Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], діючої від свого імені та імені неповнолітньої [PERSON],2005року народження, про визнання їх втратившими право користування житловим приміщенням. На обґрунтування вимог зазначив, що він є наймачем двокімнатної квартири №4 в будинку №4 на м-ні «Світлий» в м.Димитров (Мирноград) загальною площею 43,5 кв.м, в якій, крім нього, зареєстровані його дружина [PERSON] та її донька від першого шлюбу [PERSON] зі своєю неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO]. Зазначаючи на тому, що відповідачка [PERSON] в зазначеній квартирі не проживає без поважної причини з 2014 року, а відповідачка [PERSON] з дітьми з 1997року, виїхавши на інше місце проживання, та що відповідачі перестали бути членами сімї, припинили виконання своїх обовязків щодо утримання квартири та що всі свої речі вивезли, позивач просить суд на підставі ст.ст.71,72,107 ЖК України визнати їх втратившими право користування приміщенням в квартирі №4 будинку №4 на мікрорайоні «Світлий» в м.Димитров (Мирноград) Донецької області та зняти їх з реєстраційного обліку з дня їх вибуття. Відповідачка [PERSON], не погоджуючись з вимогами про визнання її втратившою право користування спірним приміщенням та зняття її з реєстрації, звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання за нею права користування та вселення її в спірну квартиру, в якому зазначила, що в спірній квартирі вона не проживає з вересня 2015року та що її непроживання в ній викликано поважними причини, оскільки за станом свого здоровя та наслідками перенесеного інсульту вона має інвалідність 2 групи, потребує сторонньої допомоги, яку їй надає донька [PERSON], так як через сварки та неприязні стосунки вони з чоловіком припинили сімейні стосунки і надавати їй необхідну допомогу він відмовився. Зазначаючи на поважність причин непроживання в квартирі та перешкоди зі сторони чоловіка в користуванні нею квартирою, оскільки той неодноразово міняв на дверях квартири замки, позивачка просить суд визнати за нею право користування жилим приміщенням та вселити її в квартиру №4 будинку №4 на мікрорайоні «Світлий»в м.Димитров (Мирноград) Донецької області. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] підтримав позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, і суду пояснив, що відповідачка [PERSON] є його колишньою дружиною, з якою вони припинили сімейні стосунки в липні 2014року через неприязні стосунки та сварку, яка виникла між ними з приводу небажання дружини бачити у них в гостях його сина від першого шлюбу та його онука. Після цієї сварки вона зателефонувала своїй дочці - відповідачці [PERSON], яка проживає в м.Красноармійську, і попросила забрати її до себе. Весь цей час вона проживає у доньки [PERSON] в м.Красноармійську, де та на праві спільної власності з чоловіком має чотирьохкімнатну квартиру. Вважає, що відповідачка [PERSON] не проживає в спірній квартирі без поважної причини, що жодних перешкод в користуванні нею квартирою він не створював, що відповідачка залишила квартиру з власної волі та що наміру повертатись на своє місце проживання вона не має. Крім того, зазначав, що відповідачка періодично у його відсутність навідувалась до квартири і вивезла звідти всі свої особисті речі та вкрала постільну білизну, що змусило його одну із кімнат закрити на ключ, але в одне з відвідувань квартири відповідачкою було зламано замок цієї кімнати. Сімейні стосунки між ними не відновились, а коли на одному з інтернет-сайтів знайомств він побачив фотографію дружини, то вирішив їх остаточно припинити, подавши до суду заяву про розірвання шлюбу, який було розірвано за рішенням суду від 25.03.2016року. Зазначає, що перешкод для проживання та користування квартирою він відповідачці не створював, що відповідачка добровільно залишила квартиру, участі в її утриманні тривалий час не приймає і витрати по сплаті комунальних послуг не несе. З приводу непроживання в спірній квартирі відповідачки [PERSON] та її дитини [PERSON] зазначав, що відповідачка [PERSON] не проживає в квартирі з 1997року, так як вийшла заміж і разом з чоловіком придбала собі у власність житло в іншій місцевості - [ADDRESS], де постійно проживає з чоловіком і двома дітьми без реєстрації. З ними проживає і його колишня дружина. Крім того, зазначав, що відповідачка [PERSON] має у власності ще одну квартиру, яка розташована в його будинку та яка дісталася в порядку спадкування після смерті бабусі. Її донька [PERSON] народилася в 2005 році і в спірній квартирі жодного дня не проживала. Як і мати, участі у здійсненні витрат на утримання та обслуговування квартири відповідачка [PERSON] не несе. Акцентуючи увагу на тому, що перешкод для проживання в спірній квартирі він нікому не створював та що вибуття відповідачів з квартири є добровільним, позивач вважає їх втратившими право користування жилим приміщенням на підставі ст.ст.71,72,107 ЖК України. Зустрічний позов [PERSON], заявлений до нього про визнання за колишньою дружиною права на житло та вселення її в спірну квартиру на тій підставі, що її відсутність в зазначеній квартирі була вимушеною і викликана поважними причинами не визнав, хоча і доводів позивачки за зустрічним позовом щодо неодноразової заміни замків не спростуввав, зазначивши, що це було викликано обєктивними причинами у звязку з пошкодженням замків та необхідності їх заміни іншими. Вказує, що відповідачка [PERSON] мала вільний доступ до квартири та що одного разу після заміни замка один ключ він віддав дружині через її онука - [PERSON], а іншого разу, після того, як замок знову зламався і він замінив його старим, повідомляв про це відповідачку по телефону, коли та не могла увійти до квартири і стала телефонувати йому, а його в це час вдома не було. Відповідачка [PERSON], не визнаючи позову про визнання її втратившою право на житло, суду пояснила, що вона є наймачем квартири, розташованої за адресою: м.Димитров, м-р «Світлий»[ADDRESS], в якій, окрім неї, значаться зареєстрованими її колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким через неприязні стосунки в березні 2016року за рішенням суду припинено, та її донька [PERSON] зі своїми дітьми [PERSON],1998року народження, та [PERSON], 2005року народження. Шлюб з відповідачем вони уклали 23.07.1993року. В 2002 року вона стала хворіти, а в 2003 році після перенесення інсульту їй була встановлена друга група інвалідності. Чоловік спочатку допомогав й в веденні домашнього господарства, але потім робити це відмовився. В липні 2014році через непризнь одне до одного їх сімейні стосунки були остаточно припинені, а в 2015році через нестерпність сумісного проживання та необхідність стороннього догляду її донька відповідачка [PERSON], яка на той час разом зі своєю сімєю чоловіком та двома неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], 2005року народження, проживала в м.Красноармійську у придбаній в період шлюбу квартирі, на її прохання забрала її до себе. Під час сумісного проживання з позивачем той не раз ставив питання, щоб її донька [PERSON], яка не проживає з ними разом з 1997року, виписалась з квартири, але вона відмовлялась це зробити, так як хотіла, щоб квартира залишилась їй та її дітям. Коли у них з позивачем погіршилися стосунки, вона неодноразово пропонувала йому розміняти квартиру, але він на це не погоджувався, а після того, як її донька забрала до себе, позивач постійно замінював замки, що не дозволяло їй користуватись квартирою. В жовтні 2015року, приїхавши додому, вона не змогла відчинити двері і зрозуміла, що чоловік замінив замок. В той же день вона зателефонувала йому і дізналася, що він перебуває за межами міста Димитрова і сказала, щоб той дав їй один ключ. Оскільки стосунки з чоловіком в неї були не добрими, ключ через декілька днів він передав їй через її онука [PERSON] Пізніше, маючи на руках цей ключ, вона ще декілька разів намагалась потрапити в квартиру, але двері їй ніхто не відчинив, а ключ не підходив. Коли вона йому зателефонувала, виявилось, що він на той час знову знаходився за межами міста. Чоловік став ображати її по телефону, називати злодійкою за те, що вона раніше взяла з квартири два комплекти постільної білизни. Зазначала, що підстави для визнання її втратившою право на користування спірним житлом відсутні, так як в квартирі доньки вона живе тимчасово і вимушено, оскільки знаходиться з чоловіком в неприязних стосунках, потребує сторонньої допомоги, яку той відмовився їй надавати, та що іншого житла, окрім спірної квартири, вона не має. Вказуючи на це, просила суд в задоволенні позову, заявленого до неї, відмовити, а її позовні вимоги, заявлені до відповідача, щодо визнання за нею право на житло та вселення її в спірну квартиру задовольнити, так як відповідач перешкоджає їй в користуванні квартирою і не визнає її права на житло, вважаючи, що вона має жити в доньки. Відповідачка [PERSON], діюча від свого імені та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], 2005року народження, позовні вимоги позивача [PERSON] щодо визнання її та її дитини втратившими право користування квартирою №4 в будинку №4 на мікрорайоні «Світлий» в місті Димитров (Мирноград) не визнала, вважала, що право користування цією квартирою вона не втратила. На обгрунтування своєї позиції заявила, що вона та її діти [PERSON],1998року народження, та [PERSON], 2005року народження, зареєстровані в спірній квартирі. В 1997 році вона разом зі своїм першим чоловіком проживала за адресою: м.Димитров, м-р «Восточний»[ADDRESS], яка дісталася їй в спадщину від батька. Коли народився син [PERSON], вона зареєструвала його за місцем своєї реєстрації в спірній квартирі. В звязку з припиненням сімейних стосунків з чоловіком деякий час, а саме з лютого по червень 2000року, вона жила з дитиною в спірній квартирі. Після цього вийшла заміж вдруге. В 2002 році вони з другим чоловіком придбали собі у власність квартиру [ADDRESS], яка складається з чотирьох жилих кімнат. В 2005 році в них народилася спільна дитина [PERSON]. Обоє дітей живуть разом з ними, відвідують навчальні заклади м.Красноармійська. Зазначала, що її син [PERSON] в липні 2016року досягне повнолітнього віку і вона хоче, щоб ця квартира дісталася йому та щоб він жив в ній разом зі своєю бабусею [PERSON] Чому ні вона, ні хто-небудь з членів її сімї не зареєстрований в квартирі, яка належить їм з чоловіком на праві власності, пояснити суду не змогла. Зазначала, що матір вона забрала до себе в липні 2014року, оскільки відповідач до неї погано ставився. Вони хотіли приватизувати спірну квартиру або розміняти, але позивач не хотів, не давав своєї згоди і на розподіл особистих рахунків. Після липня 2014 року мати періодично після того, як її стан трохи покращувався, поверталась додому, а з червня 2015року це робити перестала, так як відповідач міняв замки, перешкоджаючи її проживанню. Літом 2015 року вони з матірю намагались потрапити в спірну квартиру, однак зробити цього не могли, так як замки були замінені. Одного разу на прохання матері відповідач через її сина передав матері ключ від квартири. Тоді вони з матірю зайшли до квартири і мати забрали звідти деякі свої речі, а також постільну білизну, через о потім між відповідачем та матірю виник скандал. Неприязні стосунки з відповідачем давали їм привід звертатись до міліції, проте письмовим документом вони цього підтвердити не можуть, оскільки це було ще в період перебування матері в шлюбі з позивачем, і співробітники міліції їх звернення не зафіксували. Останнього разу вони намагались зайти до квартири в лютому 2016році, однак це їм знову не вдалося, так як відповідач знову змінив замок. Про те, що позивач змінював замки на дверях квартири, ніколи матір не попереджав. Вони знову зателефонували позивачу, стали конфліктувати з ним з цього приводу, говорили, що знову звернуться до правоохоронних органів, і тоді він повідомив, що в дверях стоїть старий замок. Наступного дня, взявши ключ від цього замка, вони зайшли до квартири і побачили, що на дверях спальні встановлено замок. Вони відкрутили його і, зайшовши до спальні, виявили, що материних речей не було. Вони знову зателефонували йому, і відповідач сказав, що звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Її мати має намір жити в своїй квартирі і вважає, що після розірвання шлюбу вона може захистити своє право шляхом звернення до правоохоронних органів в разі, якщо між нею і позивачем виникнуть конфліктні ситуації. Вона не визнає заявлений до неї позов про втрату право користування спірною квартирою, так як вважає, що після цього позивач не пустить її до квартири, чим порушить її право на спілкування з матірю. Крім того, не спростовуючи відсутності поважної причини непроживання в спірній квартирі з 1997року, зазначала, що вона, як зареєстрована в ній особа, має право на частину спірної квартири та, крім того, вирішуючи питання по суті позовних вимог позивача просила суд застосувати до його вимог позовну давність і відмовити йому у задоволенні вимог про визнання її та її доньки [PERSON], 2005року народження, такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі №4 будинку №4 на мікрорайоні «Світлий» в м.Димитров. Зустрічний позов матері до відповідача про визнання за нею права користування спірною квартирою та вселення її в спірну квартиру вважала обгрунтованим і підлягаючим задоволенню. Представники третіх осіб Димитровської міської ради та органу опіки і піклування Димитровської міської ради при вирішенні спору по суті покладалися на розсуд суду. Представники третіх осіб приватного підприємство «ПЖФ Гарант-Сервіс» і Димитровського міського сектору Головного управління Державної міграційної служби, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, до судового засідання не зявилися, надіславши на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази у справі та давши їм юридичну оцінку, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний - повному задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира №4 в будинку №4 на мікрорайоні «Світлий» в м.Димитров (Мирноград) Донецької області, яка складається з двох жилих кімнат жилою площею 25,3 кв.метри, перебуває на балансі КП «Служба єдиного замовника. Особистий рахунок відкрито на імя [PERSON], яка є її наймачем. Як зазначили в судовому засіданні сторони, в приватній власності квартира не перебуває. Згідно довідки з місця проживання, виданої ПП «ПЖФ Гарант-Сервіс» 15.03.2016року, окрім наймача, в ній зареєстровані її чоловік - [PERSON] та донька - відповідачка [PERSON] з двома дітьми: сином [PERSON], [INFO], та донькою - [PERSON], [INFO] (а.с.33). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, шлюб між [PERSON] і [PERSON] укладено 23.07.1993року. Рішенням Димитровського міського суду від 25.03.2016року, їх шлюб розірвано. Причиною розірвання шлюбу стали постійні сварки, які виникали між сторонами через відсутність взаєморозуміння та поваги один до одного. Рішення набрало законної сили. Згідно актів ПП ПЖФ «Гарант-сервіс» від 23.02.2016року, відповідачка [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 03.07.2014 року, а відповідачка [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] з 1997року. Причини непроживання відсутні (а.с.3). Відповідачка [PERSON] суду пояснила, вона є власником квартири, розташованої за адресою: м.Красноармійськ, вул Таманова б.34, кв.33, яка належить їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу від 17.09.2002року, в якій проживає разом зі своєю сімєю чоловіком та двома дітьми: сином від першого шлюбу [PERSON], [INFO], та донькою [PERSON], 2005року народження. Діти, зі слів відповідачки [PERSON], з першого класу відвідують навчальні заклади міста Красноармійська. Вказані обставини також знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду в показаннях допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які, крім цього пояснили, що між подружжям Балабаш були складні стосунки. Відповідачка [PERSON] хворіла, допомогу в лікуванні надавали їй діти. Останнім часом вона жила в доньки [PERSON] в м.Красноармійську, яка займалася її лікуванням. Зі слів [PERSON] їм було відомо, що її чоловік замінив замки в квартирі, і вона не може туди попасти. Свідок [PERSON]В суду пояснила, що в будинку, де живе позивач, вона проживає з серпня 2014року. Її квартира та квартира позивача розташовані в одному підїзді. Їй було відомо, що дружина позивача хворіє, і донька [PERSON], з якою вона разом працювала два роки, забрала її до себе. Зі слів [PERSON] їй було ідомо, що між матірю та її чоловіком були неприязні стосунки, що ускладнювало стан здоровя матері. Оскільки матері потрібно було належне лікування та постійна стороння допомога, вона забрала її до себе, а позивач в цей час поміняв на дверях квартири замки, через що вони не могли туди ввійти. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає в сусідньому з позивачем [PERSON] будинку. Літом 2015року він дізнався від нього, що його дружина [PERSON], якої на час розмови він давно не бачив, не проживає з ним більше року. А потім його попросили підписати акт про непроживання відповідачки [PERSON] в квартирі, і він його підписав, так як до цього вже знав від позивача, що його дружина з ним не проживає. Причина припинення стосунків між подружжям Балабаш йому не відома. Про те, що відповідачка [PERSON] приблизно півтора роки не проживає в своїй квартирі, було підтверджено в судовому засіданні і свідками [PERSON] та [PERSON], які при цьому зазначили, що причина припинення стосунків між подружжям [PERSON] їм невідома. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідачка [PERSON] його бабуся, а [PERSON] її чоловік, якого він вважає своїм дідусем. Бабуся з дідусем посварилася і біля року проживає з ними в м.Красноармійську. Його мати займається її лікуванням та доглядом, оскільки вона хворіє. Причину їх конфлікту з дідусем він не знає. Раніше він часто бував у них вдома і в нього був ключ від їх квартири. Коли вже бабуся не жила разом з дідусем, йому стало відомо, що дідусь замінив замок на дверях квартири. Коли він запитав у нього, що трапилось, той відповів, що старий замок зламався. Коли бабуся з мамою їздили в м.Димитров, вони не могли зайти в квартиру, так як замок на дверях був інший. Про те, що замок замінено на інший, дідусь нікого не попереджав. Один раз, приблизно через тиждень, як бабуся з мамою не могла попасти в квартиру, дідусь давав йому ключ щоб він передав бабусі. А іншого разу, коли вони також не змогли ввійти в квартиру, так як замок вже був інший і ключ не підходив, мама поїхала в поліцію, про що було повідомлено дідуся. І тоді чи дідусь, який до цього часто, не попереджаючи, міняв замки, сказав, що поставив старий замок, чи він сам помітив в замку стару серцевину, вже точно не памятає, вони повернулися додому, де взяли старий ключ, який ще не викинули, за допомогою якого, повернувшись назад, відчинили двері квартири. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України в поєднанні з нормами ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому особа постійно або тимчасово проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право при тимчасовій відсутності (у випадках передбачених ст. 71 ЖК України). Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що в разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. З урахуванням зазначеної норми член сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 12квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову про це. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON], яка є основним наймачем квартири, не проживає в ній постійно з липня 2014 року. Як встановлено в ході судового розгляду і не спростовувалось сторонами, причиною цього стали виниклі між ними неприязні стосунки та хвороба відповідачки, яка згідно довідки МСЕК від 28.01.2004року №248880 є інвалідом 2 групи за загальним захворюванням і потребує постійного стороннього догляду (а.с.39,40). До того ж, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт перешкоджання позивачем [PERSON] проживанню відповідачки [PERSON] в спірній квартирі, яким неодноразово без її попередження та згоди мінялися замки. Таким чином, аналіз встановлених судом обставин доводить, що відповідачка [PERSON], яка власного житла не має і не втратила інтересу до спірної квартири, не проживає в ній з поважних причин і підстави для визнання її особою, яка втратила право користування цим приміщенням, згідно правил ст.72 ЖК відсутні. Факту непроживання відповідачки [PERSON] понад установлені ст.71 ЖК України строки без поважної причини позивачем не доведено та її доводів стосовно причин неможливості користування житлом не спростовано. При цьому суд також враховує, що після розлучення сторін, спір про поділ майна між ними не вирішувався, тому її частка спільно нажитого майна зберігається в спірній квартирі. Відповідачка [PERSON], згідно встановлених в судовому засіданні обставин та доказів, не проживає в спірній квартирі з 1997року, участі в її утриманні не приймає. З 2002 року вона постійно проживає за адресою: [INFO], яка, як зазначено самою відповідачкою, належить їй на підставі права власності. Разом з нею проживають і її діти: син від першого шлюбу [PERSON], 1997року народження, та донька [PERSON], 2005року народження. Тобто, судом встановлено, що спірна квартира, розташована за адресою: м.Димитров (Мирноград), м-р «Світлий»[ADDRESS], не є місцем постійного проживання ні відповідачки [PERSON], ні її неповнолітніх дітей і за своїм цільовим призначенням ними не використовувалася і не використовується. До того ж, неповнолітня [PERSON] народилася в 2005році під час проживання матері за адресою: [ADDRESS] і правових підстав для виникнення в неї права на користування спірним жилим приміщенням не набула. За таких обставин у суду є достатні підстави для визнання [PERSON], діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], втратившою право користування спірною жилою площею відповідно до ст.107 ЖК УРСР з дня вибуття. Права неповнолітньої дитини на житло цим не порушуються, оскільки, як встановлено судом, вона в спірній квартирі взагалі не проживала, відповідно, зберігатися за ними права, передбачені ст.64 ЖК України, не можуть. За правилами ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, якщо інше місце не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Таких обставин судом не встановлено. Суд не погоджується з доводами відповідачки [PERSON] щодо необхідності застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України, і відмови на цій підставі в позові позивача, так як вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.268 ЦК на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом, позовна давність не поширюється. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1328-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням), тому вимоги позивача [PERSON] про зняття відповідачів з реєстрації за адресою: м.Димитров (Мирноград), м-р «Світлий»[ADDRESS] є зайвими і не відносяться до компетенції суду. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] щодо визнання за нею права користування спірним житлом та вселенням її в спірну квартиру, проти яких відповідач [PERSON] заперечував, вказуючи, що після розірвання шлюбу вони з колишньою дружиною не є членами однієї сім'ї, позивачка добровільно залишила їх квартиру, сплачувати комунальні послуги та утримувати квартиру в належному стані не бажає, має інше місце проживання у своєї доньки, суд вважає, що вони підлягають задоволенню з таких підстав. У відповідності до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. З огляду на встановлені судом обставини про вчинення позивачем [PERSON] перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачці [PERSON], суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання за нею права користування спірною квартирою та вселення її в цю квартиру. Обраний позивачкою спосіб захисту прав і інтересів вимогам закону не суперечить. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial