Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

Позивач звернувся у суд із позовом до відповідачів із вказаним позовом. В обґрунтування позову послався на те, що з 1978 р. по 2007 р. працював на підприємствах по видобутку вугілля, які на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля» а також з 14.11.2000 р. по 15.06.2002 р. на шахті «Надія», на даний час ПАТ «шахта «Надія». Під час виконання своїх трудових обов'язків із ним двічі траплялись нещасні випадки, а саме: 21.05.1998 р. отримав травму лівого плеча та 22.03.2002 р. отримав травму правої руки. У зв'язку із тривалою роботою в особливо шкідливих та важких умовах праці захворів на професійні захворювання у вигляді: вегето-сенсорної полі невропатії рук, антракосилікоз І ст., бронхіт, емфізема легень ДН- І-ІІ ст.. На підставі акту від 06.09.2007 р. розслідування хронічного профзахворювання форми П-4, складеного відповідачем (ДП «Львіввугілля») встановлено, що такі виникли в результаті роботи в гірничих виробках на шахті в умовах запиленості повітря, несприятливих умовах мікроклімату. Висновком міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК від 13.09.2007 р. йому вперше та безтерміново встановлено ІII групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності (30% - антракосилікоз, 20% вегетосенсорна поліневропатія рук). Повторним переоглядом МСЕК від 29.11.2007 р. йому підтверджено наявність ІІІ групи інвалідності і втрати працездатності та додатково встановлено 10 % втрати працездатності по трудовому каліцтву від 21.05.1998 року та 5 % по труд каліцтву від 22.03.2002 р.. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки, безстроково на 65% втратив працездатність внаслідок профзахворювання, що значно посилює його фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Розмір моральної шкоди оцінює у 50000 грн. та просить такий стягнути з відповідачів. Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав, пояснив, що в продовж 1978 р. по 2007 р. працював під землею у шкідливих умовах на шахтах №5 «Великомостівська», №8«Великомостівська» які на даний час є структурними підрозділами ДП «Львівугілля». Також, працював на шахті №9 (ПАТ «Надія»). Внаслідок роботи у шкідливих та важких умовах праці, отримав професійні захворювання та втратив працездатність. Окрім цього, у зв'язку із нещасними випадками на виробництві травмував плече та руку. 13.09.2007 року йому встановлено ІІІ групу інвалідності, 50% втрати працездатності, з яких: 30% по проф.захворюванні - антракосилікоз, 20% - по проф. захворюванні вегетосенсорна поліневропатія рук. Подальшим переоглядом МСЕК від 29.11.2007 р. йому встановлено 65 % втрати професійної працездатності, з яких вперше 10 % по труд каліцтву від21.05.1998 р. та 5 % по труд каліцтву від 22.03.2002 р.. Змушений постійно проходити медичне лікування. Через значну втрату працездатності суттєво змінився його спосіб життя, що негативно відобразилось на здоров'ї. Вважає, суму моральної шкоди у 30000 грн. обґрунтованою та просить позов задовольнити. Представник відповідача ДП «Львіввугілля» у судове засідання не з'явився. Просив справу слухати у його відсутності. Подав письмові заперечення в яких позовні вимоги не визнав. Повідомив, що відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності. Представник відповідача ПАТ «шахта Надія» у судовому засіданні позов заперечив. Пояснив, що позивач пропрацював на шахті ПАТ «Надія» з 14.11.2000 р. по 15.06.2002 р. лише 1 рік та 7 місяців і за цей час не звертався за медичною допомогою з приводу скарг на здоров'я. Вважає що відсутня вина ПАТ «шахта «Надія» у заподіянні [PERSON] моральних страждань. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що впродовж позивач впродовж 1978 -2007 р.р. працював під землею у шахтах, які на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля» а також на шахті ПАТ«Надія» з 14.11.2000 р. по 15.06.2002 р. Внаслідок роботи в особливо шкідливих та тяжких умовах праці під землею на шахтах позивач захворів на професійні захворювання у вигляді: вегето-сенсорної полі невропатії рук, антракосилікоз І ст., бронхіт, емфізема легень ДН- І-ІІ ст.. З актів розслідування нещасних випадків на виробництві № 20 від 22.05.1998 р. та №7 від 25.03.2002 р., встановлено, що позивач виконуючи трудові обов'язки під землею в шахті отримав травми лівого плеча та правої руки. 06.09.2007 р. відповідачем («шахта Зарічна» ДП Львіввугілля») було складено акт розслідування професійного захворювання форми П-4, яким встановлено, що останні виникли внаслідок праці у шкідливих умовах під землею на шахтах ДП «Львівугілля» на протязі 20 р. 5 м. та на шахті «Надія» протягом 1 р. 7 м. у шкідливих умовах праці внаслідок впливу вугільно-породного пилу несприятливого мікроклімату, виконання важкої фізичної праці. Висновком міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК від 13.09.2007 р. [PERSON] вперше та безтерміново встановлено ІII групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності, з яких 30% - по профзахворюванні антракосилікоз, 20% по профзахворюванні вегетосенсорна поліневропатія рук. Переоглядом МСЕК від 29.11.2007 р. позивачу підтверджено наявність ІІІ групи інвалідності і втрати працездатності по профзахворюваннях та додатково встановлено 10 % втрати працездатності по трудовому каліцтву від 21.05.1998 року та 5 % по труд каліцтву від 22.03.2002 р.. Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пунктом 11 Постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Окрім того, Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 21.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України (яка набрала чинності 13.01.2000 р.) за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Під моральною шкодою, згідно з п.3 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також, на підставі ч.1 п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого- спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч.2 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 p., ушкодження здоров'я заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійних захворювань та трудового каліцтва при виконанні своїх трудових обов'язків, у зв'язку з якими [PERSON] було встановлено 65% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності. Усе це призвело до того, що позивач втратив працездатність, у нього є постійна задишка при ходьбі, пітливість, він обмежений у рухах, не може виконувати повноцінно роботу при веденні домашнього господарства, став інвалідом. Всі ці обставини суттєво погіршили уклад його життя, вимагають додаткових зусиль для його належної організації. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди. Оцінюючи розмір моральної шкоди суд враховує загальний стаж роботи позивача на підземних роботах з шкідливими умовами праці, що складає 22 р. 2 м., однак вважає, що так як позивач працював як і на підприємствах ДП «Львіввугілля» так і на шахті «Надія», тому кожен із відповідачів повинен нести відповідальність за моральну шкоду спричинену позивачеві внаслідок ушкодження його здоров'я пропорційно до відпрацьованого часу. Позивач з 14.11.2000 р. по 15.06.2002 р. працював на шахті ПАТ «Надія», (1 рік 7 місяців), що складає 7,65 % стажу, а на вугільних підприємствах які входять до складу ДП «Львіввугілля» протягом 20 років 5 місяців, що складає 92,3% стажу в умовах шкідливих факторів. Окрім цього суд приймає до уваги те, що за час роботи [PERSON] на шахті «Надія» з ним стався нещасний випадок, внаслідок якого йому було травмовано праву руку і в подальшому встановлено 5 % втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлений його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Суд враховує і ту обставину, що [PERSON] став інвалідом ІІІ групи, йому встановлено 65% втрати працездатності у зв'язку із професійними захворюваннями та по трудовому каліцтву. Беручи до уваги наведене, з врахуванням глибини моральних страждань, ступеня вини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що з ДП «Львіввугілля» в користь позивача слід стягнути 11000 грн. моральної шкоди, а з ПАТ «шахти «Надія» - 2000 грн. моральної шкоди, так як вимоги про стягнення 50000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідачів.

Outcome: partial