Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

в позові вказано, що 13.11.1996 позивачу було надано службову однокімнатну квартиру [ADDRESS] та видано ордер на вселення №0522, оскільки позивач перебувала у фактичних трудових відносинах з ЖЕО № 1 - працювала двірником. У сусідній квартирі [ADDRESS] цього ж будинку проживала [PERSON] , з якою позивач мала користуватись спільними вхідними дверима та спільним коридором. Квартира [ADDRESS] , яку було надано позивачу житловою площею 16,6 кв. м. та кухнею 8.55 кв. м., загальний коридор, горище та комора у спільному користуванні. За будинком закріплена земельна ділянка для обслуговування житлового будинку. Поселившись в квартиру [ADDRESS] будинку позивач мала намір провести ремонт у своїй квартирі, однак за її відсутності, [PERSON] привела квартиру [ADDRESS] у непридатний для проживання стан. Також, [PERSON] зачинила вхідні двері, а ключі від них надати відмовилась, випустила собаку на подвір`я та у спільний коридор, провокувала сутички та неприязні стосунки, внаслідок чого позивач та її сім`я не мали можливості проживати в даній квартирі, та потрапити до квартири. Позивач вказує, що зверталась неодноразово до органів державної влади, до правоохоронних органів, якими проводились перевірки, надходили відповіді від виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, від міського голови, прокуратури міста, де було зафіксовано порушення її прав. Позивач зазначає, що з нею було укладено договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, відкрито рахунок, вона несе витрати на оплату комунальних послуг, квартира є єдиним місцем проживання. Вказує, що із сім`єю поселилась у коридорі іншого будинку по [ADDRESS] . Департамент комунального господарства Івано-Франківської міської ради дозволив [PERSON] та її сім`ї приватизувати дану квартиру, Позивач уклала договір з КП «Івано-Франківське ОБТІ», оплатила 682 грн. за складання довідки про технічну характеристику квартири для приватизації, однак [PERSON] не допустила фахівця ОБТІ до квартири для огляду, відмовилась відчинити вхідні двері та забрати собаку, відповідно виконати умови договору працівнику ОБТІ не вдалося, позивач понесла матеріальні збитки. На підтвердження обставини не допуску позивачки до квартири, до позову додано висновок № 5955 офіцера поліції від 07.09.2017р. в якому зазначено, що [PERSON] перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, пояснень не надала, дверей відчинити відмовилась в категоричній формі. [INFO] позивачу стало відомо [PERSON] померла. На даний час у кв. [ADDRESS] проживає син [PERSON] , [PERSON] , який чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою. В телефонній розмові з позивачем, усунути перешкоди у допуску до кв. [ADDRESS] шляхом надання ключа від вхідних дверей будинку, відповідач категорично відмовився зустрітися з позивачем та надати ключі. Сторони провадження в судове засідання не з`явились, представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечив. Відповідач повідомлений судом про відкриття провадження, про порядок і умови реалізації сторонами їх процесуальних прав і обов`язків. Відповідач не подав суду відзиву на позов чи його заперечення. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Оскільки відповідача повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, тому правові наслідки за його відсутність в судовому засіданні процесуальним законом повністю покладено на відповідача, не встановлено правових підстав для відкладення розгляду справи. Відповідно до п. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено наступні обставини. 13/11/1996 виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради видано ордер №0592 на вселення в службову однокімнатну квартиру [ADDRESS] , ордер видано на: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім`ї від 09/08/2017 виданою КП «МІУК» в житловому приміщенні, за адресою: кв. [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки начальника ЖЕО-І Курчій М.М. ЖЕО-І не заперечує щодо переоформлення квартири з службової на ордерну за [PERSON] . Позивачем надано копії договорів укладених між нею на управляючими організаціями та копії рахунків-фактур на оплату житлово комунальних послуг, а також копії звернень до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та правоохоронних органів, щодо створення позивачу перешкод у користуванні житловим приміщенням та відповіді на відповідні запити, та результати перевірок за зверненнями. Згідно ст.1,2 Житлового кодексу Української РСР житлове законодавство покликане сприяти забезпеченню права громадян на житло, ефективному використанню та охороні житлового фонду. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин. Право на житло забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі. Гарантованому ст. 9 ЖК України праву громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, кореспондує обов`язок використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення (ч.1 ст.10 ЖК України). Згідно з ч.4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.61 ЖК України порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного житлового фонду регулюється нормами ЖК та положеннями укладеного договору найму. Згідно ст. 58 Житлового кодексу Української РСР ордер, є підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно зі ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. У відповідності до ч. 1 ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного в ньому проживання. Згідно ч.2 ст. 382 ЦК України цієї ж статті передбачено, що власником квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами та всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані в житловому будинку. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. U.K, 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986) так і на наймача (рішення в справі Larkos v Cyprus, 18.02.1999). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що надано достатньо доказів того, що позивачу, яка є наймачем, створюються перешкоди у праві користування спірною квартирою, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту, зокрема усуненню перешкод в користуванні квартирою, шляхом надання ключів від вхідних дверей в будинок. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України). В позові викладено вимогу про зобов`язання відповідача не чинити перешкоди сім`ї позивачки в користуванні житловим приміщенням. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В позові не обгрунтовано правових підстав звернення позивача з зазначеною матеріально-правовою вимогою в інтересах третіх осіб, яких за змістом позову не персоніфіковано. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із загальних засад правосуддя є обов`язковість виконання судових рішень. Однак не може бути виконано рішення про зобов`язання не чинити перешкоди, які визначені за абстрактним критерієм, щодо невизначеного кола осіб. Таким чином позов обгрунтовано належними правовими підставами частково. Згідно з статтею 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 гривень, а тому він підлягає до стягнення з відповідача. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-\~

Outcome: partial