Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ЖБК «Ізумруд-3» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. В процесі розгляду справи позивач неодноразово змінювала позовні вимоги та остаточно виклала їх в наступній редакції: стягнути з відповідача ЖБК «Ізумруд-3» на її користь заборгованість із виплати заробітної плати в сумі 1 484,31 грн., 12 294,90 грн. заборгованості із виплати компенсації за невикористані відпустки та додаткові відпустки, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 47 164,26 грн. та 25 000,00 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 вересня 2012 року [PERSON] зарахована за сумісництвом на посаду бухгалтера в ЖБК «Ізумруд», згідно наказу № 14. 26 жовтня 2016 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, яка прийнята ЖБК «Ізумруд-3» 03 листопада 2016 року. З 03 листопада 2016 року по 17 листопада 2016 року вона продовжувала працювати на вказаній посаді, виконуючи посадові обов'язки бухгалтера. 17 листопада 2016 року та частково 19 листопада 2016 року нею були передані бухгалтерські документи голові правління, членам нового правління та попередньому голові правління, при цьому, останніми не було надано опису переданих документів, незважаючи на усні вимоги позивача. Станом на день звільнення, а саме на 17 листопада 2016 року відповідач мав перед позивачем заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 3 915 грн. Крім того, їй не було виплачено компенсації за невикористані відпустки у розмірі 6 859,26 грн. та додаткову відпустку в розмірі 5 435,64 грн. 28 листопада 2016 року вона звернулася до голови правління ЖБК «Ізумруд-3» із листом-вимогою про надіслання копії наказу про звільнення та проведення розрахунку із виплатою заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки та додаткової відпустки, однак, відповідач проігнорував її вимоги. 16 квітня 2017 року відповідач частково погасив заборгованість із заробітної плати в розмірі 3 819 грн. Вказала, що діями відповідача їй завдана моральна шкода, як полягає в душевних стражданнях та хвилюваннях, втраті нормальних життєвих зв'язків, зміни способу її життя в зв'язку з порушенням її трудових прав, розмір якої вона оцінює в 25 000,00 грн. В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач ЖБК «Ізумруд-3» в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи представник відповідача повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З наданих письмових пояснень голови правління ЖБК «Ізумруд-3» вбачається, що позовні вимоги ним не визнаються. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 15 січня 2018 року в судовому засіданні постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] прийнята на посаду бухгалтера ЖБК «Ізумруд-3», відповідно до наказу № 14 від 03 вересня 2012 року. Наказом № 17/11 від 17 листопада 2016 року, на підставі заяви [PERSON] від 25 жовтня 2016 року, останню звільнено з займаної посади за власним бажанням (а.с. 83). 28 листопада 2016 року [PERSON] звернулася до голови та членів правління ЖБКА «Ізумруд-3» з листом-вимогою про виплату заборгованості в сумі 14 911,25 грн. протягом семи календарних днів. Крім того, в даному листі позивач просила направити на її адресу наказ про звільнення її з роботи та надіслати на ознайомлення та підпис опис переданих нею документів (а.с. 19-20). Крім того, позивач зверталася на ім'я голови правління ЖБК «Ізумруд-3» із запитом про направлення на її адресу копії наказу про прийняття її на роботу бухгалтера ЖБК «Ізумруд-3», копії наказу про звільнення з роботи та довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за жовтень-листопад 2016 року (а.с. 22). У відповідності до 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За нормами ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 ст. 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 24 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Позивач зазначає, що відповідач ЖБК «Ізумруд-3» не виплачував їй заробітну плату за період з жовтня по листопад 2016 року, а тому утворилася заборгованість в сумі 6 228,41 грн. (3 915 грн. +2 313,41 грн.), яка частково погашена відповідачем в сумі 4 744,10 грн. Доказів на спростування даної обставини, відповідачем не надано, а тому, приймаючи до уваги пояснення позивача, сума невиплаченої відповідачем заробітної плати за період з жовтня 2016 року по листопад 2016 року складає 1 484,31 грн., яку слід стягнути з останнього на користь позивача. Доказів на спростування правильності розрахунку наданого позивачем, відповідачем не надано. Щодо позовних вимог по виплаті середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні позивача, суд виходить з наступного. Як роз'яснено у п.п. 19, 20 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно п.8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до штатного розпису, затвердженого головою правління ЖБК «Ізумруд-3», який вводиться в дію з липня 2016 року, посадовий оклад бухгалтера складає 3 915,00 грн. При цьому, враховуючи положення Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньоденна заробітна плата позивача становила 186,42 грн. (7 830,00/42 робочих дні). З огляду на викладене, період, за який розраховується середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати позивачу становить з 17 листопада 2016 року по 11 квітня 2017 року, з 14 квітня 2017 року по 06 липня 2017 року, з 07 липня 2017 року по 31 липня 2017 року, з 12 жовтня 2017 року по 19 листопада 2017 року, тобто загалом 150 робочих днів. Таким чином, розрахунок виплати середнього заробітку за час затримки визначається шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів протягом усього часу затримки, що становить: 186,42 грн. х 150 робочих дні = 47 164,26 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із виплати компенсації за невикористані відпустки за період з 01 вересня 2014 року по 17 листопада 2016 оку та додаткові відпустки за період з вересня 2012 року по 17 листопада 2016 року суд приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачем, на підтвердження вказаних позовних вимог, не надано жодного доказу. Крім того, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику. Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя. Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Так, в межах даного спору, позивачем пред'явлено вимоги до ЖБК «Ізумруд-3» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн., обґрунтовуючи підстави для відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що у зв'язку з порушенням її трудових прав, вона зазнала душевних страждань та хвилювань, зазначені обставини призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків, змінили спосіб її життя. З урахуванням обставин, які наведені позивачем в частині заявлених вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає правомірними вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди, оскільки встановлені під час розгляду справи обставини, свідчать про порушення трудових прав позивача, як працівника, які пов'язані з несвоєчасною виплатою заробітної плати та затримкою проведення розрахунку при звільненні позивача із займаної посади, що є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, як це передбачено ст. 237-1 КЗпП України, однак виходячи з характеру правопорушення та глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, позов в цій частині підлягає задоволенню частково, тому суд присуджує стягнути з ЖБК «Ізумруд-3» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000,00 грн. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до ЖБК «Ізумруд-3» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню частково, а саме підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 1 484,31 грн. заборгованості по заробітній платі, 47 164,26 грн. середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні та 3 000,00 грн. моральної шкоди, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню по 640 грн. судового збору на користь позивача та в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial