Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30.06.2015 року. Під час вказаного шлюбу у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу залишились проживати разом з нею. Вказувала на те, що між нею та відповідачем не досягнуто добровільної згоди щодо його матеріальної участі в утриманні дітей, усі повсякденні турботи та витрати щодо утримання дітей лежать на ній, що зумовило звернення до суду з даним позовом, оскільки її доходів не вистачає для того щоб забезпечити усі потреби дітей самостійно, сплатити комунальні послуги, забезпечити придбання ліків, сплатити витрати на навчання дітей. Вважає, що відповідач повинен сплачувати 1/2 частину свого заробітку (доходу) на утриманні їх спільних дітей щомісячно, оскільки має змогу сплачувати аліменти саме в такому розмірі з урахуванням його матеріального становища, зокрема стабільного заробітку, оскільки він офіційно працевлаштований, а також наявності у його власності рухомого та нерухомого майна, частина з якого придбана після розірвання шлюбу. Визначаючи розмір аліментів, які просить стягнути з відповідача на її користь на утримання їх спільних дітей позивач також вказувала на те, що їх спільний син [PERSON] з 2018 року перебуває під диспансерним наглядом у лікаря невролога та на обліку у лікарня невропатолога, у зв`язку з чим потребує спеціального лікування, періодичної реабілітації, а донька навчається у Чернівецькому ліцеї №3 медичного профілю. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільних дітей в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 70 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з даним позовом до суду. В судове засідання позивач не з`явилась, в її інтересах діяв представник, який позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у тексті позовної заяви. Відповідач та його представник в судовому засіданні не заперечували наявності у відповідача обов`язку утримувати своїх дітей, проте вважали, що розмір аліментів має становити саме 1/2 частину фактично отриманого заробітку відповідача після утримання з нарахованої суми заробітної плати податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, при цьому розмір аліментів немає бути меншим ніж законодавчо встановлений, а саме 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, фактично частково визнали позовні вимоги позивача. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 11.11.2005 року, який між ними було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.06.2015 року (а/с 14). Під час вказаного шлюбу у сторін народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а/с 12,13). За наслідками розгляду справи встановлено, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з позивачем та дана обставина визнається учасниками справи, а також підтверджується копією акту ТОВ «Єврокомунбуд» №355 від 25.06.2020 року (а/с 17). За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. У відповідності до вимог ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За наслідками розгляду справи встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, працює в КНП «Міська дитяча клінічна лікарня» на 1.0 ставки на посаді лікаря анестезіолога дитячого відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії, отримує стабільний заробіток, має у власності рухоме майно, а саме автомобіль марки Volkswagen Jetta 2016 року випуску, а також нерухоме майно згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, зокрема земельні ділянки, житловий будинок та частку у квартирі спільного заселення (а/с 27, 28, 29, 30, 31-35) При цьому, доказів перебування на утриманні відповідача непрацездатних осіб чи інших неповнолітніх дітей матеріали справи не містять. Судом також враховується той факт, що малолітній [PERSON] перебуває під наглядом у лікаря-невролога дитячого з діагнозом «Розлад психологічного розвитку з порушеннями вимовлення, затримкою психо-мовного розвитку. Синдром м`язевої слабкості з порушенням дрібної моторики», проходив в період часу з 05.08.2019 року по 28.02.2020 року два курси амбулаторного лікування під супроводом мами, якій видано рекомендації щодо подальшого медикаментозного лікування. Хлопчику рекомендовано в подальшому, спостереження у невролога дитячого, та психіатра дитячого за місцем проживання та 2 курси реабілітації на рік, які включають заняття з педагогом, практичним психологом та логопедом. Крім того, [PERSON] перебуває на обліку у лікарня невропатолога. Наведене підтверджується копіями листів ОКНП «Буковинський центр відновного лікування та комплексної реабілітації дітей» від 26.06.2020 року та АПВ ПМД №3 від 24.06.2020 року (а/с 18 та зворот). Згідно довідки Чернівецького ліцею №3 медичного профілю Чернівецької міської ради від 30.06.2020 року неповнолітня [PERSON] відвідує вказаний ліцей з 01.09.2018 року у 2018-2019 навчальному році процес навчання контролювався обома батьками, а в 2019-2020 навчальному році лише матір`ю. Добровільні батьківські внески в фонд «Освіта дітям» вносила регулярно лише мати дівчинки (а/с 24). Також, згідно інформації, яка міститься в довідці АПВ ПМД №3 від 24.06.2020 року [PERSON] під спостереженням вузьких спеціалістів не перебуває (а/с 18 зворот). З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Таким чином, враховуючи об`єктивні обставини справи, відсутність доказів того, що на утримання відповідача перебувають інші діти чи непрацездатні особи, однаковий обов`язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, стан здоров`я дітей, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти у частці від його заробітку, яка становить 1/2 всіх видів його заробітку (доходу). За змістом ч. 2 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання. Отже, стягнення аліментів у частці саме від заробітку (доходу) відповідає вимогам ст. 183 СК України, при цьому приймаючи до уваги позицію відповідача та його представника щодо стягнення аліментів з фактично отриманої відповідачем суми заробітної плати слід зазначити, що порядок відрахувань із заробітної плати та порядок стягнення аліментів регулюється ст.ст. 70, 71 Закону України «Про виконавче провадження». Також, вирішуючи даний спір по суті, судом враховується, що згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, законом не передбачено стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) платника аліментів, яка б не була меншою саме 70 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку про що просить позивач відповідно до своїх позовних вимог, у зв`язку з чим в цій частині позов задоволенню не підлягає. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Так, позивач звернулась до суду з даним позовом 13.07.2020 року та саме з цієї дати слід стягувати аліменти. Згідно ч. 2 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати на користь держави оскільки за вимогами про стягнення аліментів позивач звільнена від сплати судового збору, а матеріали справи не містять доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: partial