Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

В січні 2015 року позивачка звернулася в суд з цим позовом до Приватного акціонерного товариства „Миргородський завод продтоварів „Калинка", посилаючись на порушення своїх трудових прав відповідачем через несвоєчасну виплату заробітної плати при звільненні з роботи. Під час перебування даної справи в провадженні суду, сторона позивача, користуючись своїми процесуальними правами, визначеними ст. 31 ЦПК України, подала заяви про збільшення розміру позовних вимог та про відмову від частини таких вимог / а.с. 27,37, 40 /. Ухвалою суду від 12 березня 2015 року прийнято відмову позивачки від частини позовних вимог. Справу за її позовом до відповідача в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі провадженням закрито / а.с. 45 /. В остаточному варіанті своєї позовної заяви та в судовому засіданні позивачка та її представник в обґрунтуванні позовних вимог посилались на те, що 2 лютого 2015 року позивачка була звільнена відповідачем з роботи, де вона працювала на посаді змінного майстра з 11.08.2014 року. Однак в порушення ст. 116 КЗпП України остаточний розрахунок по заробітній платі з нею було проведено відповідачем лише 23 лютого 2015 року. Тому вона просила стягнути з відповідача згідно ст. 117 КЗпП України її середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме 2803 грн 50 коп. Крім цього, позивачка просила стягнути з відповідача 7000 грн у відшкодування їй моральної шкоди, посилаючись на те, що під час її роботи у відповідача останній не своєчасно виплачував їй заробітну плату а також затримав розрахунок з нею при звільненні з 02.02.2015 року до 23.02.2015 року. Зазначенні порушення її прав відповідачем призвели її до моральних страждань через неможливість свого нормального та повноцінного забезпечення, що потребувало додаткових зусиль для організації її життя. Представник відповідача в судове засідання не прибув, подавши письмові заперечення проти позову, за змістом яких уточнений позов [PERSON] визнав частково, заперечуючи його в частині відшкодування моральної шкоди, а в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визнав повністю. Справу просив розглянути у його відсутність / а.с. 51-52 /. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних обгрунтувань. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем з 11 серпня 2014 року і була звільнена 02.02. 2015 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується оглянутою в судовому засіданні її трудовою книжкою, виписка із якої міститься на а.с.41, 56-57, 26. Згідно довідки відповідача повний розрахунок при звільненні з роботи з позивачкою проведено 23 лютого 2015 року / а.с. 43 /, що суперечить вимогам ст. ст. 21, 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 21 Закону України „Про оплату праці", ст. 43 Конституції України кожен працівник має право на заробітну плату. За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи , організації, проводиться в день звільнення. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок позивачки щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи в сумі 2803 грн 50 коп / а.с. 38 /, суд визнає обґрунтованим. Позовні вимоги [PERSON] як в частині обґрунтованості вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, так і в частині його розміру, на засадах диспозитивності визнається і відповідачем, а тому ці вимоги згідно ст. 61 ч.1 ЦПК України не підлягають доказуванню і підлягають до задоволення. Статтею 237-1 КЗПП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що гарантоване законом право позивачки на своєчасний розрахунок при звільненні з роботи відповідачем було порушено, оскільки розрахунок з нею відповідач провів лише 23.02.2015 року, хоч звільнена вона була 02.02.2015 року (а.с.26, 43). Таке порушення позбавляло її можливості повноцінно планувати свій сімейний бюджет, а відтак для реалізації своїх звичок і бажань та для організації свого життя вимагало від неї додаткових зусиль, що і призвело до заподіяння їй моральної шкоди, яку суд вважає доведеною в сумі 450 грн. При визначенні розміру відшкодування такої шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину і тривалість завданих страждань, незначну тривалість порушення її права (з 02.02.2015 року по 23.02.2015 року), її моральні переживання з приводу порушеного права, ступінь вини відповідача, а також розмір середнього заробітку, який підлягає до стягнення в якості відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. При обґрунтуванні розміру моральної шкоди позивачка посилалася також на те, що в період з 27.10.2014 року по день її звільнення, відповідач не своєчасно виплачував їй заробітну плату, чим заподіював їй моральної шкоди. Однак вказані посилання суд не може прийняти до уваги, оскільки у вказаний період позивачка фактично не виконувала свої трудові обов'язки, передбачені трудовим договором і на своє робоче місце взагалі не з'являлась, що вона сама підтверджувала в судовому засіданні та в позовній заяві на а.с. 1. Доказів поважності причини невиконання своїх трудових обов'язків у зазначений період, вона суду на засадах диспозитивності в строки, визначені ст. 27 ч.2 ЦПК України не надала. Не зважаючи на це, відповідач їй нарахував і виплатив за період з вересня 2014 року по 2 лютого 2015 року 9038 грн 80 коп (а.с.43), що також вона підтверджувала в судовому засіданні. При викладених обставинах суд не вбачає підстав для відшкодування їй моральної шкоди за порушення її трудових прав у зазначений період. З огляду на це, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці, підлягають до часткового задоволення в межах доведених позовних вимог, в сумі 450 грн. Зазначений розмір моральної шкоди суд вважає достатньою сатисфакцією заподіяної їй моральної шкоди та таким, що відповідає критеріям розумності, виваженості та справедливості. Судові витрати по оплаті судового збору, від яких позивачка була звільнена при подачі цього позову в суд за майновою та немайновою вимогами, підлягають до відшкодування за рахунок відповідача на користь держави, на підставі положень ст. 88 ЦПК України. Рішення суду в частині присудження позивачці виплати заробітної плати за один місяць, в сумі 2803 гривні 50 копійок гривень, слід допустити до негайного виконання відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Outcome: partial