Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просив зобов'язати ТОВ „Агрофірма імені Шевченка" видати йому трудову книжку із записом про звільнення з роботи за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) з 15 квітня 2014 року, стягнути на його користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та 828 грн. 61 коп. утримань із заробітної плати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що з 1997 року працював у відповідача, за цей час жодного разу не був у відпустці, 05 березня 2014 року написав заяву про відпустку, щоб полікуватися, проте йому відмовили, в той же день написав заяву про звільнення, яка не була вирішена, оскільки відповідач вимагав звільнити будинок. Після чого залишив роботу та поїхав лікуватися. 01.04.2014 року надіслав поштою повторну заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, проте на даний час він не звільнений з роботи, відповідач відмовляється видати йому трудову книжку та провести повний розрахунок. Також позивач посилався на те, що відповідачем було незаконно утримано із його заробітної плати 828 грн. 61 коп. як орендну плату за найм житлового будинку. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 23 вересня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм та процесуального права, просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт наполягає на тому, що в листі, направленому на адресу директора підприємства, була саме заява про звільнення, що підтверджується відповідними доказами, а саме копією заяви про звільнення, квитанцією про надіслання поштового відправлення, показами свідка [PERSON], актами про відсутність його на роботі та квитанціями про оплату за найм жилого приміщення в розмірі 500 грн. починаючи з квітня 2014 року, як для непрацюючих працівників. Не погоджується апелянт також із відмовою суду про повернення надміру стягнутих під час виплати заробітної плати коштів, посилаються на фальсифікацію відповідачем прибуткових касових ордерів. В запереченнях на апеляційну скаргу представники ТОВ «Агрофірма ім.Шевченка» просили відхилити апеляційну скаргу, зазначали, що заяву про звільнення від позивача вони не отримували, а тому не було можливості видати трудову книжку, саме позивач ухилявся від контакту з ними. Щодо отримання по пошті рекомендованого листа від позивача, вказували, що замість листа про звільнення, там знаходився лист, з брутальними словами на адресу керівника, але цей лист вони не зберегли. Посилаючись на зазначене, просили рішення суду залишити без змін. В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог з підстав, викладених в апеляційні скарзі. Заперечуючи проти апеляційної скарги, представники відповідача ТОВ «Агрофірма ім. Шевченка» зазначали, що для звільнення позивача за власним бажанням не було підстав, а тому рішення суду є законним та обґрунтованим. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не був звільнений з роботи відповідачем, оскільки у останнього не було підстав для звільнення позивача за власною ініціативою, а також відсутні підстави для стягнення 828 грн. 61 коп. коштів як надміру утриманих із заробітної плати. Апеляційний суд не погоджується із даним висновком, оскільки судом першої інстанції обставини справи не були з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору. Звільнення працівника з роботи за власним бажанням регламентується ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Фактом попередження являється письмова заява працівника, подана власнику у відповідному порядку. Письмова заява подається працівником роботодавцю, а якщо той відмовляється прийняти її, працівник може відправити заяву поштою. Частиною 1 ст.48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належну оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. З досліджених в судовому засіданні доказів достовірно встановлено, що [PERSON] 04 червня 1997 року був прийнятий на роботу в КСП ім. Шевченка (яке в подальшому реорганізовано в ТОВ „Агрофірма ім. Шевченка") трактористом (а.с.45). 05 березня 2014 року він звернувся до директора товариства Липської О.М. із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати для лікування, а після відмови останньої написав заяву про звільнення за власним бажанням. Отримавши 31 березня 2014 року листа від товариства щодо його відсутності на робочому місця, 01 квітня 2014 року позивач повторно написав заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням та надіслав її поштою (а.с.8-а, 9). Проте, відповідач наказу про звільнення та трудову книжку з належним записом про звільнення позивачу не видав. Затримка видачі трудової книжки була перешкодою для його працевлаштування на іншу роботу в систему лісного господарства та лісозаготовок (що підтверджується документом про проходження медичної комісії для роботи в даній системі). Відповідач не заперечував факту отримання від позивача рекомендованого листа, зданого позивачем на пошту 01 квітня 2014 року на ім'я директора Лепської О.М. Отже, в силу ч.1 ст.60 ЦПК України саме відповідач повинен надати суду докази, що цим поштовим відправленням позивач надіслав йому не заяву про звільнення за власним бажанням (копія якої знаходиться на а.с.9), а іншу кореспонденцію. Проте відповідач цього не довів та не надав суду отриманої від позивача кореспонденції, пославшись на її знищення. З врахуванням вищезазначеного доводи позивача, що він надіслав 01.04.2014 року відповідачу заяву про припинення трудових відносин за власним бажанням, не спростовано відповідачем. Наведене свідчить про порушення підприємством трудового законодавства України, а тому вимоги про припинення трудових відносин за власним бажанням з 15 квітня 2014 року, а також факт затримки видачі трудової книжки позивача з вини відповідача підлягають задоволенню. Отже, у порушення вимог ст..ст.213, 214 ЦПК України суд першої інстанції відмовляючи в позові, не звернув увагу на ці порушення та на ухилення підприємства від виконання вимог передбачених нормами ст.ст.47, 116 КЗпП України. Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки, вини власника або уповноваженого органу, вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. В судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт затримки видачі трудової книжки з вини відповідача, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу за час затримки видачі трудової книжки, також підлягають задоволенню. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середня заробітна плата обчислюється за останні 2 місяці, що передували звільненню позивача, коли він працював. Розмір виплат позивачу за 2 місяці, що передували його звільненню, відповідно до наданої довідки № 139 від 20.09.2014 року становить за січень 2014 року - 1219.10 грн., за лютий 2014 року - 2220.80 грн. (а.с.48). Отже, розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] становить 1719 грн. 95 коп. ((1219,10 +2220,80):2). Кількість робочих днів у січні 2014 року - становить 21 день, в лютому 2014 року - 20 днів. Середня кількість робочих днів за 2 місяці - 20,5 днів ((21+20):2). Таким чином, середньоденний заробіток [PERSON] становить 83 грн. 90 коп. (1719, 95 : 20,5). За період з 15.04.2014 року по 30.04.2014 року кількість робочих днів становила 12 днів, за період з 01.05.2014 року по 01.11..2014 року - 6 повних робочих місяця, за період з 01.11.2014 року по 21.11.2014 року - 15 робочих днів. Отже, кількість робочих днів за період з 15 квітня 2014 року (день звільнення) по 21 листопада 2014 (день постановлення судового рішення) складає 6 місяців та 27 робочих днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 квітня 2014 року по 21 листопада 2014 року складає 12 577 грн. 30 коп. (1719,95 х 6 + 83,90 х 27). Одночасно, апеляційний суд не може погодитися з вимогами позивача про стягнення невиплаченої заробітної плати в сумі 828.61грн., оскільки відповідно до видаткового касового ордеру №46 від 03 липня 2014 року позивач отримав заробітну плату за лютий, березень 2014 року в сумі 2310.61грн., що підтверджується його підписом на вказаному ордері (а.с.47) Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення першої інстанції не відповідає вимогам ст..213 ЦПК України щодо його законності й обгрунтованності, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави належить стягнути 730 грн.80 коп. судового збору (487 грн. 20 коп. - за розгляд справи в суді першої інстанції та 243 грн. 60 коп. - за розгляд справи в апеляційному суді).

Outcome: partial