Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову Вільнянська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого 01 квітня 1977 року секретарем виконавчого комітету Тернівської селищної ради Вільнянського району Запорізької області та визнати право власності на земельну ділянку в порядку спадкування після померлої [PERSON] на земельну ділянку (пай). В судовому засіданні позивач уточнив позов та просив визнати за ним право власності на земельну ділянку в порядку спадкування після померлої [PERSON] на 1/1 частки розміром 6,2077 розташованої на території Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В обґрунтування позову зазначає, що 06 липня 1995 року померла мати позивача [PERSON]. Після смерті відкрилась спадщина в тому числі на земельну ділянку (пай), та житловий будинок №16 по вул. Куликівській в селі Куликівському Вільнянського району Запорізької області. При житті, 01 квітня 1977 року, покійна [PERSON] розпорядилась своїм майном та заповідала усе своє майно своєму синові [PERSON]. Даний заповіт посвідчено секретарем Тернівської селищної ради Вільнянського району Запорізької зласті 01.04.1977р. за №10. У 2000 році [PERSON] помер. Спадкоємцем після його смерті став онук - [PERSON], якого він призначив своїм єдиним спадкоємцем, склавши на його імя заповіт датований 04 листопада 1999 р. та за яким рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 14.01.2009 р. було визнано право власності в порядку спадкування на 5/6 частин земельної ділянки (паю) яка раніше належала [PERSON], розміром 8,07 га. Позивач вважає заповіт [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого 01 квітня 1977 року секретарем виконавчого комітету Тернівської селищної ради Вільнянського району Запорізької області таким, що не відповідає вимогам Закону Української радянської соціалістичної республіки «Про державний нотаріат» (в редакції на час посвідчення заповіту 1977р.) та просить визнати його недійсним. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином, причини неявки на які посилається представник відповідача судом визнано неповажними. Враховуючи, що позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду цивільної справи, відповідно до ч.1 ст. 224 та ст. 225 ЦПК України, суд постановив ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи вважає, що позов підлягає задоволенню частково на підставі наступного: За вимогами ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу ч.2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивачем в обґрунтування вимог позову відносно недійсності заповіту надано лист Міністерства юстиції України від 06.01.2012 №К42270/13.1, відповідно до якого за результатами розгляду звернення [PERSON] було проведена перевірка. За наслідками перевірки Міністерство юстиції України зазначає, що у фондах Державного нотаріального архіву заповіт, складений від імені [PERSON] відсутній. Спадкова справа після померлої [PERSON] [INFO] не заводилася. Відносно заповіту, посвідченого секретарем Тернівської селищної ради 01.04.1977 за №10, інформація стосовно заповіту в Спадковому реєстрі відсутня. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст. 3 Закону Української радянської соціалістичної республіки «Про державний нотаріат» (в редакції станом на 01.04.1977) у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради депутатів трудящих покладено вчинення нотаріальних дій. Згідно зі ст. 25 Закону Української радянської соціалістичної республіки «Про державний нотаріат» всі нотаріальні дії, вчинені державними нотаріусами і службовими особами виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. Державні нотаріуси, службові особи виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, які вчиняють нотаріальні дії, за письмовою заявою осіб або вимогою органів, зазначених у частинах другій і третій статті 7 цього Закону, видають виписки з реєстрів нотаріальних дій. За визначенням ст. 39 Закону Української радянської соціалістичної республіки «Про державний нотаріат» державний нотаріус, службова особа виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради депутатів трудящих, яка вчиняє нотаріальні дії, посвідчують заповіти, якими скасовуються або змінюються раніше складені заповіти, та засвідчують справжність підписів заповідачів на заявах про скасування чи зміну заповітів. Про це у кожному випадку робиться відповідний напис на всіх примірниках заповіту, що змінюється або скасовується, і відмітка в реєстрі нотаріальних дій. За інформацією наданою Міністерством юстиції України листом від 06.01.2012 №К42270/13.1 інформація стосовно заповіту [PERSON] [INFO], посвідченого секретарем Тернівської селищної ради 01.04.1977 за №10, в Спадковому реєстрі відсутня. Суд приходить до висновку про не дотриманість форми заповіту відносно реєстрації нотаріальної дії в реєстрах нотаріальних дій, що є наслідком недійсності заповіту. Отже, позов в частині визнання недійсним заповіту підлягає задоволенню. Одночасно суд враховує, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 14.01.2009 по справі 2-40/2009 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Тернівської сільської Ради, Вільнянської районної державної адміністрації, третя особа Вільнянська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними сертифікату на земельну частку (пай) та Державного акту на право приватної власності на землю, усунення від права на спадкування, визнання права на земельну ділянку, встановлено, що [PERSON] постійно мешкав з померлою [PERSON] в одному будинку і продовжив проживати ньому після її смерті, при цьому продовжив здачу в оренду її земельного паю, прийняв спадщину згідно з положеннями ч.1 ст.549 ЦК УРСР в ред. 1963 року, шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном (а.с.30-31). Позивачем доказів, які б свідчили про прийняття ним спадщини в порядку ч.1 ст.549 ЦК УРСР в ред. 1963 року до суду не надано. Отже, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача відносно визнання права власності на земельну ділянку та відмову в задоволенні позову в цій частині.

Outcome: partial