Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

Позивач звернулась з позовом, в якому зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу від 15.08.2008 року вона придбала у власність нежиле приміщення магазин «[INFO]» в [ADDRESS] Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28.12.2011 року, яке залишене в силі ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 27.03.2012 року право власності на дане приміщення визнано за [PERSON], як на частку в спільному майні подружжя. 04 липня 2012 року рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначені рішення та ухвала скасовані, внаслідок чого вони втратили свою силу. Однак 07.05.2012 року [PERSON] здійснив державну реєстрацію нежилого приміщення на своє ім»я та подарував його згідно договору від 08.06.2012 року [PERSON], яка 23.08.2012 року продала приміщення магазину «[INFO]» [PERSON]. Позивач просить визнати договір дарування від 07.05.2012 року недійсним, оскільки він порушує її права власника. Договір купівлі - продажу від 23.08.2012 року позивач просить визнати недійсним з підстав його фіктивності, оскільки [PERSON] знала про наявність спору щодо даного приміщення в суді, знала, що власником магазину є позивачка, однак вчинила договір купівлі - продажу з метою уникнення повернення майна добросовісному власнику. Отже сторони договору купівлі - продажу при вчиненні даного правочину мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав наведених в позовній заяві, пояснивши, що договором дарування [PERSON] порушив право власності позивача та можливість володіти та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Договір купівлі - продажу вважає фіктивним. Представник відповідача [PERSON], яка також є правонаступником [PERSON], який помер [INFO], він же є представником [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю, оскільки позивачем не доведено, що укладенням спірних договорів порушено будь-чиї права. Вважає, що позивач не набула право власності на дане нерухоме майно, оскільки воно не пройшло державну реєстрацію. Третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сербіна О.П. надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи - реєстраційної служби Андрушівського районного управління юстиції в судове засідання не з»явився. Будучи належним чином повідомленим про розгляд справи.Про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши про невизнання позову та прийняття рішення на розсуд суду. Заслухавши пояснення та доводи учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступне. Згідно положень ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до ст. ст. 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно ч. ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Матеріалами справи підтверджується, що згідно договору купівлі - продажу від 15 серпня 2008 року позивач набула у власність нежитлове приміщення магазину «[INFO]», що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28.12.2011 року, яке залишене в силі ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 27.03.2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, право власності на приміщення магазину «[INFO]» в [ADDRESS] визнано за [PERSON], як на частку в спільному майні подружжя . Зазначені рішення та ухвала рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2012 року скасовані та ухвалено нове рішення наступного змісту « У задоволенні позову [PERSON]. до [PERSON] про поділ майна подружжя відмовити» . Однак 07.05.2012 року [PERSON] здійснив державну реєстрацію нежилого приміщення на своє ім»я та подарував його згідно договору від 08.06.2012 року [PERSON], яка 23.08.2012 року продала приміщення магазину «[INFO]» [PERSON], за якою і зареєстровано право власності на час розгляду даної справи. Таким чином, підставою для укладення договору дарування спірного нежилого приміщення було рішення Корольовського районного суду від 28.12.2011 року, яке рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2012 року скасоване. Рішення суду, на підставі якого [PERSON] отримав у власність спірне нерухоме майно, що є предметом оскаржуваних договорів, на даний час є скасованим, отже правові підстави, відповідно до яких відповідач набув право відчужувати спірні об'єкти нерухомості, припинили існування та відпали як скасовані. За таких обставин після скасування рішення та відмови [PERSON] в задоволенні позову, тобто в визнанні за ним права власності на приміщення магазину «[INFO]» в с. Івниця Андрушівського району, Житомирської області, сторони повернулись до попереднього становища, відповідно до якого власником магазину є [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового праву та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, Судовий захист права власності здійснюється, зокрема, шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (ст.ст.387, 388 ЦК), про визнання правочину недійсним (ст.ст.215-235 ЦК). Визнання правочину недійсним, як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Все вищевикладене дає суду право зробити висновок про доведеність та обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним договору дарування [PERSON] [PERSON] приміщення магазину «[INFO]» по [ADDRESS] від 08.06.2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Сербіною О.П. Проте, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Враховуючи, що договір дарування приміщення магазину, який судом визнано недійсним передував договору купівлі-продажу даного приміщення, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги, щодо визнання недісним договору купівлі-продажу магазину «[INFO] в [ADDRESS] укладеного 23.08.2012 між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Сербіною О.П. Даний висновок узгоджується із роз'ясненнями, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та правовою позицією Верховного суду України у справі № 6-95цс13 від 18.09.2013 року, згідно якої право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таким чином позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial