Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння і визнання права власності на спадкове майно та просив суд постановити рішення, яким витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] двокімнатну квартиру загальною площею 51,6 кв.м. яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на те, що [INFO] помер [PERSON] який був власником квартири яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON] до нотаріуса з заявами на прийняття спадщини звернулись, 02 липня 2007 р. дружина померлого [PERSON], та 21.09.2007 р. син померлого [PERSON] та 28.09.2007 р. син померлого [PERSON] В подальшому 15.12.2015 р. постановою нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [INFO] померла [PERSON] У встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулись [PERSON], [PERSON] та [PERSON], останні в подальшому відмовились від спадщини на користь [PERSON] В подальшому йому - позивачу стало відомо, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 09.11.2016 р. задоволено позов [PERSON] до Київської міської Ради та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В подальшому 05.04.2017р. рішенням Апеляційного суду м.Києва вказане рішення Святошинського районного суду м.Києва та в задоволенні вказаного позову відмовлено. Однак, як стало відомо позивачу, відповідно до договору купівлі-продажу від 28.03.2017 р. вказана квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] була [PERSON] продана [PERSON] та [PERSON], в подальшому 09.06.2017 р. [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. продано [PERSON] Вказував на те, що [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] з пропуском строку встановлено чинним законодавством оскільки спадкодавець помер [INFO] а спадкоємиць [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини 28.09.2007 р. тобто з пропуском строку встановленого для подання заяви про прийняття спадщини. Вказуючи на те, що він - позивач прийняв спадщину, а відповідач [PERSON] є таким, що не прийняв спадщину, набув право власності на квартиру на підставі рішення суду яке було в подальшому скасоване, а тому не мав права на відчуження вказаного спадкового майна, та враховуючи те, що вказане спадкове майно вибуло з його як законного спадкоємця володіння не з його волі а тому воно підлягає витребуванню від [PERSON] як добросовісного набувача в порядку ст.388 ЦК України. Посилаючись на ст.ст. 328, 377, 388, 1216, 1261, 1268-1270 ЦК України просив заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та посили їх задовольнити, посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 19.01.2018 р. отримавши повістку в судове засіданні 07.03.2018 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, в зв'язку з неявкою відповідачів судом по справі було оголошено перерву до 27.04.2018 р., в судовому засіданні 27.04.2018 р. [PERSON] було заявлено клопотання про оголошення по справі перерви в зв'язку з неявкою в судове засідання його адвоката [PERSON] яка занята в розгляді іншої справи, вказане клопотання судом задоволено, по справі оголошено перерву до 17.07.2018 р., однак 17.07.2018 р. відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] не з'явились, суду надано клопотання з проханням оголошення перерви в зв'язку з зайнятістю адвоката відповідача в іншому процесі, судом було оголошено перерву до 03.09.2018 р., однак ні відповідач ні його представник в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, тому суд вважає можливим розглянути справу в їх відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з'явились, про день, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань від них в адресу суду не надходило. Відповідач [PERSON] прибувши в судове засідання 27.04.2018 р. в подальшому в судові засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило. Третя особа: [PERSON] в судові засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв та клопотань від нього в адресу суду не надходило. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом, (ч.ч. 1, 2ст. 321 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, 23 січня 2002 року був укладений договір купівлі-продажу за яким [PERSON], [INFO], придбав квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., право власності [PERSON] було зареєстровано встановленим порядком. 12 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. [INFO] [PERSON] помер. За наявною у матеріалах справи копією спадкової справи № 1143/07, після смерті [PERSON], [INFO], який помер 26 березня 20107 р. заявили про прийняття спадщини померлого: син [PERSON], син [PERSON], [INFO] та дружина [PERSON](а.с. 110-148). 01 квітня 2013 року державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Щербина Я.О. відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа. [INFO] [PERSON] померла. 15 грудня 2015 року державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Мельник М.П. відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа. Згідно до вимог частини 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За положеннями частини 1 ст. 1269 цього Кодексу, в редакції Закону чинного на час відкриття спадщини, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 970/2015 відкритої після смерті [PERSON] яка померла [INFO] з заявами про прийняття спадщини після померлої звернулись [PERSON], [PERSON] та [PERSON], останні в подальшому відмовились від спадщини на користь [PERSON] позивача по даній справі. Таким чином судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадкоємцями майна що належало спадкодавцеві є дружина померлого [PERSON] та діти померлого [PERSON] та [PERSON] спадкуючи належне [PERSON] майно - квартиру [ADDRESS] в рівних частинах, по 1/3 частині. З огляду на положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України, [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті її чоловіка [PERSON], а тому після смерті [PERSON] право на належну їй частку може бути передано її спадкоємцям, яким відповідно до матеріалів справи є позивач. Однак, відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 09.11.2016 р. задоволено позов [PERSON] до Київської міської Ради та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В подальшому 05.04.2017 р. рішенням Апеляційного суду м.Києва вказане рішення Святошинського районного суду м.Києва та в задоволенні вказаного позову відмовлено. Однак, відповідно до договору купівлі-продажу від 28.03.2017 р. вказана квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] була [PERSON] продана [PERSON] та [PERSON] по ? частині що підтверджено відповідними інформаційними довідками. Та в подальшому 09.06.2017 р. [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. продано [PERSON] хоча в силу ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 319, 658 ЦК України право продажу майна належить лише власникові. Внаслідок вказаних дій відповідача [PERSON] позивач, як спадкоємець в порядку представлення після померлої [PERSON] був позбавлений вказаного спадкового майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно із ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, хоча за життя [PERSON] не отримала свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого чоловіка [PERSON] однак відсутність вказаного свідоцтва не позбавляє спадкоємців померлої [INFO] [PERSON] право на спадщину. Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Згідно зі ст. 228 Цивільного кодексу України нікчемним є правочин, що порушує публічний порядок, зокрема який спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина, незаконне заволодіння майном фізичної особи. Ст. 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В Узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Вісник Верховного Суду України. - 2009. - № 1 (101)) зазначено, що «на відміну від норм ч. 1 ст. 216 ЦК норми гл. 29 ЦК є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Вважаємо, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).» Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави (глава 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно з ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 26 цього ж Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Враховуючи викладене та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню в частині витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] двокімнатної квартири загальною площею 51,6 кв.м. яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] суд вважає що дані вимоги не можуть бути задоволені судом в повному обсязі, оскільки суду не надано доказів відмови спадкоємців (син [PERSON], син [PERSON], та дружина [PERSON]) від прав на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] та з огляду на положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України, [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті її чоловіка [PERSON], а тому після смерті [PERSON] право на належну їй частку може бути передано її спадкоємцю позивачу [PERSON] в розмірі 1/3 частини спірної квартири. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З викладеного,

Outcome: partial