травня 2019 року (день здачі позову на пошту) та до цього часу будь-яких дій щодо стягнення аліментів з відповідача на утримання дітей не вживала. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати судового збору у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial