Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Позов обгрунтовувала тим, що [PERSON], згідно рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2007 року, своєчасно не сплачує аліменти на утримання сина, на дату подання позову заборгованість по аліментах в повному обсязі відповідачем не погашена. На підставі ст.196 СК України та з урахуванням збільшених позовних вимог за розрахунком позивачки розмір пені становить 5866 грн. 40 коп. станом на 08.08.2015 року, які вона просила стягнути з відповідача на її користь. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 вересня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 4890 грн. 23 коп.; стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.; в решті позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі представник [PERSON] - [PERSON] просить змінити вказане рішення суду першої інстанції, зменшивши розмір пені, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], посилаючись на неврахування судом всіх фактів, що є предметом доказування, недослідження відсутності вини [PERSON] у несвоєчасній сплаті аліментів, невірному застосованню норм матеріального права та недотриманні норм процесуального права. Так, на думку апелянта, судом помилково не застосовано до спірних правовідносин п.1 ч.2 ст.258 та ст. 551 ЦК України, якими передбачається застосування спеціальної позовної давності в один рік та можливість зменшення розміру неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків. [PERSON] зазначає, що суд не врахував відсутності вини [PERSON] у простроченні сплати аліментів, зокрема того, що на його утриманні перебуває дружина, яка не працює та неповнолітня дитина. Вказує, що переважна затримка в сплаті аліментів відбулася через те, що [PERSON] не працював, а тому аліменти обчислювалися не від фактичного розміру заробітку, а від середнього заробітку працівника у відповідному регіоні. В апеляційній скарзі представник [PERSON] - [PERSON] просить змінити вказане рішення суду першої інстанції, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь держави до 243,60 грн., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Доводи апеляційної скарги [PERSON] полягають в тому, що згідно Закону України «Про судовий збір» суд мав стягнути з [PERSON] на користь держави мінімальний розмір судового збору за подання позову майнового характеру, який становить 243 грн. 60 коп. У запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просила відхилити апеляційну скаргу [PERSON] та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки [PERSON] та її представника [PERSON], які наполягали на законності рішення суду, представника відповідача [PERSON], який підтримав апеляційні скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині мотивів та в частині стягнутого судового збору. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Задовольняючи частково позов [PERSON] та стягуючи 4890 грн. 23 коп. пені, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги [PERSON] про стягнення пені за період з 02.02.2007 року по 16.07.2012 року не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском строку позовної давності. При цьому, зазначив, що пеня, передбачена ст.196 СК України, виникає не з цивільно-правових зобов'язань, а тому до даних правовідносин підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у три роки. Враховуючи, що позивачкою [PERSON] рішення суду першої інстанції не оскаржено, апеляційний суд погоджується з частковим задоволенням позовних вимог, але не погоджується з мотивами, з яких суд першої інстанції дійшов таких висновків, оскільки такі зроблені останнім при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права. Судом по справі встановлено, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2007 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову, тобто з 17.01.2007 року, і до досягнення дитиною повноліття (а.с.7-8). Статтею 180 СК України встановлено обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обовязку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Як розяснено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у ст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Твердження представника апелянта [PERSON] про відсутність вини [PERSON] у несвоєчасній сплаті аліментів не заслуговують на увагу, зважаючи на те, що з описової частини рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2007 року вбачається, що [PERSON] позов [PERSON] визнав та не заперечував проти стягнення з нього коштів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], тобто відповідачу було достеменно відомо про обовязок сплачувати аліменти за рішенням суду. З розрахунків заборгованості [PERSON], що наявні в матеріалах справи, вбачається, що з жовтня 2011 року ним періодично проводилась сплата аліментів, що підтверджує факт обізнаності відповідача про знаходження виконавчого листа про стягнення з нього аліментів на виконанні. Перебування на утриманні [PERSON] дружини, яка не працює та неповнолітньої дитини, на що вказує представник [PERSON] [PERSON], є підставою для зменшення розміру пені на підставі ч.2 ст.196 СК України, а не підтверджує відсутність вини у несвоєчасній сплаті аліментів. Доводи представника апелянта [PERSON] про необхідність застосовування до спірних правовідносин строку позовної давності в один рік є хибним, зважаючи на таке. Згідно ч. 1 ст. 20 СК України, до вимог, які випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 цього Кодексу. Оскільки правовідносини щодо відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) врегульовані ст. 196 СК України, на яку не поширюються обмеження щодо строку позовної давності, визначені в ст. 20 СК Кодексу, висновки суду про застосування до спірних правовідносин ст. 258 ЦК України щодо річного строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки (пені) є помилковим і таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права. Вирішуючи спір, районний суд у порушення розяснень, які викладені в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" не навів у мотивувальній частині рішення розрахунку, тобто не перевірив розрахунку обчислення розміру пені, наданого позивачкою. З правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-149цс14 вбачається, що оскільки зобовязання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен зясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобовязань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обовязку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Як вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні в Октябрському ВДВС Полтавського МУЮ перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-427 від 02.02.2007 року, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку. Згідно довідки-розрахунку Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ заборгованість [PERSON] по аліментах станом на 31.12.2013 року становила 5899,98 грн., виконавче провадження закінчено 20.12.2013 року, а постанову про закінчення виконавчого провадження разом з виконавчим листом №2-427 від 02.02.2007 року, виданим Навозаводським районним судом м. Чернігова, направлено до Новозаводського ВДВС Чернігівського МУЮ. Згідно розрахунку заборгованості Новозаводського ВДВС Чернігівського МУЮ за виконавчим листом №2-427, з грудня 2013 року по грудень 2014 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становила 12127,70 грн., яку він 14.01.2015 року сплатив у повному обсязі, проте за період з січня 2015 року по серпень 2015 року виникла нова заборгованість по аліментах в сумі 3387,73 грн. Відтак, відповідач [PERSON] зобовязання по сплаті аліментів за виконавчим листом №2-427 виконував неналежним чином, допустивши прострочення чергових платежів та сплачуючи поточні щомісячні платежі не у повному обсязі. Зважаючи на те, що за даними довідки-розрахунку Окрябрського ВДВС Полтавського МУЮ з липня 2013 року по грудень 2013 року виникла заборгованість за виконавчим листом №2-427 в сумі 5899,98 грн., яка згодом була передана до Новозаводського ВДВС Чернігівського МУЮ, період прострочення сплати аліментів рахується саме з липня 2013 року (як і просила позивачка) по серпень 2015 року, то сума пені за прострочення сплати аліментів, відповідно до положень ст.196 СК України, складає 41032,85 грн., а саме: За липень 2013 року 983,33 грн. * 1% * 532 дні за період з 01.08.2013 року по 14.01.15 року = 5231,31 грн. За серпень 2013 року 983,33 грн. * 1% * 501 день за період з 01.09.2013 року по 14.01.2015 року = 4926,48 грн. За вересень 2013 року 983,33 грн. * 1% * 471 день за період з 01.10.2013 року по 14.01.2015 року = 4631,48 грн. За жовтень 2013 року 983,33 грн. * 1% * 440 днів за період з 01.11.2013 року по 14.01.2015 року = 4326,65 грн. За листопад 2013 року 983,33 грн. * 1% * 410 днів за період з 01.12.2013 року по 14.01.2015 року = 4031,65 грн. За грудень 2013 року (983,33 грн. - 340 грн.) * 1% * 379 днів за період з 01.01.2014 року по 14.01.15 року = 2438,22 грн. За січень 2014 року 821,33 грн. * 1% * 348 днів за період з 01.02.2014 року по 14.01.2015 року = 2858,22 грн. За лютий 2014 року 821,33 грн. * 1% * 320 днів за період з 01.03.2014 року по 14.01.2015 року = 2626,25 грн. За березень 2014 року 821,33 грн. * 1% * 289 днів за період з 01.04.2014 року по 14.01.2015 року = 2373,64 грн. За квітень 2014 року (821,33 грн. 200 грн.) * 1% * 259 днів за період з 01.05.2014 року по 14.01.2015 року = 1609,24 грн. За травень 2014 року (821,33 грн. - 50 грн.) * 1% * 228 днів за період з 01.06.2014 року по 14.01.15 року = 1758,63 грн. За червень 2014 року (385,80 грн. 90,67 грн.) * 1% * 198 днів за період з 01.07.2014 року по 14.01.2015 року = 584,35 грн. За липень 2014 року (396 грн. 272,01 грн.) * 1% * 167 днів за період з 01.08.2014 року по 14.01.2015 року = 207,06 грн. За серпень 2014 року (396 грн. 272,01 грн.) * 1% * 136 днів за період з 01.09.2014 року по 14.01.2015 року = 168,62 грн. За вересень 2014 року (396 грн. 90,67 грн.) * 1% * 106 днів за період з 01.10.2014 року по 14.01.2015 року = 323,64 грн. За жовтень 2014 року 411,90 грн. * 1% * 75 днів за період з 01.11.2014 року по 14.01.2015 року = 308,92 грн. За листопад 2014 року 643,95 грн. * 1% * 45 днів за період з 01.12.2014 року по 14.01.2015 року = 289,77 грн. За грудень 2014 року 821,33 грн. * 1% * 14 днів за період з 01.01.2015 року по 14.01.15 року = 114,98 грн. За січень 2015 року 506,11 грн. * 1% * 38 днів за період з 01.02.2015 року по 02.04.2015 року = 192,32 грн. За лютий 2015 року 871,66 грн. * 1% * 33 дні за період з 01.03.2014 року по 02.04.2015 року = 287,64 грн. За березень 2015 року (871,66 грн. 540 грн.) * 1% * 2 дні за період з 01.04.2015 року по 02.04.2015 року = 6,63 грн. За квітень 2015 року (871,66 грн. 80,57 грн.) * 1% * 27 днів за період з 01.05.2015 року по 27.05.2015 року = 213,59 грн. За травень 2015 року (871,66 грн. 98,91 грн.) * 1% * 92 дні за період з 01.06.2015 року по 30.08.2015 року = 710,93 грн. За червень 2015 року 871,66 грн. * 1% * 62 дні за період з 01.07.2014 року по 30.08.2015 року = 540,42 грн. За липень 2015 року 871,66 грн. * 1% * 31 день за період з 01.08.2015 року по 30.08.2015 року = 270,21 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачка з урахуванням збільшених позовних вимог просила стягнути з відповідача 5866 грн. 40 коп. пені за прострочення сплати аліментів. Районний суд стягнув з відповідача на користь позивачки 4890 грн. 23 коп. пені. Оскільки позивачкою [PERSON] в апеляційному порядку не оскаржувалось рішення суду першої інстанції та в суді апеляційної інстанції вона просила залишити його в силі, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь 4890 грн. 23 коп. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що 20 червня 2014 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON], від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO] (а.с.50,51). Згідно трудової книжки [PERSON], з 10.06.2014 року він не працює, йому призначено виплату допомоги по безробіттю (а.с.46-49). Зазначене на підставі ч.2 ст.196 СК України є підставою для зменшення розміру неустойки зважаючи на майновий і сімейний стан платника аліментів [PERSON] Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як роз'яснено в п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосувння судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч.1 ст.88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VI). Зважаючи на те, що позовні вимоги [PERSON] задоволено частково на 83,35%, то з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню 203 грн. 04 коп. судового збору (83,35% від 243,60 грн. судового збору, який підлягав сплаті при зверненні до суду з позовом). Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає за необхідне, на підставі п.4 ч. 1 ст.309 ЦПК України, змінити рішення суду в частині мотивів та в частині стягнутого судового збору. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial