Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 30.08.2020 звернулася до суду з позовом до [PERSON] з позовом про поділ спільного майна подружжя (а.с.2-4), згідно якого просить суд визнати право власності [PERSON] на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] , водночас припинивши право власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на Ѕ частину вказаної квартири та стягнути з відповідача на її користь судові витрати пов`язані зі зверненням до суду. Позов мотивований тим, що позивач з 22.11.2003 по 29.12.2019 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У них народилось двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу за спільні кошти подружжя, на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2005, сторонами придбано нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . В позасудовому порядку дійти згоди щодо поділу спірного майна сторонам не вдалось, вони не домовились про порядок поділу сумісної власності. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом. [PERSON] 07.10.2019 надав до суду відзив на позов, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.36), посилаючись на те, що вказане нерухоме майно є його особистою приватною власністю. [PERSON] 07.10.2019 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності (а.с.42-44), згідно якого просить суд: - визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] ; - визнати право власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на Ѕ частину транспортного засобу марки Toyota Corolla 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ); - покласти судові витрати на відповідача. Позов мотивований тим, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки була придбана позивачем за гроші його матері [PERSON] у день купівлі квартири. Позивач зазначає, що в шлюбі, крім нерухомого майна, було придбано транспортний засіб марки Toyota Corolla 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ), який підлягає поділу відповідно до вимог закону. Представник [PERSON] 12.12.2019 надав до суду відзив на позов (а.с.79-82), просить суд відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на неогрунтованість вимог. Представник [PERSON] 09.01.2020 надав до суду відповідь на відзив (а.с.106-107). В судовому засіданні [PERSON] та її представник просили суд задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову з підстав, викладених у позовній заяві, тощо. Представник [PERSON] в судовому засіданні просив суд задовольнити зустрічний позов та відмовити в задоволенні первісного позову, посилаючись на обґрунтування викладені у зустрічному позові, тощо. ІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що з 22.11.2003 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.7), який рішенням Іллічівського міського суду від 29.11.2018 розірвано (а.с.8). Під час шлюбу у сторін народилось двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.9-10). На підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2005, [PERSON] придбав нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (а.с.11-18). Згідно п.6 договору вказано, що гроші, за рахунок яких придбається ця квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та його дружини [PERSON] , яка одночасно з підписанням цього договору дає згоду на придбання цієї квартири, яка висловлена письмово та нотаріально засвідчена 18.05.2005 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотарільного округу Одеської області Шевченко В.М. за реєстроваим №3566, що відповідає вимогам ст.65 Сімейного Кодексу України (а.с.11). Транспортний засіб марки Toyota Corolla 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ) зареєстрований на імя [PERSON] (а.с.142). В судовому засіданні свідок [PERSON] , мати [PERSON] пояснила, що вона придбала спірну квартиру за свої особисті кошти на ім`я сина [PERSON] , гроші передала сину коли сторони не перебували у шлюбі, передавала їх у присутності свідків у нотаріуса, письмову згоду дружина на придбання квартири не надавала. Свідок [PERSON] , подруга [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що багато років знає [PERSON] та його матір, пам`ятає, що [PERSON] просила допомоги у придбанні квартири (у якості супроводження), дружина [PERSON] не була присутня при придбанні квартири, яка сума передавалась за придбання квартири не пам`ятає, мати [PERSON] підписувала якісь документи. ІІІ. Оцінка Суду. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторони придбали: - квартиру [ADDRESS] ; - транспортний засіб марки Toyota Corolla 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] ; Придбавши вказане рухоме та нерухоме майно під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень закону. Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира та транспортний засіб набуті сторонами за час шлюбу, то такі є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , водночас припинивши право власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на Ѕ частину вказаної квартири та визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частину транспортного засобу марки Toyota Corolla 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] . Таким чином, суд дійшов до висновку про задоволення первісного позову [PERSON] та часткового задоволення зустрічного позову [PERSON] . Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] в частині визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] , суд керується наступним. Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до п.3 ч.1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Аналогічна правова позиція висловлена і в інших постановах Верховного Суду України (від 1 липня, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року) та в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року, 11 лютого 2015 року. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17). Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Позивач за зустрічним позовом жодного доказу щодо того, що кошти на придбання квартири були його особистими не надав. Суд критично спримає пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] щодо придбання квартири за особисті кошти матері позивача за зустрічним позовом - [PERSON] , оскільки вони спростовуються дослідженим в судовому засіданні договором купівлі - продажу (п.6), в якому чітко зазначено, що гроші, за рахунок яких придбається ця квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та його дружини [PERSON] (а.с.11). Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову в цій частині слід відмовити, оскільки позивачем не надано до суду жодних переконливих доказів на їх підтвердження. Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно чч.1, 2, 3 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторонни або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторонни під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції від 30.08.2019 року (а.с.1) позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено 768,40 грн. судового збору, згідно квитанції від 11.12.2019 сплачено 384,20 грн. судового збору (а.с.78), який підлягає стягненню з відповідача у зв`язку із задоволенням позову на користь позивача [PERSON] . Згідно квитанції від 03.10.2019 (а.с.40), позивачем за зустрічним позовом [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 1025,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] частково пропорційно розміру задоволеної вимоги у сумі 512,50 грн. Крім того, згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В матеріалах справи є: - копія витягу з договору про надання правничої допомоги №546 від 28.08.2019 року (а.с.19); - ордер серії ОД №408553 (а.с.21); - розрахунок витрат на правову допомогу (а.с.22); - квитанції до прибуткового касового ордеру №72 від 27.08.2019 року про сплату [PERSON] 5500,00 грн. за договором про надання правової допомоги (а.с.20). Отже, у зв`язку із задоволенням первісного позову підгорної у повному обсязі, , вимога про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у розмірі 5500,00 грн. підлягає задоволенню. З цих підстав,

Outcome: partial