Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради, [PERSON] міської ради про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, інфляційних та моральної шкоди . Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] працювала в КП СУБ «Митниця» на посаді двірника. Згідно наказу від 10.11.2016 року позивач звільнилась за згодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП. Цього ж дня отримала копію наказу про звільнення та трудову книжку. На день звільнення їй була нарахована , але виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку в сумі 2393 грн. 77 коп. Директор КП «СУБ «Митниця» обґрунтував це відсутністю на підприємстві коштів. В подальшому, вона та інші колишні працівники підприємства зверталися до директора КП та до власника КП [PERSON] міської ради з питань виплати заборгованості по зарплаті, але їм повідомляли про наявність рішення [PERSON] міської ради від 28.10.2016р. №1412 «Про внесення змін до рішення виконкому [PERSON] міської ради від 21.10.2007р. «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси», за яким КП «СУБ «Митниця» більше не обслуговує населення м. Черкаси, господарської діяльності не веде, а тому не має джерел виплати заборгованості по зарплаті. 26.01.2017 року колишні працівники підприємства зверталися до міського голови та директора департаменту щодо невиплати зарплати, на що було отримано відповідь про те, що департаментом розроблено проект рішення щодо надання КП «СУБ «Митниця» фінансової підтримки для виплати заборгованості по зарплаті, який винесено на розгляд депутатських комісій і в подальшому буде запропоновано на розгляд депутатському корпусу ЧМР. Поскільки заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена, то представник вважає, що відповідачі на підставі ст.117 КЗпП України повинні виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення. Згідно довідки КП СУБ «Митниця» середньоденний заробіток позивача становить 117 грн.02 коп. Період не виплати заробітної плати з 10.11.2017 року по 27.04.2017 року, тобто 145 робочих днів, що становить 16\~967 грн. 90 коп. Крім цього згідно ст. 34 Закону України «Про оплату плату» працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати, в зв»язку з затримкою термінів її виплати. Компенсація проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому законодавством. Згідно ч.5 ст.95 КЗпП України передбачена виплата заробітної плати з урахуванням індексу інфляції. Рівень (індекс) інфляції це показник середнього рівня зміни ціни на товари та послуги відносно базисного періоду, який має вираз у відсотках сума компенсації обчислюється як добуток нарахованої, але не виплаченої вчасно заробітної плати за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визнання суми компенсації, поділений на 100. Позивач вважає, що з відповідачів слід стягнути інфляційні в сумі 162 грн.12 коп. Позивач вказує, що внаслідок незаконних дій відповідачів їй завдано моральної шкоди, оскільки не отримання зарплати призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і додаткових зусиль для організації свого життя, родина вимушена відмовлятися від задоволення життєво-важливих потреб. Вважає, що не виплата заробітної плати виникла через зневажливе ставлення чиновників до простих людей, які займають фізичною працею. Тому вважає, що відповідачі повинні відшкодувати моральну шкоду по 200 грн. за кожний повний місяць прострочки оплати 1000 грн. В зв»язку з цим, посилаючись на положення ст. 43 Конституції України, ст. 23 Декларації прав людини і громадянина, ст.ст. 21, 117, 116, 47, 95 ч.5, 237-1 КЗпП, постанову КМУ №100 від 08.02.1995 р. із змінами, ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», просила постановити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача нараховану, але не виплачену зарплату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2393 грн.77 коп., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 16\~967 грн.90 коп., кошти за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 162 грн. 12 коп. , моральну шкоду в сумі 1000 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила позов задовольнити повністю, з врахуванням вимог заяви, поданої 19.07.2017 року, в якій вона просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з часу звільнення з роботи до дня постановлення рішення судом. Судові витрати стягнути з відповідача. Представник відповідача [PERSON] міської ради по довіреності [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив в позові відмовити, так як вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, поскільки в трудових відносинах вона з [PERSON] міською радою не перебувала, а тому [PERSON] міська рада не повинна відповідати по даних позовних вимогах. Крім цього позовні вимоги суперечать нормам ст. 176 ч.1 ЦК, ст.ст. 77, 78 ГК та Статуту комунального підприємства «СУБ «Митниця» . Також вказав, що рішення виконкому ЧМР №1412 є чинним на день розгляду справи. Заробітна плата повинна сплачуватися комунальним підприємством, яке не ліквідоване, а не власником ЧМР. Представник відповідача комунального підприємства «Служба утримання будинків «Митниця» в судове засідання повторно не з»явився, про день слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін , дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав . В судовому засіданні встановлено, що позивач працювала в КП «СУБ «Митниця» на посаді двірника. Наказом № 324-к від 10.11.2017 року вона була звільнена з підприємства за згодою сторін на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України. Дані обставини підтверджуються також відомостями трудової книжки. Згідно довідки №105 від 15.12.2016 року, виданої директором КП «СУБ «Митниця», нарахована, але не виплачена зарплата та компенсація за невикористану відпустку становить 2393 грн. 77 коп. Тому вказану заборгованість слід стягнути з відповідача КП «Служба утримання будинків «Митниця» на користь позивача. Середньоденний заробіток, визначений на підставі постанови КМУ №1200 та складає 117 грн. 52 коп. Судом встановлено, що на день розгляду справи КП «Служба утримання будинків «Митниця» [PERSON] міської ради (код 36701739) не ліквідоване, що підтверджується даними інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань МЮУ. Відповідно до Статуту комунального підприємства , затвердженого рішенням ЧМР від 16.12.2010р. №2-31, власником та одноосібним засновником підприємства є територіальна громада м. Черкаси в особі [PERSON] міської ради (п.1.2). Підприємство є юридичною особою з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банку, печатки, штампи, бланки зі своїм найменуванням, є унітарним (п.п. 1.4, 1.8). Органом управління підприємства є департамент житлово-комунального комплексу виконкому [PERSON] міської радим (п.1.3). Основні напрямки діяльності підприємства визначені у статті 2 Статуту. Як передбачено п.1.6 Статуту, підприємство здійснює свою діяльність на принципах господарського розрахунку, власного комерційного ризику, бюджетного фінансування цільових програм, прийнятих ЧМР, з правом найму працівників. Відповідно до п.п. 3.4, 3.5 Статуту, підприємство має відокремлене майно, самостійний баланс, поточний і інші рахунки в установах банку, печатку зі своїм найменуванням, штампи та фірмові бланки. Підприємство несе відповідальність за своїми зобов»язаннями усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з чинним законодавством України і не несе відповідальність за зобов»язаннями держави, власника та органу управління. Як визначено у п.3.7 Статуту, підприємство самостійно планує і провадить свою виробничо-господарську та іншу діяльність, а також визначає заходи соціального розвитку трудового колективу на основі і відповідно до законодавства та цього Статуту. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (п.3.9). Власник (виконавчий комітет власника, орган управління та інш.) не має права втручатись у оперативну діяльність підприємства. Трудовий колектив підприємства складається з осіб, які беруть участь у його діяльності на основі трудового договору, а також інших форм, які регулюють трудові відносини працівників з підприємством. Умови організації та оплати праці членів трудового колективу підприємства, а також їх соціального захисту та страхування визначаються відповідно до вимог чинного законодавства України (п.п. 5.7, 5.9 Статуту). Фонд оплати праці створюється у розмірах, які визначаються згідно з чинним законодавством України. Джерелом коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, одержаного в результаті його господарської діяльності. Мінімальна заробітна плата працівників не може бути нижче встановленого законодавством України мінімального розміру заробітної плати (п.6.4). Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 15 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Ч.1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 10.03.2017 року ) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 вказаного Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Крім того, відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача про нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні, тому на її користь слід стягнути заборгованість з відрахуванням обов»язкових платежів. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві та звільнення з посади директора КП Григор»ян В.І. не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. До того ж, під час розгляду справи судом не встановлено вини позивача, як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, то суд враховує обставину про відсутність між сторонами спору про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника - розмір заборгованості визнається відповідачем [PERSON] підприємством «СУБ «Митниця», що підтверджується довідкою №105 від 15.12.2017 року. Поскільки, згідно виданого відповідачем розрахунку середньоденної заробітної плати середній заробіток позивача становить 117 грн.02 коп., то на користь позивача слід стягнути кошти за період затримки з 10.11.2016р. по день постановлення рішення судом, виходячи з таких розрахунків: за період з 11 листопада 2016 року по 19 липня 2017 року - 198 робочих днів х 117 грн. 02 коп. - середньоденний заробіток = 23\~169 грн.96 коп. Такі висновки суду узгоджуються із правовими позиціями ВСУ у справі №6-113цс16 від 27.04.2016р., у справі №6-60цс13 від 03.07.2013р. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 9- рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Отже, враховуючи встановлені під час судового розгляду справи обставини, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача КП «СУБ «Митниця» на її користь компенсації частини заробітку в сумі 162 грн. 12 коп. Такий висновок відповідає правовій позиції ВСУ у справі №6-43цс14 від 21.05.2014р. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві відповідачем КП «СУБ «Митниця» моральної шкоди, то його доводи про порушення законних прав, яке полягало у невиплаті належних їй грошових сум нарахованої заробітної плати, - знайшли своє підтвердження. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих звязків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, суд враховує період часу, протягом якого заробіток позивачеві не виплачено. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги в сумі 500 грн., а не 1000 грн. , як визначено за позовними вимогами. Що стосується позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] міської ради та [PERSON] підприємства «СУБ «Митниця» [PERSON] міської ради на користь позивача зазначених вище виплат, то в цій частині вони не підлягають до задоволення, оскільки є безпідставними. Згідно статті 176 ч.1 ЦК України, держава, [PERSON] Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Як передбачено частинами 1-3 статті 78 Господарського Кодексу України, комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Тому суд вважає, що саме [PERSON] підприємство «СУБ Митниця» несе відповідальність за невиплату колишньому працівникові [PERSON] заробітної плати, відповідних нарахувань та відшкодування моральної шкоди, враховуючи норми Кодексу Законів про працю України. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути нараховану та невиплачену заробітну плату в сумі 2\~393 грн. 77 коп. з відрахуванням обовязкових платежів, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 11 листопада 2016 року по 19 липня 2017 року в сумі 23\~169 грн. 96 коп. кошти за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 162 грн. 12 коп., моральну шкоду в сумі 500 грн., а всього 26\~225 грн. 85 коп. Згідно ст.367 ЦПК України рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача КП «СУБ «Митниця» на користь держави судовий збір в сумі 1280 грн. На підставі викладеного та,

Outcome: partial