Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що згідно наказу №29-к від 28.11.2016 року позивача було прийнято на роботу до Спеціалізованої дитячо-юнацької спортивної школи олімпійського резерву з боксу Херсонської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Україна» на посаду сторожа. Наказом №32-к від 06.09.2019 року позивач звільнений з займаної посади з 09.09.2019 року за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Проте, відповідачем не було проведено з позивачем повного розрахунку, а саме не виплачені: заборгованість по заробітній платі за період з 01.04.2019 року по 09.09.2019 рік; середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі; грошова компенсація за невикористану відпустку; матеріальна допомога на оздоровлення; вихідна допомога. Неодноразові звернення та вимоги позивача до керівника СДЮСШОР з боксу ХООФСТ «Україна» [PERSON] повідомити підстави не виплати заробітної плати та дату погашення заборгованості, залишені без реагування. З відомостей Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 06.09.2019 року, у другому кварталі 2019 року заробітна плата відповідачем позивачу не нараховувалася та відповідно не сплачувалися передбачені чинним законодавством податки і збори. З 01.01.2019 року посадовий оклад позивача складає 4173,00 грн. Отже, заборгованість із заробітної плати за період з 01.04.2019 року по 09.09.2019 року (день звільнення) становить 21858,55 грн. Крім цього, відповідно до ст.117 КЗпП, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь період затримки розрахунку по заробітній платі, який станом на 01.11.2019 року складає 30671,55 грн. Крім цього, позивач не перебував у щорічній відпустці у 2019 році. Тому з відповідача підлягає стягнення 3394,80 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку. Крім того, п.13.4 Колективного договору СДЮСШОР з боксу Херсонської обласної організації фізкультурно-спортивного товариства «Україна» на період 2017-2022 рр. передбачено, при наявності коштів виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні чергової відпустки всім постійним працівникам СДЮСШОР в розмірі посадового окладу. Тобто, з відповідача також підлягає стягненню 4173 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення. Враховуючи норми ст.44 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню вихідна допомога у розмірі 12519 грн. Просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати за період з 01.04.2019 року по 09.09.2019 року, що становить 21858,55 грн.; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 01.04.2019 року по день постановлення рішення; стягнути з відповідача на свою користь 3394,80 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку; стягнути з відповідача на свою користь 4173 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення; стягнути з відповідача на свою користь 12519 грн. вихідної допомоги. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.11.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.01.2020 року здійснено перехід розгляду справи зі спрощеного позовного провадження без виклику сторін у спрощене позовне провадження з викликом сторін. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.02.2021 року ухвалено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Позивач та його представник в судове засідання не з`явився, надали до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Надали згоду на ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень не надав. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача на слухання справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно запису в трудової книжки від 28.12.1987 року [PERSON] прийнято на роботу до Спеціалізованої дитячо-юнацької спортивної школи олімпійського резерву з боксу Херсонської області організації фізкультурно-спортивного товариства «Україна» на посаду сторожа, згідно наказу №29-к від 28.11.2016 року. 16.08.2019 року позивач звернувся до Спеціалізованої дитячо-юнацької спортивної школи олімпійського резерву з боксу Херсонської області організації фізкультурно-спортивного товариства «Україна» з заявою про повідомлення підстав не виплати йому заробітної плати за період з 01.01.2019 року по теперішній час та дату погашення заборгованості, що виникла. 05.09.2019 року [PERSON] звернувся до Спеціалізованої дитячо-юнацької спортивної школи олімпійського резерву з боксу Херсонської області організації фізкультурно-спортивного товариства «Україна» з заявою про звільнення з займаної посади та проведення остаточного розрахунку у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, в тому числі здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, згідно із ст.44 КЗпП України. Наказом №32-к від 06.09.2019 року [PERSON] звільнено з займаної посади з 09.09.2019 року за власним бажанням заст.38 КЗпП України, про що зроблений відповідний запис в трудовій книжці. Згідно наказу про встановлення заробітної плати та надбавок на 2019 рік посадовий оклад [PERSON] станом на 01.01.2019 року становить 4173,00 грн. З відомостей Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів на утримання податків №2015/ю/21-22-51-08-02 від 06.09.2019 року у другому кварталі 2019 року заробітна плата відповідачем позивачу не нараховувалася та відповідно не сплачувалися передбачені чинним законодавством податки і збори. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вбачається, що за період з 01.04.2019 року по 09.09.2019 року заборгованість із заробітної плати позивачу становить 21858,55 грн. Оскільки відповідачем не спростовано, суд вважає встановленим, що в день звільнення відповідач не виплатив позивачу належних йому сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в розмірі 21858,55 грн. В даному випадку суд за відсутності доказів зі сторони відповідача щодо виплати нарахованих сум, виходить з пояснень позивача щодо невиплати заробітної плати. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, слід зазначити, що відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов`язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом визначено, що період затримки фактичного розрахунку по заробітній платі із позивачем, за час затримки розрахунку за період з 01.04.2019 року по 02.02.2021 року складає 460 днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 95979,00 грн. (208,65 грн. середньоденна заробітна плата х 460 днів за час затримки розрахунку). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 95979,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно з частинами 1, 2 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та, що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Враховуючи вищезазначене, з відповідача підлягає стягненню 3394,80 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку (4173 грн.(3/п за один міс.)*12 місяців =50076 (сумарний заробіток за період з травня 2018 року по травень 2019 року) 50076 грн.: 354 днів (кількість календарних днів за період з липня 2018 року по липень 2019 року (без святкових днів) = 141,45 грн.(середньоденна з/п) 141,45 грн.*24дні (невикористана щорічна відпустка)= 3394,80 грн.). Також, з відповідача підлягає стягненню 3394,80 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення. Вимога про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення є законною та обґрунтованою, загальна сума допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток у вказані періоди становить 3394,80 грн. Позивач має законні підстави для отримання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки у 2019 році. Разом із тим, щодо вимог про стягнення вихідної допомоги, ці вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст.44 КЗпП України, зокрема, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Статті 38 КЗпП - припинення трудових відносин відбувається з ініціативи працівника, підставою розірвання трудового договору є невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Частиною третьою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Отже, за змістом статті 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи (за власним бажанням) в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. З огляду на ті обставини, що позивач звільнений за ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, вимог про визнання недійсним в частині формулювання причини звільнення позивача та зміну формулювання причини звільнення позивач не заявляв і вказані обставини не є предметом позову, на час його звільнення права на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку у нього не виникало. Таке право є похідним від розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, а необхідною умовою виплати вказаної вихідної допомоги є припинення трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору. З огляду на звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, а не з припиненням трудового договору внаслідок порушення законодавства про працю на підставі п.3 ст.38 КЗпП України, законних підстав для стягнення на користь позивача в порядку ст.44 КЗпП України вихідної допомоги немає і вказана позовна вимога [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до частини 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, судовий збір справляється фізичною особою в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн.

Outcome: partial