Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

В червні 2014 року позивачі звернулися до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом в якому просили визнати недостовірними, твердження та факти, зазначені в [PERSON] у відношенні [PERSON] та ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» в статті «Запорожье нарвалось на международный скандал», поширеній на Інтернет ресурсі «Комментарии Запорожья». Просили зобовязати ТОВ «Еволюшен медіа» та автора статті [PERSON] за власний рахунок спростувати неправдиву, недостовірну, неперевірену інформацію у відношенні [PERSON] та ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс», заборонити відповідачам поширювати у відношенні [PERSON] будь-яку недостовірну інформацію. Інформацію, що спростовує недостовірну просили зобовязати зберігати увесь час існування Інформаційно-аналітичного порталу «Коментарії:», зобовязати усі Інтернет видання на території України, що поширили таку інформацію, у тому числі із посиланням на джерело виникнення цієї інформації. Просили стягнути з відповідачів на користь позивачів нанесену моральну шкоду в загальному розмірі 36000 грн. Позивачі тричі уточнювали позовні вимоги, заявою від 08.04.2015 року, яка за своїм змістом є заявою про зменшення позовних вимог, не змінюючи обґрунтувань позову, просили визнати недостовірними та зобовязати відповідачів [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Еволюшен медіа» та [PERSON] не пізніше одного місяця з дня набрання чинності рішенням суду спростувати фактичні твердження, які поширені відповідачами [PERSON] у відношенні [PERSON] та ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» в статті «Запорожье нарвалось на международный скандал», поширеній на Інтернет ресурсі «Комментарии Запорожья:» за Інтернет адресою http://comments.ua/money/470057-zaporozhe-narvalos-mezhdunarodniy.html: -«…два года назад территориальное управление Антимонопольного комитета Украины признало монополистом компании «Запорожсвязьсервис» и «ГЮСС» (владелец [PERSON]), которые осуществляли прием коммунальных платежей.» -«...(ранее прием платежей осуществлялся исключительно в пунктах ЗСС…)» -«…господин [PERSON] не оставляет попытки вернуть «Запорожсвязьсервис» в бизнес и вытеснить с рынка МКС». -«По всем признакам уголовное дело против МКС заказное. На компанию его, судя по всему, «повесили» умышленно. Цель - реванш [PERSON] перед конкурентом, последний шанс вернуть свои компании на рынок коммунальных платежей.». -«Кстати, по утверждению представителей Народной рады Запорожья именно [PERSON], [PERSON], [PERSON] входят в так называемую «группировку енакиевских», которая активно действует на территории Запорожской области». Просили зобовязати ТОВ «Еволюшен медіа» зберігати увесь час існування Інформаційно-аналітичного порталу «Коментарії:» comments.ua здійснене спростування. Стягнути з ТОВ «Еволюшен медіа» на користь позивачів нанесену моральну шкоду в загальному розмірі 36000 грн., у тому числі: на користь ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» - 18000,00 грн., на користь [PERSON] - 18000,00 грн. Стягнути з [PERSON] на користь позивачів нанесену моральну шкоду в загальному розмірі 24000,00 грн., у тому числі: на користь ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» - 12000,00 грн., на користь [PERSON] - 12000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.05.2014 року на Інтернет ресурсі «Комментарии Запорожья:» за Інтернет адресою http://comments.ua/money/470057-zaporozhe-narvalos-mezhdunarodniy.html опублікована стаття російською мовою: «Запорожье нарвалось на международный скандал», автором якої є [PERSON]. У статті «Запорожье нарвалось на международный скандал» викладено електронну копію листа «NEWIT ENTERPRISE LTD» автором зазначені недостовірні факти та твердження, здійснюються твердження, наводяться факти, які не відповідають дійсності, та також є недостовірними, надуманими. Поширення таких недостовірних тверджень та фактів наносить шкоду честі, гідності, діловій репутації позивачів. Зокрема, позивачі вважають недостовірною інформацією, що міститься у фразі: «…два года назад территориальное управление Антимонопольного комитета Украины признало монополистом компании «Запорожсвязьсервис» и «ГЮСС» (владелец [PERSON]), которые осуществляли прием коммунальных платежей.», оскільки справа тільки порушена та розглядалася Антимонопольним комітетом України на момент оприлюднення оспорюваної статті жодних рішень у вказані справі не приймалось. Недостовірною вважають інформацію у фразі: «...(ранее прием платежей осуществлялся исключительно в пунктах ЗСС…)», оскільки переказ коштів за отримані комунальні послуги на території м. Запоріжжя можна було здійснити в любій банківській установі. У фразах: «…господин [PERSON] не оставляет попытки вернуть «Запорожсвязьсервис» в бизнес и вытеснить с рынка МКС», та «По всем признакам уголовное дело против МКС заказное. На компанию его, судя по всему, «повесили» умышленно. Цель - реванш [PERSON] перед конкурентом, последний шанс вернуть свои компании на рынок коммунальных платежей», оскільки товариство працює, не припиняло свою господарську діяльність, а головне не є конкурентом вказаній компанії. [PERSON] не є співробітником правоохоронних органів від якого може залежати вирішення питань про порушення кримінальних справ, позивач навіть не є заявником у кримінальній справі, що згадується в опублікованій статті. У фразі: «Кстати, по утверждению представителей Народной рады Запорожья именно [PERSON], [PERSON], [PERSON] входят в так называемую «группировку енакиевских», которая активно действует на территории Запорожской области», оскільки [PERSON] в жодних угрупованнях, у тому числі злочинних не перебуває, не є учасником кримінальних проваджень, раніше не судимий. Представник позивачів адвокат [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі, додатково зазначивши, що інформація із статті [PERSON], яка поширена відповідачами, безпосередньо стосується ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс» та [PERSON] Інформація є негативною, такою, що завдає моральної шкоди позивачам через приниження честі, гідності, ділової репутації [PERSON] та ділової репутації ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс». Інформація є неправдивою та викладена в статті у формі тверджень, без використання мовних стилістичних прийомів, при цьому рішення господарського суду на яке посилається представник відповідача ТОВ «Еволюшен медіа», як на підтвердження монопольного становища, скасоване судом апеляційної інстанції. ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс» та компанія «МКС», апріорі, не можуть бути конкурентами, оскільки працюють в різних напрямках, - надання фінансових послуг з переказу коштів та компютерне програмування відповідно. Загально відомим фактом, вважає, є те що, [PERSON] протиставив себе «угрупуванню єнакіївських», яскравим представником, яких на території Запорізької області був [PERSON], а відповідно позивач ніяк не може бути представником угрупування, яке, по своїй природі та визначенню є злочинним. Представник заперечує посилання на використання у статті інформації, нібито, взятої з офіційних джерел, оскільки посилання в самій статті на пряму мову відсутні, до всього Народна рада Запоріжжя зареєстрована, як громадське обєднання пізніше поширеної інформації, рада не є офіційним джерелом, як і програми з різноманітними журналістськими розслідуваннями. Відповідач ТОВ «Еволюшен медіа» не забезпечило участі свого представника у судовому засіданні, клопотало про передачу справи за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва, разом з тим, товариство проти позову заперечило з підстав віднесення оспорюваної інформації до оціночних суджень, які не підлягають спростуванню. В окремих запереченнях на позовну заяву представник відповідача послався на необґрунтованість та безпідставність позову з огляду на те, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Зазначили на тому, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Посилаючись на вимоги ст.42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» від 16.11.1992 року зазначили на неможливості притягнення до відповідальності журналіста у випадку публікації відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо вони, зокрема, є дослівним відтворенням офіційних виступів посадових осіб державних органів, організацій і обєднань громадян. Щодо аналізу інформації, яку позивачі вважають недостовірною, Відповідач зазначив, що інформація відносно монопольного становища є достовірною, бо вона була оприлюднена Запорізьким обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України та оприлюднена в засобах масової інформації: «Іскра-ньюс», 18.06.2013 року, «Наші гроші», 24.02.2015 року. Так, 30.09.2014 року адміністративною колегією Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України було прийнято рішення №43-рш у справі № 02/42-13 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції», яким визнано, що приватне акціонерне товариство «Запоріжзв'язоксервіс» за підсумками діяльності у 2011 році -1 півріччі 2014 року займає монопольне (домінуюче) становища на ринку послуг з приймання готівкових платежів від фізичних осіб за житлово-комунальні послуги, що і підтверджено рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.02.2015 року (справа №908/5307/14). Цим же рішенням відповідач підтверджує достовірність інформації про прийняття платежів виключно в пунктах ЗЗС, зокрема, посилаючись на рішення господарського суду зазначає, що найбільшу частку на ринку послуг з приймання готівкових платежів мало ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс», а саме - в територіальних межах міста Запоріжжя: в 2011 році - 90%, в 2012 році - 89%, в 2013 році - 72%, в І півріччі 2014 року - 51%. Враховуючи, що дослідження ЗОТВ АМК України проводилось з 2011 року, відповідно до 2011 року, на думку представника відповідача частка готівкових платежів у позивача могла становити і 100%. З приводу інформації про намагання [PERSON] повернути товариство в бізнес і витіснити з ринку МКС, представник відповідача зазначає, що це є оціночним судженням та не завдає ніякої шкоди репутації позивачам. По інформації з приводу кримінальних справ та реваншу [PERSON], представник позивача зазначає на використанні автором прямої мови, оскільки в оригіналі тексту інформація поміщена в лапки та зазначено, що так говорять в МКС, а взагалі інформація є оціночним судженням. По інформації входження позивача до «угруповання єнакіївських», зазначено, що ця інформація була розповсюджена Народною радою і всі претензії щодо розповсюдження спірної інформації слід ставити до цієї організації або до осіб, які її представляють. До всього в тексті не зазначено, що «угруповання єнакіївських» (умовна назва) є злочинною організацією і що позивач [PERSON] є членом злочинної організації. Представник відповідача просив відмовити в задоволення вимог по відшкодуванню моральної шкоди за її необґрунтованістю, оскільки в позовній заяві не зазначено характеру страждань, в чому вони виражаються, відсутні докази звязку між опублікуванням спірної інформації та стражданнями відповідачів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлялася за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України суд визнає відповідача таким що належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, а оскільки відповідачі не клопотали про розгляд справи за їх відсутності та причини їх неявки є неповажним, суд, з урахуванням думки представника позивачів, дійшов висновку про можливість ухвалення в справі заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з матеріалами справи, проаналізувавши письмові заперечення представника відповідача, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом та не оспорюється Відповідачем, 1 ТОВ «Еволюшен медіа», 26.05.2014 року на Інтернет ресурсі «Комментарии Запорожья:» за Інтернет адресою http://comments.ua/money/470057-zaporozhe-narvalos-mezhdunarodniy.html опублікована стаття (мовою оригіналу): «Запорожье нарвалось на международный скандал», автором статті зазначена Відповідач, 2 - [PERSON] (а.с.14-16). В зазначений спосіб відбулося поширення інформації, що містилася в статті невизначеному колу споживачів, які безперешкодно могли та ознайомилися з її змістом. Судом встановлено, що вказана стаття містить інформацію, яку позивачі просять спростувати, зокрема: - «…два года назад территориальное управление Антимонопольного комитета Украины признало монополистом компании «Запорожсвязьсервис» и «ГЮСС» (владелец [PERSON]), которые осуществляли прием коммунальных платежей.» -«...(ранее прием платежей осуществлялся исключительно в пунктах ЗСС…)» -«…господин [PERSON] не оставляет попытки вернуть «Запорожсвязьсервис» в бизнес и вытеснить с рынка МКС». -«По всем признакам уголовное дело против МКС заказное. На компанию его, судя по всему, «повесили» умышленно. Цель - реванш [PERSON] перед конкурентом, последний шанс вернуть свои компании на рынок коммунальных платежей.». -«Кстати, по утверждению представителей Народной рады Запорожья именно [PERSON], [PERSON], [PERSON] входят в так называемую «группировку енакиевских», которая активно действует на территории Запорожской области». Вказана інформація безпосередньо стосується позивачів [PERSON] та ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс». Оскільки інформація акцентована на порушенні позивачами норм антимонопольного законодавства, введенні нечесної підприємницької діяльності, участі [PERSON] сумнівному угрупуванні, яке за своєю природою є злочинним, суд розділяє доводи позивачів, що вказана інформація стосовно них є негативною. Наявність елементів негативної інформації підтверджено і висновком фахівця за результатами лінгвістичного дослідження (а.с.28-35). Статтею 32 Конституції України передбачений судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Засобом захисту честі і гідності та ділової репутації фізичної або юридичної особи є спростування відомостей, які їх порочать. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Обовязок довести відповідність розповсюдження відомостей покладається на відповідача, а на позивача - обов'язок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать, саме тією особою, до якої пред'явлено позов. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд визначає характер такої інформації та з'ясовує, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно ст.1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року №2657-XII під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відомості - це звістка, повідомлення; факт - дійсна, реальна подія; думка - твердження, що виражає оцінку чого-небудь, відношення до кого-небудь, погляд на що-небудь. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що поширена позивачами негативна інформація про відповідачів, зокрема: -«…два года назад территориальное управление Антимонопольного комитета Украины признало монополистом компании «Запорожсвязьсервис» и «ГЮСС» (владелец [PERSON]), которые осуществляли прием коммунальных платежей.» -«...(ранее прием платежей осуществлялся исключительно в пунктах ЗСС…)» -«Кстати, по утверждению представителей Народной рады Запорожья именно [PERSON], [PERSON], [PERSON] входят в так называемую «группировку енакиевских», которая активно действует на территории Запорожской области». є недостовірною, такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] та ділову репутацію ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс», та є такою, що підлягає спростуванню, виходячи з наступного. Вищевказана інформація розповсюджена у формі твердження та за своїм характером не є оціночними судженнями. Так, із змісту спірної публікації слідує, ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс» монополістом, через якого здійснювалися виключно усі платежі, а [PERSON] є членом «угрупування єнакіївських». Зазначена інформація, як твердження, може бути перевірена, та в цілому підлягає перевірці на її достовірність, відповідно може бути спростована належними доказами, зокрема, висновком Антимонопольного комітету дворічної давності про порушення монопольного законодавства, оперативними відомостями правоохоронних органів про участь [PERSON] у будь-яких кримінальних угрупуваннях, можливими обвинувальними вироками, якими останнього визнано винним у вчинення кримінальних правопорушень (презумпція невинуватості) та інше. Проте, в супереч обовязку доказування, визначеного ст.60 ЦПК України, відповідачами таких доказів до суду не надано. Представник Відповідача,1 в частині монопольного становища посилається рішення Господарського суду Запорізької області від 11.02.2015 року (справа №908/5307/14) за позовом ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс» до Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.09.2014 року №43-рш у справі №02/42-13 (а.с.133-142). Проте, представник не зважає на те, що вказане рішення, яким ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс» було відмовлено у скасуванні рішення адміністративної колегії, не набрало законної сили та було скасоване 20.04.2015 року постановою Харківського апеляційного господарського суду. Вищевказаною постановою рішення адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30.09.2014 року №43-рш у справі №02/42-13, яким визнано, що ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс» за підсумками діяльності у 2011 році І півріччі 2014 року займало монопольне становище, було скасоване. Судом встановлено, що на момент поширення інформації, а саме станом на 26.05.2014 року, рішень про визнання Позивача, 2, таким, що займає монопольне становище територіальними відділеннями Антимонопольного комітету України не приймалось. Поширена інформація, як і інформація про те, що виключно в пунктах ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс» приймались платежі від населення за отримані комунальні послуги, є недостовірною та має бути спростована. Останнє твердження відповідачів спростовується загальновідомою інформацією, незважаючи на це позивачами наданий лист ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.40), яким банк підтверджує, що протягом останніх пяти років банк надає населенню міста Запоріжжя послуги, повязані з переказом коштів, в тому числі коштів в оплату житлово-комунальних послуг. Щодо членства [PERSON] в «угрупуванні єнакіївських» відповідачами не надано підтверджуючих матеріалів, лише представником зазначено на тому, що відповідно до закону (п.3 ст.42 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» від 16.11.1992 року №2782-XII) редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо, вони є дослівним відтворенням офіційних виступів посадових осіб державних органів, організацій і обєднань громадян». Доказів про те, що негативна інформація про особу Позивача, 1 поширена представниками народної ради відповідачі також не надали. Згідно з п.18 постанови пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. На підтвердження неправдивості поширеної інформації, позивачем надано лист заступника начальника ГУМВС України в Запорізькій області від 10.06.2014 року №2\\777, щодо перебування [PERSON] на обліках ГУМВС України в Запорізькій області (а.с.41) з якого вбачається, що позивач до кримінальної відповідальності не притягувався та засуджений не був. Представником Відповідача, 1 не враховано, що згідно наданого ним же скриншоту з інформаційною довідкою з Реєстру громадських обєднань, така громадська організація, як «Народна рада Запоріжжя та Запорізької області» була зареєстрована, лише 10.07.2014 року, тобто після поширення негативної інформації про Позивача, 1, а відповідно її представник до 26.05.2014 року не міг автору спірної статті доводити будь-якої інформації. Представником взагалі не враховано того, що до статті, яка визначає умови звільнення від відповідальності, а саме ст.42 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» від 16.11.1992 року №2782-XII вносилися зміни, і п.3 цієї статті на момент поширення негативної інформації Законом №1170-VII від 27.03.2014 був викладений в новій редакції. Відповідно до якої, з дня набрання чинності (20.04.2014 року) Законом України №1170-VII від 27.03.2014 року, редакція, журналіст несуть відповідальності за публікацію неправдивих відомостей взятих, зокрема з виступів посадових осіб організацій і обєднань громадян, без належної на те перевірки. Відповідно до ч.2 ст.302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. Відповідно до ч.1 ст.37 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» від 16.11.1992 року №2782-XII, громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власною ініціативою. З викладеного вбачається, що автор статті «Запорожье нарвалось на международный скандал» [PERSON] не перевірила чи навмисно поширила неправдиву інформацію про позивачів, а власник інтернет ресурсу на якому, власне, поширена інформація, після того, як йому стало відомо про наявність спору з відповідною вимогою позивачів про скасування неправдивої інформації, добровільно, за відсутності доказів правдивості інформації, не вжив заходів для опублікування спростування. В ході розгляду цієї справи взято до уваги необхідність забезпечення балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує абсолютної свободи вираження поглядів навіть у разі висвітлення у пресі питань, що становлять значний громадський інтерес. З огляду на «обов'язки та відповідальність», які випливають із прав на свободу вираження поглядів, гарантія ст.10 стосовно висвітлення питання загального інтересу надається журналістам із застереженням, що вони повинні діяти добросовісно й забезпечити точність та надійність інформації. Дійсність фактів (подій) та поширеної інформації, не підтверджено відповідачами, відповідно вищевказана інформація є недостовірною та підлягає спростуванню. При ознайомленні з поширеною інформацією читачі могли дійти думки (сприйняти), що подібні факти справді мали місце, і що ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс» порушує антимонопольне законодавство при наданні послуг з перерахування коштів за оплату житлово-комунальних послуг, а [PERSON] в свою чергу є членом злочинного угрупування. Зважаючи на положення Позивача, 1 в суспільстві, його зв'язки з громадським життям, з опублікуванням цієї недостовірної інформації його партнери, громадськість безперечно сформували своє уявлення про [PERSON], як особистість, як ділового партнера, та безперечно вибудували своє ставлення, поведінку стосовно останнього. При цьому суд приймає до уваги, що стороннє ставлення, ігнорування особи, в переважній більшості, не має зовнішнього виразу. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, відповідно до ст.177 ЦПК України є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (ст.201 ЦК України). У ст.297 ЦК України йдеться, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Норми ст.299 ЦК України передбачають право на недоторканність ділової репутації та її захист у суді. Основними принципами інформаційних відносин є - достовірність і повнота інформації (ст.2 Закону «Про інформацію»). Масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації (ст.22 Закону). У ст.27 Закону записано, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою цивільно-правову відповідальність згідно із законами України. Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (ст.5 Закону). Право на відшкодування моральної шкоди має фізична особа, честь, гідність та ділову репутацію якої принижено. За загальновизнаними визначеннями: честь - суспільна оцінка моральних і духовних якостей людини; гідність - самооцінка особою своїх моральних і соціальних якостей; честь є мірою гідності особи, отже, ці категорії взаємопов'язані; репутація - суспільно-позитивна оцінка соціальних якостей людини; ділова репутація - суспільно-позитивна оцінка трудових, професійних якостей особи, виконання взятих на себе зобовязань, почуття відповідальності за виконану роботу; ділова репутація і це більш вузьке поняття ніж честь або репутація, оскільки охоплює оцінку особи лише у сфері суспільно-виробничих відносин. Під приниженням честі та гідності фізичної особи розуміється поширення недостовірної інформації про таку особу, членів її сім'ї або близьких родичів, внаслідок чого вона зазнала фізичних чи душевних страждань. Приниженням ділової репутації фізичної особи, є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати її діяльності у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім'ї, і рівних та невід'ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини "випливають із властивої людській особі гідності". Ці ідеї відображені й у Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов'язком держави (ст.3 Конституції України). Саме закріплення за державою обов'язку забезпечення прав і свобод людини дає можливість, у випадку порушення останніх, звернутися до суду з метою їх захисту та відновлення, а також за компенсацією шкоди, завданої таким порушенням. Під шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За загальним правилом моральну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується добровільно або за рішенням суду. При цьому, суд підкреслює, що не має значення чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи вона відшкодована й також не враховується розмір такого відшкодування. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ст.23 ЦК України). Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Виходячи з аналізу ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Загальне правило про розподіл тягаря доказування, встановлене ст.60 ЦПК України й передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З точки зору закону, потерпілий повинен довести факт спричинення йому моральної шкоди, щоб суд вирішив питання про відшкодування на його користь. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є необхідним наслідком його поведінки. Наявність причинного зв'язку між протиправним діянням і моральною шкодою, що є третьою підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода і наслідком. Протиправність поведінки - це невиконання юридичного обов'язку, встановленого нормою права. Відповідно до форм юридичних обов'язків протиправність виступає у формі дії і бездіяльності. При цьому, під протиправною дією розуміють поведінку, що заборонена законом, а під протиправною бездіяльністю - не вчинення особою дій, які вона була зобов'язана за законом вчинити. Суд наголошує, що наявність факту вчинення неправомірної дії, передбачає, що моральна шкода заподіяна. Судом встановлено, що інформація, про спростування якої Позивач, 1 звернувся до суду, і суд з цим погодився, є неправдивою, такою що дискредитує його честь, гідність, ділову репутацію заявника, встановлено і те що вона розповсюджена відповідачами, які, на думку суду, вчинили цивільне правопорушення своєю неправомірною поведінкою. Згідно з ч.2 ст.57 ЦПК України, засобами доказування є: пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмові докази, речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи, висновки експертів. Заяви [PERSON] про те, що він відчував душевні страждання, є прямим доказом факту заподіяння моральної шкоди, а оцінка цього доказу - прерогатива суду. Прямих доказів протилежного, відповідачами не надано. Щодо розміру відшкодування моральних збитків суд виходив з наступного. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. За загальним правилом така шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не передбачено законом чи договором. Позивач, 1 [PERSON] оцінив заподіяну йому моральну шкоду у сумі 30 000 грн. Із аргументів слідує, що тривалий період переживання образливої інформації, необхідність її правового спростування, постав причиною накопичення психоемоційної напруги. Поширюючи недостовірну інформацію, зокрема, серед найближчого оточення, жителів міста Запоріжжя, відповідачі сприяли погіршенню стосунків Відповідача, 1 в його оточенні, зневажливому ставленні його. Отже, насправді, позивач ідентифікує й пов'язує вагомість матеріальних втрат зі своєю персоною та професійною діяльністю підприємця, засновника та посадової особи ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс». На цьому етапі, суд застосовує властивий цивільному праву принцип еквівалентного компенсування шкоди особистим немайновим правам і благам: обсяг шкоди неможливо точно вирахувати, оскільки моральна шкода не має вартісного еквіваленту. Будь-яка компенсація такої шкоди не буде адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Водночас, суд приймає до уваги критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної школи, як-то, відповідно до абз.2 ч.3 ст.23 ЦК України величина грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутація, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власної ініціативи чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. Суд признає, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, неможливо відшкодувати в повному обсязі, адже не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Навіть сама людина, якій завдано моральної шкоди, не завжди може визначити її розмір, тим паче у грошовому еквіваленті. 3 огляду на це, право регулювання розміру відшкодування моральної шкоди надано суду. З огляду на свій обов'язок оцінити шкоду на підставі справедливості, й з урахуванням наведених конкретних обставин справи, включаючи страждання, яких зазнав Позивач, 1, суд вирішує призначити йому, як компенсацію за моральну шкоду - 24 000 грн., яка підлягає солідарному стягненню з автора неправдивої інформації та власника засобу масової інформації, який, до всього, не маючи документального підтвердження фактам викладеним в оспорюваній статті, знаючи про претензії позивачів до змісту статті, не спростував поширену негативну інформацію про позивачів. Питання наявності моральної шкоди, що могла виникнути ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс» у звязку з приниженням його ділової репутації, абсолютно не аргументовано позивачами. Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що ділова репутація товариства нерозривно повязана з його засновником [PERSON], а з письмових пояснень та виступу представника позивачів у судовому засіданні вбачається те, що товариство не на день не припиняло своєї роботи, якісно та вчасно надає послуги населенню міста Запоріжжя, та є успішним. Такі доводи, не зважаючи на встановлений факт поширення інформації що принижує ділову репутації юридичної особи, суд визнає суперечними. Посилання позивачів на фактичне приниження ділової репутації ПрАТ «Запоріжзвязоксервіс» не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, вимоги про компенсацію моральної шкоди Позивачу, 2 за її недоведеністю задоволенню не підлягають. Не підлягає задоволенню і вимоги позивачів про визнання недостовірною та спростування інформації, що міститься в оспорюваній статті, зокрема: -«…господин [PERSON] не оставляет попытки вернуть «Запорожсвязьсервис» в бизнес и вытеснить с рынка МКС». -«По всем признакам уголовное дело против МКС заказное. На компанию его, судя по всему, «повесили» умышленно. Цель - реванш [PERSON] перед конкурентом, последний шанс вернуть свои компании на рынок коммунальных платежей.». В даній частині суд солідарний з представником Відповідача,1 і доходить висновку, що вищевказана інформація, що поширена відповідачами є оціночним судженням автора. Відповідно до ч.1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Відомості про те, що [PERSON] залишає чи не залишає спроб повернути товариство в бізнес, на ринок комунальних платежів, а також інші відомості не підлягають та не можуть обєктивно бути перевіреними, спростованими та доведеними сторонами. Такі фрази є виключно оціночним судженням автора, результатом аналізу та коментарів, зазначені фрази, які позивач вважає недостовірними твердженнями, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, і відповідно не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності. Стосовно останньої фрази позивачами не звернуто уваги, що вона викладена формі прямої мови, хоча і без посилання на первісне джерело інформації. Право на захист особа здійснює на свій розсуд, особа самостійно обирає спосіб захисту. Вимога позивачів про зобовязання зберігати спростовану інформацію не ґрунтується на вимогах закону, є неналежним способом захисту, а відповідно задоволенню не підлягає. Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачає, що за загальним правилом відомості, що порочать особу, повинні спростовуватись у спосіб найбільш близький до способу їх поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на сході громадян, зборах трудового колективу, заміни документу та ін.). З огляду на викладене, встановлена судом як неправдива інформація, як така, що поширена про позивачів, підлягає спростуванню в спосіб її поширення, позовні ж вимоги про компенсацію маральної шкоди юридичній особі та спростування інформації, що викладена у формі оціночних суджень задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial