Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який у ході судового розгляду уточнювався та згідно останнього уточнення від 04.12.2014 року просила суд: визнати договір купівлі-продажу квартири від 04.08.2008 року частини квартири, площею 14,3 кв.м., що належить [PERSON] по договору найму, загальної квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , що укладений нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Арабаджі К.Г., зареєстрований в реєстрі за № 3-2623, частково недійсним, в частині придбання права власності на квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,4 кв.м., житловою 39,1 кв.м., корисна 64,7 кв.м.; визнати за позивачкою право користування на квартиру, площею 14,3 кв.м. по [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] , [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив у його задоволенні відмовити. Представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради позов підтримав. Від Другої Одеської державної нотаріальної контори надійшов лист, в якому просили слухати справу у відсутність представника нотаріальної контори. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.10.2007 року №1960 [PERSON] , як керівнику гуртової групи СЗШ№117 був виданий ордер на ізольовану квартиру [ADDRESS] , для тимчасового мешкання, без зняття з квартирного обліку. Надана кімната, була складовою частиною комунальної квартири, розташованої по адресі [ADDRESS] , і була самостійною. Квартира, на яку було видано ордер [PERSON] є комунальною власністю. Особливий рахунок відкритий на [PERSON] 03 жовтня 2007 року вона отримала ордер на квартиру [ADDRESS] , який виданий на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації від 02.10.2007 року, Але вселитися до квартири позивачка не змогла так як [PERSON] , стала перешкоджати їй у користуванні належній їй житловою площею. Рішенням від 05.12.2007 року позов [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно ( справа за № 2-9541/07), був задоволений та визнано право власності на квартиру, по [ADDRESS] , за [PERSON] , у тому числі на частину квартири, якою користувалась [PERSON] .. Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 05.12.2007 року ухвалою від 06 червня 2008 року скасовано. У подальшому цивільний позов [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права власності на нерухоме майно - ухвалою Приморського районного суду м. Одеси - залишений без розгляду. [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] придбала квартиру [NUMBER] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Алексеевою О.В . 26.12.2005 року, корисна площа квартири складала 64,7 кв. м., житлової 39,1 кв. м., підсобною 25,6 кв м. і згідно технічних документів, та договору, кімната, що була надана [PERSON] не входила до складу квартирі [ADDRESS] . З 2007 року із-за неправомірних дій [PERSON] та [PERSON] , позивачка [PERSON] не може потрапити до житла, яке вона отримала на законних підставах. Зробивши самовільно демонтаж вхідної двері до квартири [PERSON] , відповідачі [PERSON] та [PERSON] , заклали дверний пройом до неї , зробивши вхід зі своєї квартири. Таким чином, користуватися квартирою [PERSON] стало не можливо. Остання не могла зайти до неї. Розпорядженням № 475 від 09.04.2008 року зобов`язано [PERSON] привести самовільну реконструйовану частину квартири [ADDRESS] , згідно з проектом забудови. [PERSON] приписи районної адміністрації не виконала. Дозволу на перепланування квартири [ADDRESS] ) [PERSON] не отримувала. 04 серпня 2008 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , площею 73, 9 кв.м., згідно з яким у власність [PERSON] було передане і спірне приміщення ,- квартира площею 14,3 кв.м. , яка отримана [PERSON] згідно з розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 02 жовтня 2007 року. Впродовж декількох років [PERSON] оскаржував розпорядження, рішення та дії районної адміністрації, що видала [PERSON] ордер на житлове приміщення 11 травня 2011 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду, постанова Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2010 року по справі за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради , третя особа [PERSON] про визнання та скасування розпорядження, була скасована, провадження по справі закрито. Рішенням від 16.10 2012 року Одеського апеляційного суду Одеської області ухвалено рішення за позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.10 2007 року №1960 про видачу ордеру [PERSON] , яким у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013 року за адміністративним позовом [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за участю третьої особи [PERSON] про визнання протиправними дії та скасування розпорядження, позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду, провадження по справі в частині вимог про скасування ордеру на житлове приміщення №8131 серії ПР від 03.10.2007 року закрито, на підставі п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства. Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири, то суд виходить з того, що на час укладання правочину - договору купівлі-продажу квартири, укладений 04.08.08 р., [PERSON] не мала права відчужувати частку квартири, площею 14,3 кв.м., так як вже на той час не була її власницею( рішення Приморського суду м.Одеси від 05.12.2007 року (справа за № 2-9541/07) - було скасоване. Тобто, законних прав на відчуження цієї частки квартири на час укладання угоди, [PERSON] не мала. Статтею 215 ЦК України встановлено підстави недійсності правочину. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно п.1. ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Allians Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном і гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме : чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ, реальна загроза порушення права особи, що пов`язана із настанням або ненастанням певної обставини, прирівнюється до порушення прав особи. ЄСПЛ визнає порушенням саму загрозу виникнення такого порушення у майбутньому і поширює статус "жертви порушення прав" на потенційну жертву. Критерії, за яких потенційне порушення прав прирівнюється до такого порушення чітко визначаються практикою Європейського суду з прав людини. Також, позивачкою заявлені вимоги про визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , але суд вважає, ці вимоги такими, що задоволенню не підлягають, оскільки, позивачка не може в позовній заяві просити за відповідачем визнати право власності. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд також відмовляє у задоволенні вимог про визнання за позивачкою права користування на квартиру, площею 14,3 кв.м. по [ADDRESS] , оскільки розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.10.2007 року №1960 позивачці [PERSON] , був виданий ордер на ізольовану квартиру [ADDRESS] , а тому вона має усі правові підстави для користування житловим приміщенням. Вказане розпорядження є чинним та на даний час не скасоване. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Що стосується відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень, то суд вважає, що ці вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають на підставі нижченаведеного. Згідно з роз`ясненнями, наданими в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Статтею 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п.п.3,5 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Всупереч вказаної норми Закону позивачем не було подано будь-яких доказів, які б свідчили про порушення будь-яких його прав з боку відповідачів. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд не вбачає ознак наявності спричинення моральної шкоди передбачених ст. 23 ЦК України. Задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] , суд вважає, позивачкою доведено, що відповідач заважає їй у користуванні житловим приміщенням, а тому її права потрібують захисту. У справі Malone v. the United Kingdom (№ 8691/79, Рішення від 2 серпня 1984) ЄСПЛ зазначив, що наявність законодавчо обумовленого підґрунтя для порушення прав особи саме по собі становить порушення прав особи, незалежно від того чи було здійснено безпосереднє втручання у права особи (пар.64). Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, порушенням права особи є наявність усіх законодавчо обумовлених передумов для такого порушення, навіть у разі коли потенційне порушення пов`язується із гіпотетичною обставиною, що може настати або не настати. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: partial