Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визначення частки померлої та визнання права власності. В поданій до суду позовній заяві посилався на те, що з 15 лютого 1985 року по 20 грудня 2004 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, після її смерті приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою І.В. Нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому позивач просив визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS] становить 1 / 2 частину, визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 02 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. З метою встановлення всіх обставин у справі ухвалою суду від 06 травня 2020 року витребувано докази: у приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Святецької Ірини Вікторівни - копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , номер спадкової справи у нотаріуса 33/2019, а також довідку зі Спадкового реєстру щодо наявності чинних заповітів [PERSON] ; з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно - інформацію щодо права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; у Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №2» - довідку з інформацією про зареєстроване місце проживання [PERSON] на час її смерті, а також про зареєстрованих з нею станом на 17 листопада 2018 року осіб. Відзиву на позов відповідачі не подали. Заяви та клопотання від них суду не надходили. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Зазначив, що він не оспорює тієї обставини, що спірна квартира придбана його батьками - [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Тому проти задоволення позову він не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Про причини неявки не повідомили. З клопотаннями до суду не звертались. Третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Святецька І.В. в судове засідання також не з`явилась, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності (а.с.71). Враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Заслухавши позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 15 лютого 1985 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано [INFO] . Вказана обставина підтверджується даними паспорта громадянина України [PERSON] , серії [NUMBER] , виданого 05 вересня 1997 року Ленінським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області, та даними свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 20 грудня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Октябрського районного управління юстиції м.Полтави (а.с.3-4, 7). Під час перебування [PERSON] у шлюбі [PERSON] було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується даними договору купівлі-продажу, посвідченого 10 серпня 2004 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Башинською Т.В. (а.с.10-11). Як вбачається з даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06 травня 2020 року №208361202, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 13 серпня 2004 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу ВВК/488526 від 10.08.2004, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Башинською Т.В. №4980 (а.с.48-49). Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно частин 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Жодним з відповідачів не оспорено факту придбання позивачем та [PERSON] спірної квартири під час шлюбу та за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] . Тому судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, як така. що придбана ними під час перебування у шлюбі. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири фактично є вимогами про розподіл вказаного майна подружжя. Підстави для відходження від рівності часток подружжя у праві спільної власності судом не встановлено. Тому суд приходить до висновку, що частки [PERSON] та [PERSON] в праві спільної власності на квартиру є рівними та складають по 1/2 частині спірної квартири. На підставі викладеного суд прийшов до висновку про необхідність задовольнити позов в частині визнання за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя фактично є підставою позову та обставиною, що підлягає встановленню під час розгляду справи. Тому належним способом захисту права позивача є саме визнання права власності на частку у праві спільної власності на нерухоме майно. Оскільки [PERSON] померла [INFO] , визначення частки, що їй належала, також не є належним способом захисту права позивача. Тому в задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою І.В. 26 березня 2019 року заведено спадкову справу №33/2019 (а.с.71-93). Як вбачається з даної спадкової справи, з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись діти спадкодавця - [PERSON] та [PERSON] (а.с.71, 79). Син спадкодавця [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.83). Таким чином належними відповідачами у справі є спадкоємці першої черги за законом, які закликаються до спадкоємства. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з задоволенням позовних вимог з відповідачів на користь держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 280,27 грн. з кожного (840,80 грн. /3).

Outcome: partial