Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що у них різні погляди на життя, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, немає згоди у вирішенні спільних сімейних питань. Сім`я фактично розпалася, а шлюб носить формальний характер. Позивачка в судове засідання не з'явилася, згідно поданої заяви позов підтримує, просить суд розглядати справу у її відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, проти розірвання шлюбу не заперечує, вважає, що судові витрати повинна понести позивачка. Також, вважає, що після розірвання шлюбу позивачка повинна повернутися до свого попереднього прізвища. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази, суд встановив наступні обставини. 09 червня 1984 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] у Сороківській сільській раді Бучацького району Тернопільської області, актовий запис №12. У даному шлюбі неповнолітніх дітей не мають. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В даному випадку до таких судових витрат відноситься сплачений позивачкою судовий збір, що підтверджується банківським чеком, а тому заперечення відповідача в цій частині є необгрунтованим. Згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище в зв'язку з реєстрацією шлюбу має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем. Таким чином, заперечення відповідача щодо необхідності повернення позивачки на дошлюбне прізвище негрунтуються на вимогах закону і до задоволення не підлягають. Відповідно до Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягненні із відповідача [PERSON] 500 грн. витрат на правову допомогу. Як вбачається із квитанції прибуткового касового ордера № 71 неможливо встановити ким саме надавалась правова допомога, крім того, позивачем не надано жодних розрахунків суми витрат на правову допомогу, договору про надання правової допомоги, а тому це є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. З'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги інші обставини життя подружжя, суд прийшов до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам.

Outcome: partial