Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач звернувся в Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовною заявою до казенного підприємства «Кіровгеологія» про стягнення боргу по заробітній платі та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано, що з 2000 року він перебував у трудових відносинах з Геологорозвідувальною експедицією №37, яка є структурним підрозділом Казенного підприємства «Кіровгеологія», але при звільненні, відповідач не здійснив з ним повного розрахунку по заробітній платі. 17.03.2014 року Ленінським районним судом м. Кіровограда на його користь з відповідача було стягнено заборгованість із заробітної плати та на підставі виконавчого листа відділом ДВС відкрито провадження про стягнення заборгованості з відповідача. Тобто, за станом на день звернення позивача до суду відповідач заборгованість по заробітній платі не сплатив. В подальшому відповідач двічі надавав заяви про збільшення позовних вимог. Позивач у судове засідання з`явився, надав пояснення, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Разом з тим, пояснив, що заборгованість із заробітної плати відповідач йому сплатив 30.08.2016 року. Представник відповідача у судове засідання з`явився, надав пояснення, згідно з якими проти позову заперечував, в задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.03.2014 року з Казенного підприємства «Кіровгеологія» на користь позивача було стягнено нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 13 770,60 грн., яка визначена за весь період несплати відповідачем заробітної плати. Рішення суду, за станом на 30.08.2016 року є виконаним, що визнали у судовому засіданні сторони. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, статтею 115 цього Кодексу передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних дів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з довідкою відповідача № 2/272 від 08.09.2015 року ( а. с. 11), середньомісячна заробітна плата позивача складала 3 272, 28 грн. Відповідно до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно з довідкою відповідача середньоденна заробітна плата позивача, яка розрахована, як зазначив представник відповідача та, як встановлено під час розгляду справи, згідно з вимогами Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», складає 148, 74 грн. Таким чином, з урахуванням зазначеного суд вважає, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі та є доведеними, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 4, п . 13 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з урахуванням ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Враховуючи викладене, а також не доведеність отримання позивачем втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, суд вважає, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягає. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущення. Враховуючи викладене суд вважає, що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем своєчасного розрахунку по заробітній платі, відповідно до ст. 117 КЗпП України можливо задовольнити вимогу щодо стягнення з відповідача середнього заробітку з урахуванням визначеного судом розміру середнього заробітку, в іншій частині позову відмовити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягають судові витрати по справі в сумі 1040,00 грн.

Outcome: partial