Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

В серпні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що 27 червня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 13000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не виконує взяті зобовязання, внаслідок чого виникла заборгованість станом на 30 червня 2016 року в сумі 50574,20 грн., які просили стягнути. Рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 26 травня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просили скасувати рішення, ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду про відмову в задоволенні позову в звязку з ненаданням доказів на підтвердження вимог є безпідставними суд не врахував, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між ним та банком договір, відповідач не заперечував факт підписання такої заяви та отримання кредитної картки, кредитний договір недійсним не визнавався, відповідач не спростував надані позивачем докази для підтвердження факту наявності простроченої заборгованості та її розміру, суд не вчинив жодних дій щодо повного зясування обставин справи. В судове засідання сторони не з`явились, представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] та представник відповідача [PERSON] надали суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до частини 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що між сторонами укладено договір, позивач свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі надав кредит, у розмірі, встановленому договором, , відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, тому станом на 30 червня 2016 року має заборгованість за користування кредитом в розмірі 50574,20 грн., з яких 12999,36 грн. заборгованість за кредитом, 32640,35 грн. заборгованість по процентам, 2050.00 грн. заборгованість за пенею та комісією, штрафи в сумі 500,00 грн. фіксована частина, 2384,49 грн. процентна складова. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного доказу, а саме: Умови і правила надання банківських послуг, які містять докази щодо дати їх затвердження та чинності саме в такій редакції на час підписання відповідачем заяви (кредитного договору) у відповідності до вимог ст..60 ЦПК України, доказів на підтвердження факту ознайомлення позичальника під час укладення кредитного договору саме з тією редакцією Умов і правил надання банківських послуг, копія яких міститься в матеріалах справи; Умови і правила надання банківських послуг з особистим підписом відповідача на який посилається позивач в заяві, касовий ордер перерахування кредитних коштів з рахунку позивача на рахунок відповідача, докази на підтвердження здійснення останнього платежу відповідачем тобто квитанцію для того, щоб мати змогу встановити дійсну дату останнього платежу, графік платежів, який є складовою договору, щоб мати змогу правильно обрахувати заборгованість, банківську виписку картрахунку із зазначенням звітного періоду для того, щоб мати змогу встановити, чи дійсно у відповідача перед позивачем існує заборгованість, на яку він посилається в позовній заяві, копію самої картки, про яку йдеться в позовній заяві. Проте з такими висновками суду погодитись не можливо виходячи з наступного. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року N 14 при ухваленні рішення суд відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог ст. ст. 58 та 59 ЦПК України про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Розглядаючи спір та встановивши відсутність належних доказів на підтвердження укладення кредитного договору та розміру заборгованості, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем в обґрунтування позовних вимог були надані розрахунок заборгованості за договором від 27 червня 2013 року, анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Умови і правила надання банківських послуг, виписка по рахунку, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, фото клієнта з продуктом. Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 10, 57, 60, 137, 212-214 ЦПК України з приводу існування вказаних доказів ніяких висновків не зробив, належної правової оцінки ним не надав. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Отже, суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставами для скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог за таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Як виходить з матеріалів справи (арк..спр.6) 27 червня 2013 року відповідач [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що не суперечить вимогам ст.634 ЦК України. На виконання анкети-заяви відповідач отримала кредитні картки: 27 червня 2013 року - № 5168755304012509 терміном дії 04/17, 2 грудня 2013 року - №5168755356079646 терміном дії 09/17 та № 5457082230507548 терміном дії 12/17 (арк..спр.119). Дана обставина підтверджується також фотознімками відповідача (арк..спр.77). В подальшому [PERSON] систематично користувалась платіжними картками, про що свідчить виписка з особового рахунку відповідача за період з 27 червня 2013 року по 30 листопада 2016 року (арк.спр.73-76). Отже, під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідача отримала кредитні кошти, зобовязання щодо їх повернення не виконувала. Заперечуючи проти позовних вимог, [PERSON] посилалась на те, що взагалі не отримувала кредитних коштів, що спростовано вищевказаними матеріалами справи. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Звертаючись до суду з позовом 29 серпня 2016 року, позивач просив стягнути заборгованість, яка утворилась станом на 30 червня 2016 року та складає 50574,20 грн., з яких заборгованість за кредитом 12999,36 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 32640,35 грн., заборгованість за пенею та комісією 2050 грн. та штрафи 500 грн. (фіксована частина), 2384,49 грн. процентна складова (арк..спр.2-4). Розрахунок заборгованості міститься в матеріалах справи (арк..спр.4-5). Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази. Відповідач [PERSON] жодних доказів щодо неправильного розрахунку заборгованості не подала, докази, надані позивачем , не спростувала. З матеріалів справи вбачається, що відповідач порушував умови зобовязання в частині щомісячного погашення кредиту, що є підставою для стягнення заборгованості по кредиту, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по кредиту в сумі 12999,36 грн., та процентам за користування кредитом в сумі 32640,35 грн. підлягають задоволенню: В той же час позивачем безпідставно нараховано та заявлено до стягнення заборгованість за пенею та штрафи. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» N 1669-VII від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 16 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Красногорівка. З копії паспорта [PERSON] вбачається, що вона зареєстрована в [INFO] (арк..спр.33). З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з пеня нарахована за період з 31 жовтня 2014 року в сумі 2050 грн, штрафи на час звернення з позовом 29 серпня 2016 року в сумі 2884,49 грн., що суперечить вимогам ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1378 грн. (арк..спр.1). Враховуючи, що апеляційний суд задовольнив позовні вимоги частково в загальній сумі 45639,71 грн., з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 1243,55 грн. пропорційно задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial