Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернулись [PERSON], та [PERSON], з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області про встановлення опіки над малолітнім. Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим, що вони є батьками [PERSON], яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], шлюб між ними було розірвано 18 червня 2013 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Від шлюбу у них народився син [PERSON]. [INFO] року донька позивачів [PERSON], померла, останні два роки до смерті донька позивачів хворіла, неодноразово знаходилась у лікарні, під час хвороби та після смерті [PERSON], за дитиною опікувались позивачі. Відповідач по справі [PERSON], участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги у добровільному порядку не дає, має заборгованість по сплаті аліментів за рішенням суду, яке оскаржував в апеляційному порядку з метою зменшення суми аліментів щодо свого сина, також не сплачує аліменти на користь дитини від іншого шлюбу. Відповідач [PERSON], знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-психіатра. Позивачі вважають, що, оскільки відповідач на теперішній час недостатньо займається вихованням дитини, проживання із ними відповідатиме інтересам дитини, оскільки для психологічного та фізичного здоров'я дитини необхідне спокійне сімейне спілкування, піклування та стабільність. Позивачі зауважують, що вони в повному обсязі забезпечують належні умови для виховання дитини, взмозі повноцінно задовольняти її потреби. Матеріальне становище, рівень доходів, графік роботи дозволяють забезпечити утримання дитини, тому наявні всі необхідні умови для виховання та розвитку онука. На підставі викладеного та небажанні зі сторони відповідача піклуватися про свою дитину позивачі звернулись до суду з даним позовом. У процесі розгляду справи відповідач у порядку ст. 31 ЦПК України звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини, в якому просив визначити місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON], за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, смт.Кіровське, вул.Дзержинського, буд. №89 та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. В обґрунтування своїх вимог у зустрічному позові зазначив, що обставини наведені в первісному позові є надуманими, не відповідають дійсності та не підтверджуються ніякими доказами. Після смерті дружини позивач за первісним позовом мав намір забрати сина від відповідачів та мешкати разом з ним, однак відповідачі за зустрічним позовом чинили перешкоди у спілкування з дитиною. На теперішній час [PERSON], має всі необхідні умови для нормального фізичного та духовного розвитку дитини, умови проживання також відповідають всім необхідним для розвитку дитини, на підставі цього він вимушений звертатися до суду з даною позовною заявою. В судовому засіданні позивач [PERSON], та представник позивачів первісний позов підтримали, просивши задовольнити пунк 3 прохальної частини позовної заяви, щодо задоволення зустрічної позовної заяви заперечували, посилаючись на обставини зазначені в позовної заяві та доказами які наявні в матеріалах справи. Відповідач за первісним позовом [PERSON], та його представник в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в матеріалах справи наявні заперечення щодо первісного позову. Представник третьої особи за первісним та зустрічним позовом у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, покладаючись на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що позивачі [PERSON], та [PERSON], являються батьками [PERSON], яка [INFO] року померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого виконавчим комітетом Чумаківської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №26. 01 березня 2008 року донька позивачів та відповідач по справі уклали шлюб, за час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON], шлюбні стосунки не склалися, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2013 року шлюб було розірвано, що визнавалось сторонами під час розгляду справи та не потребує додаткового доведення відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи та встановлення у судовому засіданні онук позивачів [PERSON] проживає разом з ними, для виховання та розвитку дитини створено належні умови. Крім того в сім'ї існують добрі сімейні стосунки, позивачі мають постійний дохід. Як встановлено судом, відповідач [PERSON], знаходиться на диспансерному обліку у лікаря - психіатра встановлений діагноз: «шизофренія, параноїдальна форма, безперервна течія, галюцинаторно-параноідальний синдром з катотонічними включеннями, в 2002 році встановлено 2 групу інвалідності, знаходився під наглядом лікаря - психіатра як інвалід 2 групи до 2008 року. (а.с.93). Під час розгляду справи судом було призначено по справі судово-психіатричну експертизу, однак в зв'язку з неявкою відповідача на неодноразові виклики експерта, справа повернулась до суду без висновку експертизи. Також відповідач не надав суду доказів на підтвердження поліпшення його стану здоров'я, суд відноситься критично до наявних в матеріалах справи запереченнях на позовну заяву, оскільки вказані твердження не підтверджуються письмовими доказами. Відповідно до ст.59 ЦК України та ст.243 СК України опіка, піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сироти або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Згідно ч.3 ст.60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно ст.ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 р., одним із основоположних принципів вирішення спорів щодо дітей являється найкращий інтерес дитини. Як встановлено ст. ч.4 ст.63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. Судом встановлено, що позивачі піклується про дитину, створили належні умови для її проживання, виховання, навчання та мають добрі, спокійні відносини із нею, крім того, відповідально відноситься до виконання своїх обов'язків, не зловживають алкогольними напоями, мають постійний та самостійний дохід, власне житло. Крім того, той факт, що відповідач не з'являється декілька разів у судові засідання, незважаючи на те, що був повідомлений належним чином, свідчить про втрату у нього інтересу до предмету розгляду справи. Втім, місце проживання дитини із позивачами та визначення їх опікунами не є перешкодою для подальшого спілкування батька та дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що первісний позов заявлений обґрунтовано, визначення попизачів опікунами дитини відповідає її інтересам, у звязку з наявністю достатніх доказів, які обґрунтовують позовні вимоги за первісним позовом та відмову в задоволенні зустрічного позову. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачем за первісним позовом не ставиться питання щодо відшкодування судових витрат за рахунок відповідача, суд вважає за необхідне залишити їх за позивачем. Судові витрати за зустрічним позовом слід залишити за позивачем [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: partial