Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

Представник позивача КП «Жилкомсервіс» Нуянзов Д.С. звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача КП «Жилкомсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що виникла за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2011 по 01.08.2020 у сумі 12003,37 грн. та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача посилається на те, що [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Між сторонами був укладений публічний договір про надання житлово-комунальних послуг, шляхом його опублікування в офіційному виданні Харківської міської ради - спецвипуску газети «Слобода» від 28.11.2006 №95/1 зі змінами, внесеними в 2007 і 2009 роках, що передбачено ч.2 ст.633 ЦК України. Позивач належним чином виконує свої зобов`язання щодо надання послуг з утримання багатоквартирних будинків і споруд та прибудинкових територій, однак відповідач за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не сплачує, внаслідок за адресою [ADDRESS] утворилась заборгованість за період з 01.10.2011 по 01.08.2020 у сумі 12 003,37 грн. Послуги позивачем надаються всім співвласникам будинку, а тому підприємство зобов`язане надавати послуги незалежно від факту їх оплати окремими власниками житловим приміщень. Таким чином підприємство вимушене нести витрати, пов`язані з наданням послуг та не отримує належну оплату, що призводить до зростання заборгованості та погіршення господарських відносин з підрядниками комунального підприємства «Жилкомсервіс». Зазначене може привести до погіршення якості послуг, та, як наслідок, приведення спільного майна багатоквартирного будинку у неналежний стан. На підставі викладеного представник позивача звернувся до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 21.12.2020 позовні вимоги Комунального підприємства «Жилкомсервіс» задоволено у повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що виникла за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.10.2011 по 01.08.2020 у сумі 12 003 гривні 37 копійок та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 гривні. 18.05.2021 до суду засобами поштового зв`язку надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення Київського районного суду м.Харкова від 21.12.2020 у справі №953/16459/20 за позовною заявою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з утримання багатоквартирного будинку, споруд та прибудинкових територій. Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 18.05.2021 заяву передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою суду від 19.05.2021 заяву [PERSON] прийнято до розгляду, призначено судове засідання. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 26.05.2021 заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 21.12.2020 у справі №953/16459/20 скасовано та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Ухвалою суду від 26.05.2021 про скасування заочного судового рішення судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 11.06.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позов необгрунтованим, а заявлені вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, тому просить застосувати строки позовної давності у цивільній справі №953/16459/20; відмовити в задоволенні позовних вимог КП «Жилкомсервіс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що виникла за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2011 по 01.08.2020 у сумі 12003,37 грн. та судового збору в розмірі 2102,00 грн. в повному обсязі. При цьому відповідач посилається на те, що за відсутності доказів КП «Жилкомсервіс» у позові вказало, що позивач не має відомостей щодо адреси реєстрації місця проживання відповідача, тому пред`являє позов до Київського районного суду м.Харкова, як до належного за підсудністю у порядку ч.9 ст.28 ЦПК України (за місцем знаходження майна відповідача), що є обманом з боку позивача і наголошує, що у разі, якщо відповідачем є фізична особа, саме суд звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та проживання особи, щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання такої фізичної особи. Крім того, позивач, висуваючи вимоги щодо стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що виникла за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2011 по 01.08.2020 у сумі 12003,37 грн. та судового збору в розмірі 2102,00 грн. вводить суд в оману щодо періоду, який згідно норм чинного законодавства України, підлягає врахуванню під час визначення відповідних сум та наводить в позовній заяві недостовірні дані. Викладення фактичних обставин справи КП «Жилкомсервіс» є неправдивим та недостовірним за наступним. Відповідач - [PERSON] , має зареєстроване місце проживання, а саме: [ADDRESS] , адресу реєстрації він не змінював з моменту виникнення права власності на нерухоме майно, яке позивач вважає місцем виконання договору і даний факт було відомо позивачу на протязі всього часу. Як вказано у рішенні суду, відповідач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а зареєстровані за вказаною адресою особи відсутні. І при цьому, суд у своєму рішенні вказує адресу реєстрації відповідача: [ADDRESS] . Отже на момент відкриття провадження у справі позивачу було достеменно відомо зареєстроване місце проживання відповідача, а саме: [ADDRESS] . Вказує, що позивач свідомо ввів суд в оману щодо територіальної підсудності справи, оскільки згідно відомостей щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON] - м.Південне Харківської області і дана справа підсудна Харківському районному суду Харківської області. Також, пояснення позивача викладені в позовній заяві та додані ним документи суперечать фактичним обставинам справи у зв`язку з наступним. Позивач вказує, що [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , отже споживачем послуг, які йому надає позивач, і знаходиться з ними в договірних стосунках у відповідності до публічного договору про надання житлово-комунальних послуг. Крім того, позивач наголошує, що він належним чином виконує свої зобов`язання з надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, однак відповідач за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не сплачує, підприємство вимушено нести витрати, пов`язані з наданням послуг та не отримує належну оплату, що призводить до зростання заборгованості і погіршення господарських відносин з підрядниками і в послідуючому може призвести до погіршення якості послуг та приведення спільного майна багатоквартирного будинку у неналежний стан, КП «Жилкомсервіс» вважає, що відповідач користувався наданими його послугами, у встановленому порядку від договору не відмовлявся, щодо його перегляду або розірвання не звертався. Однак, жодного доказу на підтвердження факту, що відповідач користувався послугами, що надає позивач останній суду не надав. Враховуючи, що відповідач в добровільному порядку не відшкодував позивачеві вартість наданої послуги в повному обсязі, КП «Жилкомсервіс» визначає заборгованість [PERSON] за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинковиє територій, що виникла за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2011 року по 01.08.2020 року у сумі 12 003,37 грн. та судового збору в розмірі 2102,00 грн. Відповідач посилається на те, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг повинні грунтуватися на договорі про надання житлово-комунальних послуг, укладеному на основі типового договору, а обов`язку споживача оплачувати вартість житлово-комунальних послуг має передувати виконання позивачем обов`язку підготувати договір про такі послуги та надати його на підписання споживачу, чого КП «Жилкомсервіс» зроблено не було. Позивач не надав суду доказів щодо фактичного використання житлово-комунальних послуг з боку [PERSON] . Також звертає увагу суду на те. що у спірних правовідносинах сплив строк позовної давності. Вимоги позовної заяви стосуються періоду, щодо якого сплинув термін позовної давності, а саме позивачем вказаний період: з 01.10.2011 року по 01.08.2020 року. Оскільки станом на вказані дати позивач знав про порушення свого права ( з моменту несплати ), то строк позовної давності щодо виконання зобов`язань має рахуватись саме з початку вказаного ним періоду. Позовна заява КП «Жилкомсервіс» була подана до суду у жовтні 2020 року, тобто з значним пропуском строку позовної давності, встановленого для основного зобов`язання у три роки. На даний момент поважні причини пропущення позовної давності у позивача відсутні. Просить суд врахувати, що позовна давність спливла до звернення позивача до суду і застосувати до вимог Комунального підприємства «Жилкомссрвіс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що виникла за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2011 року по 01.08.2020 року у сумі 12 003,37 гри. судового збору в розмірі 2102,00 грн. наслідки спливу позовної давності і відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки сплинув строк позовної давності. Крім того, відповідач посилається на те, що КП «Жилкомсервіс» не застосовувало щодо нього ніяких заходів щодо попередження про наявність заборгованості та її суми, яка обраховується за особовим рахунком. Між відповідачем та КП «Жилкомсервіс» не було укладено Договір про надання послуг, у відповідності до умов якого визначено зобов`язання вносити плату, щодо існування публічного договору [PERSON] не було повідомлено і до даного договору він не приєднувався, про що свідчить відсутність жодних дій з його боку. Розрахунки щомісячних платежів за послуги відома не надавалися і відповідачем, як споживачем послуг, ніколи не підписувалися. Документи, надані суду стягувачем щодо суми заборгованості також не містять підпису споживача послуг, отже суперечать вимогам щодо письмового правочину. Згідно умов договору є термін дії договору, і він вважається подовженим, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду. Проте, у вказаний КП «Жилкомсервіс» період останнє не зверталось на адресу відповідача щодо його укладення, розірвання чи необхідність його перегляду, що свідчить про відсутність претензій з боку останнього. У зв`язку з викладеним, відповідач вказує, що позовні вимоги КП «Жилкомсервіс» не грунтуються на фактичних даних і суперечать нормам чинного законодавства України, що порушує права [PERSON] , у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. До відзиву на позовну заяву відповідачем додано заяву про застосування строків позовної давності у цивільній справі №953/16459/20, відповідно до якої [PERSON] просить застосувати у справі за позовом КП «Жилкомсервіс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що виникла за адресою: [ADDRESS] наслідки спливу строків позовної давності та відмовити КП «Жилкомсервіс» у задоволенні позову до [PERSON] в повному обсязі у зв`язку із спливом позовної давності (а.с.84-86). 24.06.2021 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого вказує про те, що інформація про адресу реєстрації місця проживання відповідача стала відома із поданої відповідачем заяви про скасування заочного рішення Київського районного суду м. Харкова. Інформацією про адресу реєстрації місця проживання відповідача під час подання позову позивач не володів, будь-яких доказів на підтвердження адреси місця проживання відповідача не мав. Позивач має доступ до реєстру територіальної громади міста Харкова та має можливість отримати відомості за конкретною адресою, а не за ім`ям фізичної особи. Крім цього, справа підлягає розгляду Київським районним судом м. Харкова в порядку виключеної підсудності, згідно з ч.1 ст. 30 ЦПК України, як позов що виникає із приводу нерухомого майна (постанова Верховного Суду по справі № 638/1988/17 від 10.04.2019). Щодо договірних правовідносин, то представник зазначив, що із наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] , що не оспорюється відповідачем. Згідно із ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Згідно із статтею 322 Цивільного кодексу України тягар утримання майна покладено на власника, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 24.06.2004 № 1875-ІУ (далі - «Закон № 1875-ІУ») передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву кореспондує визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону № 1875-ІУ обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічні положення містяться у п. 5 ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII. Відповідач та інші співвласники будинку [ADDRESS] , від послуг що надаються комунальним підприємством «Жилкомсервіс» не відмовлялись, акти-претензії чи інші докази ненадання послуг відповідачем не надано. Обов`язок укладення договору покладено не лише на виконавців житлово-комунальних послуг, а і на споживачів. Таким чином [PERSON] не звільняється від обов`язку оплачувати житлово-комунальні послуги у разі не укладення договору у письмовій формі. Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» не зобов`язане відповідати за ухилення споживачем від виконання своїх обов`язків. Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» надає послуги та здійснює нарахування на підставі встановлених Харківською міською радою тарифів. Зазначені тарифи нечинними не визнавались, відповідач мав право зафіксувати факт ненадання житлово-комунальних послуг у встановленому законом порядку, однак доказів про ненадання послуг з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території до суду не надав, як не надав і доказів спростування заборгованості. Враховуючи, що відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності, позивач надав суду розрахунок заборгованості у межах строку позовної давності. Однак, у той же час представник позивача підтримує позов у повному обсязі та не відмовляється від вимог поза межами позовної давності (а.с.91). 02.07.2021 до суду відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив (а.с.94-98). Так, відповідачем повторно зазначено про відсутність між ним та КП «Жилкомсервіс» будь-яких договірних відносин, відсутність у матеріалах справи доказів надання житлово-комунальних послуг та пропуск строків позовної давності. У судове засідання представник позивача не з`явився, 02.07.2021 представник КП «Жилкомсервіс» - Нуянзов Д.С. подав до суду заяву, відповідно до якої просить суд справу слухати за відсутності представника позивача, зазначив, що із запереченнями відповідача ознайомлений, наміру подавати до суду інші процесуальні заяви не має, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.102). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлений в установленому законом порядку, про що свідчить розпис про отримання копії ухвали про скасування заочного рішення та призначення розгляду справи у судовому засіданні на 02.07.2021 о 08-30 год. (а.с.72). Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Суд, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Щодо територіальної підсудності цивільної справи. Предметом позову у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання житлово-комунальних послуг за адресою [ADDRESS] , що знаходиться на території Київського району м. Харкова. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.04.2019 у справі № 638/1988/17 (провадження №61-30812св18), позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження майна, за правилами виключної підсудності. Отже, до спорів щодо стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг застосовується виключна підсудність, а саме, правило ч. 1 ст. 30 ЦПК України, відповідно до якого позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Враховуючи, що спір виник з приводу утримання нерухомого майна, а саме несплати житлово-комунальних послуг за адресою [ADDRESS] за укладеним договором, то в даному випадку заява подається за правилами виключної підсудності за місцем знаходженням майна. Таким чином, за підсудністю дана справа належить до територіальної юрисдикції Київського районного суду м. Харкова. В ході судового розгляду встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.13). Зареєстровані за вказаною адресою особи відсутні. Відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги". За час дії спірних правовідносин, а саме за період з 01.03.2007 по 31.03.2020 року діяли Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами,( далі Закон №1875-ІV) та Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 ( далі - Закон № 2189-VIII). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст.13 Закону №1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Відповідно до ст. 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Частиною 3 ст. 31 Закону №1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво. Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону №2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону. На підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року № 1186 «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді міста Харкова» КП «Жилкомсервіс» є виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова з управління будинком, спорудою та групою будинків та забезпечує надання населенню житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Рішенням Харківської міської ради від 20.12.2011 року за № 893, з подальшими змінами від 27.01.2012, 10.05.2017, 11.05.2018 визначено перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та встановлені тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у місті Харкові. Відповідно до положень частин 1, другої та третьої ст. 32 Закону №1875-ІV , плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. Відповідно до частин 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Пунктом 1 частини 1 Закону №1875-ІV , пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону №1875-ІV , пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Надання послуг здійснюється КП «Жилкомсервіс» згідно з переліком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 893 від 20.12.2011, з наступними змінами 27.01.2012 №39 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 №893 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова», рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.05.2017 № 283 та від 11.05.2018 № 318 «Про коригування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова». Договори про надання житлово-комунальних послуг між КП «Жилкомсервіс» та споживачами були укладені шляхом опублікування публічного типового договору в офіційному виданні ХМР - спецвипуску газети «Слобода» від 28.11.2006 №95/1. Пунктом 1 договору визначено, що предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з у тримання будинків і споруд та прибудинкових територій в будинку, який знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Невід`ємною частиною даного договору є рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова». Частиною 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною та вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відтак, між сторонами виникли правовідносини з приводу надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, та оплати таких послуг, їх надання здійснюється на підставі Типового договору про надання житлово-комунальних послуг, положення якого мають юридично обов`язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні, тому суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності між ним та позивачем договірних правовідносин. Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. На підставі викладеного, у відповідача виникли зобов`язання щодо сплати заборгованості за надані комунальні послуги, оскільки [PERSON] є власником нерухомого майна. Не укладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідача як споживача від оплати відповідних послуг. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, а також в постанові Верховного Суду від 18.03.2019 у справі № 210/5796/16-ц. Також вказані положення закону свідчать про те, що споживачі зобов`язані своєчасно і в повному обсязі оплачувати витрати на утримання будинку, споруд і прибудинкової території. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Це випливає з положення ст. 11 ЦК України відповідно до якої, цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян. Наведене свідчить, що відповідач зобов`язаний був своєчасно і в повному обсязі оплачувати витрати на утримання будинку, споруд і прибудинкової території. З довідки про нарахування та оплату житлово комунальних послуг за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] , вбачається, що за період з 01.10.2011 по 01.08.2020 позивачем нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачем оплата послуг у повному обсязі не здійснювалася. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки відповідач офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовився від послуг, які надає КП «Жилкомсервіс» за адресою: [ADDRESS] , то в нього виник обов`язок сплатити ці послуги. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 березня 2013 року у справі № 6-6ц13, у статтях 20 та 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком виконавця є надання таких послуг вчасно та відповідної якості. Згідно зі статтею 68 ЖК УРСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Встановивши, що відповідач, як власник квартири, отримує та користується наданими позивачем послугами, але не сплачує за них, відмова у задоволенні позову в повному обсязі фактично звільняє відповідача від сплати за отримані послуги, хоча законодавство не передбачає такого звільнення у випадку ненадання окремих житлово-комунальних послуг. Згідно зі статтею 614 ЦК України особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язання лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов`язання. У разі визнання протиправним, скасування рішення виконкому міської ради про зміну тарифів, необхідно виходити із тарифів, які були чинними до тарифів, визнаних недійсними. Згідно з розрахунком позивача, заборгованість [PERSON] за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, за адресою: [ADDRESS] за період з 01.10.2011 по 01.08.2020 становить 12 003 грн. 37 коп. (а.с.6-7). Доказів того, що послуги відповідачу не надавались, що він не користувався наданими послугами і потреби в таких послугах не мав, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено. Розрахунок боргу, наданий позивачем, сумніву не викликає та приймається судом. При цьому ніякої розбіжності в площі нерухомості та нарахованої сумою судом не вбачається. Досліджуючи вимоги позивача в частині періоду виниклої заборгованості, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд задовольняє клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до даного позову, оскільки визначений законодавством трирічний строк позивачем було пропущено, клопотання про поновлення строків позовної давності представником позивача заявлено не було. Правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані відповідачам послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.10.2011 по 01.08.2020 - є обґрунтованими та доведеними. Проте наявні підстави для відмови позивачу у позові в частині стягнення заборгованості за період з 01.10.2011 по 30.09.2017 у зв`язку із пропуском позовної давності, а тому стягненню підлягає заборгованість, яка утворилась за період з 01.10.2017 по 01.08.2020. Згідно наданого розрахунку суми заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] , заборгованість за надані послуги за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що виникла за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.10.2017 по 01.08.2020 становить 5400 гривень 71 копійка. Таким чином, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за надані послуги з з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.10.2017 по 01.08.2020, що становить 5400 гривень 71 копійку. Заперечуючи проти заявлених вимог позивача, [PERSON] в обгрунтування своїх заперечень жодного доказу надано не було. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд стягує з відповідача 5400,71 грн. (45%), у зв`язку з чим з відповідача слід стягнути на користь позивача КП «Жилкомсервіс» витрати по сплаті судового збору у розмірі 945,90 грн. (2102:100*45). На підставі викладеного,

Outcome: partial