Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення моральної шкоди посилаючись при цьому на те, що 19 березня 2010 року між ним та фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму працівників [PERSON] був укладений безстроковий трудовий договір № 16191000070, у відповідності до якого він був прийнятий на посаду водія. Всупереч вимогам чинного законодавства [PERSON] заробітну плату позивачу не сплачував, таким чином заборгованість по заробітній платі за період з 19 березня 2010 року по 1 липня 2013 року складає 23661,00 грн, яку й просив стягнути з останнього разом із моральною шкодою, завданою внаслідок таких дій відповідача у розмірі 3000грн. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали з підстав викладених у позовних вимогах та прохали суд їх задовольнити. При цьому позивач пояснив суду, що тривалий час працював без оплати труда, оскільки на той час жив з батьками, яки вели господарство та допомагали йому. Відповідачка постійно обіцяла сплатити кошти через деякий час, і він їй довіряв та чекав, тому що вони з одного села, крім того іншої роботи в нього все одно не було, а враховуючи характер роботи у ФОП [PERSON], позивач мав можливість неофіційно підробляти на стороні. Відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Подали письмові заперечення, в яких посилались на те, що нарахування та виплату заробітної плати відповідачка завжди здійснювала вчасно, та жоден з працівників ніколи не скаржився. Розрахунки щодо оплати праці найманих працівників вона здійснювала у відомостях про виплату заробітної плати де були зазначені суми нарахованої та виплаченої заробітної плати. У цих відомостях розписувався і [PERSON], але такі відомості були викрадені. В судовому засіданні також зазначила, що відомості про виплату заробітної плати викрав на її думку сам позивач, однак до правоохоронних органів вона не зверталась оскільки вони із ним односільчани. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19 березня 2010 року між [PERSON] та фізичною особою - [PERSON] був укладений безстроковий трудовий договір за № 16191000070 (надалі трудовий договір), у відповідності до якого позивач був прийнятий на посаду водія. Згідно п. 2 трудового договору час виконання роботи встановлювався згідно з графіка, але не більше 40 годин на тиждень з обідньою перервою 1 год. Згідно з пунктом 3 трудового договору він зобов'язався виконувати трудові обов'язки та дотримуватися Правил дорожнього руху України, а [PERSON] прийняла на себе зобов'язання оплачувати працю працівника у розмірі 869,00 грн. на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. 19 березня 2010 року трудовий договір був зареєстрований в Полтавському районному центрі зайнятості та 10.07.2013 року розірвано за згодою сторін згідно ст.36 п.1 КЗпП України. 10 січня 2011 року між [PERSON] та фізичною особою - [PERSON]були укладені зміни та доповнення до трудового договору № 16191000070 від 19.03.2010 року, у відповідності до яких у [PERSON] змінилися істотні умови праці, а саме скоротився робочий час, який встановлювався згідно графіка, але не більше 20 годин на тиждень та зменшився розмір заробітної плати до 470,50 грн. на місяць. (а.с. 5) Згідно зі ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Відповідно до ст. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодекс. Позивач довів наявність трудових відносин, проте відповідач не довів належного виконання свого обов'язку щодо виплати [PERSON] належної йому заробітної плати. Суд звертає увагу, що надані відповідачем документи щодо нарахування заробітної плати та сплати належних платежів зборів не доводять факту виплати заробітної плати по трудовій угоді позивачу безпосередньо. Не міститься відомостей про отримання заробітної плати [PERSON] і в наданих суду копіях книги обліку заробітної плати. Також не знайшло підтвердження в судовому засіданні зауваження відповідача щодо викрадення [PERSON] розрахункових документів щодо виплати заробітної плати. При цьому суд не бере до уваги посилання представників відповідача на норми податкового законодавства відповідно до яких ФОП [PERSON] не зобов'язана відображати в книзі обліку доходів витрати на заробітну плату найманих працівників, оскільки трудові відносини громадян, зокрема, між фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності і фізичною особою регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативними актами з цього питання. За таких обставин суд дійшов висновку, про обґрунтованість в цілому позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі. Проте, суд не погоджується з доводами позивача, щодо обов'язку попередження його відповідачем за два місяці про зміну заробітної плати відповідно до укладених сторонами 10.01.2011 року змін та доповнень до трудового договору щодо зменшення оплати праці позивача до 470,50 грн, оскільки такі зміни мали договірний характер тоді як положення ст.32, 103 КЗпП України передбачають завчасне повідомлення про погіршення оплати праці у разі їх одностороннього запровадження працедавцем. За таких обставин суд не погоджується з розрахунком наведеним позивачем та вважає за необхідне визначити заборгованість по заробітній платі відповідно до довідки Потавської ОДПІ ГУ Міндоходів у Потавській області від 26.09.2013року щодо нарахованих сум заробітної плати [PERSON] за період з 19 березня 2010року по 01.07.2013року,що складає 23615,50 грн.(а.с. 50) У відповідності до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що внаслідок грубого порушення відповідачем права позивача на оплату праці останньому спричинена моральна шкода, проте заявлений відповідачем її розмір є завищеним та необґрунтованим, в зв'язку із чим суд вважає за достатнє стягнути з відповідача на користь останнього 500,00грн моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial