Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON], звернулася до суду із позовом до [PERSON]., про розірвання шлюбу і стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. В обґрунтування позову зазначила, що вона зареєструвала шлюб з відповідачем 21 листопада 2003 року. Від подружнього життя мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають з позивачкою. В позовній заяві посилається на те, що відповідач по справі разом з нею та неповнолітніми дітьми не проживає, не приймає участі в утриманні та вихованні дітей. Вважає подальше спільне проживання і збереження шлюбу неможливим. Просить суд розірвати шлюб і стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітніх дітей. Позивачка у судовому засіданні відсутня від неї надійшла заява відповідно до якої вона просить суд розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Просить судові витрати за сплату судового збору не стягувати. Після розірвання шлюбу залишити дівоче прізвище "Савченко". Відповідач у судовому засіданні відсутній, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом встановлено, що сімейні стосунки між подружжям фактично припинені, спільно не проживають, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідно до якого встановлено що відповідач проживає в [INFO]. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.\~\~ За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя, а тому шлюб необхідно розірвати. Позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ч.2 ст. 183 Сімейного кодексу України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ст.181 СК України кошти на утримання дитини ( аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу особи, зобов'язаної утримувати дитину або у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів має врахувати стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, проте мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] І-ЕЛ № 082707, встановлено, що відповідач по справі дійсно є рідним батьком [PERSON] та згідно свідоцтва про народження [PERSON] І-ЕЛ № 048004 є рідним батьком [PERSON]. Судом встановлено, що батько дітей має змогу та зобов'язаний утримувати своїх дітей. Згідно довідки Щорської міської ради № 03-18/3484 від 23.06.2016 року встановлено, що за однією адресою зареєстрована позивач, відповідач та діти [PERSON] та [PERSON]. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей, виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, закріплених у ст.7 Сімейного кодексу України, суд вважає за необхідне позов задовольнити повністю. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В частині задоволення вимог про стягнення аліментів на утримання вище зазначених дітей до досягнення ними повноліття слід відмовити оскільки задоволення такої вимоги прямо порушить ч.2 ст.183 Сімейного кодексу України.

Outcome: partial