Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-10 00:00:00

Позивач 17 лютого 2020 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.2-7). В якому посилаючись на викладені обставини просить суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року в сумі 70\~233,01 грн., судовий збір в сумі 2102,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 20\~000,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.71). Відповідач 06 травня 2020 року надав відзив на позов, в якому просить позов залишити без розгляду (а.с.76). Позивач у свою чергу разом із позовом надіслав до суду клопотання, в якому просить справу розглядати без участі свого представника, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.8). За правилами ч.5 ст.. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно із ч.13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 27 лютого 2015 року [PERSON] звернувся із анкетою-заявою до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на отримання кредиту (а.с.10), на підставі якої між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №490935797 (а.с.11), відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 17\~518,14 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 39,9% річних, строком користування до 02.03.2020 року. 21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» укладено договір факторингу №1, у відповідності до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» передав право вимоги за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року (а.с.24). 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні Ініціативи» та ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» укладено договір факторингу №2019-1КІ/ВЕСТА, за умовами якого право вимоги за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року перейшло до ТОВ\~«Фінансова компанія «ВЕСТА» (а.с.25-35). 16 січня 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір відступлення права вимоги №16-01/19/1, відповідно до умов якого (а.с.36-45). Відповідно до додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 16.01.2019 року - Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ТОВ\~"Вердикт Капітал" набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року в сумі 51\~687,74 грн., з якої: 17\~317,27 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 25\~548,05 грн. - заборгованість за процентами; 8\~822,42 грн. пеня, штраф (а.с.23). Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання у повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором. Станом на 11.01.2020 року заборгованість позичальника за кредитним договором №490935797 від 27.02.2015 року становить 70\~233,01 грн., з якої: нараховані 3% річних 1\~559,00 грн.; інфляційні 5\~212,63 грн.; подвійна облікова ставка НБУ 5\~838,06 грн.; 17\~317,27 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 25\~548,05 грн. - заборгованість за процентами; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 6\~927,59 грн.; 8\~822,42 грн. пеня (а.с.17-20). Відповідно до статей 11, 13, 14 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як це передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконав свого зобов`язання - кредитні кошти не повернув. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Наведений позивачем розрахунок заборгованості є арифметично вірним, а тому такий судом береться до уваги. Згідно ч. 1\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідач у свою чергу, всупереч положенням статті 81 ЦПК України, не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, за своїм власним переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованим, в повному обсязі доведеними з його боку та підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до положень ст.. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що сплачений позивачем судовий збір в сумі 2102,00 грн. підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимоги стягнення витрат на правову допомогу суд виходить із наступного. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано наступні документи: договір про надання правової допомоги №21-12/2019 від 21.12.2019 року укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Вердикт»; довіреність № 86 від 05.07.2019 року надана ТОВ «Вердикт Капітал» адвокату Радченко В.Ю.; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії РН № 1310 від 04.11.2017 року; платіжне доручення № 569 від 29.01.2020 року про сплату 100\~000,00 грн. призначення платежу «надання правової допомоги згідно договору №21-12/2019 від 21.12.2019 року»; заявка та акт про надання правових послуг. Дослідивши надані докази, суд зауважує, що відповідно до положень ЦПК України позивачем не надано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс та які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а тому реально оцінити доцільність понесених витрат не є можливим, у зв`язку із чим, заявлені до відшкодування судові витрати суд вважає значно завищеними, необґрунтованими та непропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, яка складає 70\~233,01 грн., з урахуванням того, що дана цивільна справа відноситься до категорії малозначних справ, розгляд якої проводився в спрощеному провадженні без виклику сторін. Також, позивачем не надано доказів сплати послуг за надану правову допомогу в рамках саме цієї справи, а платіжне доручення № 569 від 29.01.2020 року про сплату 100\~000,00 грн. призначення платежу «надання правової допомоги згідно договору №21-12/2019 від 21.12.2019 року» не може бути прийнятим як належний доказ. Кім того, правовим висновком постанови Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №\~372/1010/16-ц визначено, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Таким чином, зважаючи на вищевикладене суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 20\~000,00 грн. не підлягають задоволенню, з огляду на їх недоведеність.

Outcome: partial