Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області звернулася [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи: Служби у справах дітей Уманської РДА про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона 14 жовтня 2014 року уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу у них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до заочного рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.11.2019 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Позивач зазначає, що вона та її колишній чоловік працювали разом у Королівстві [PERSON] з листопада 2018 року, дочка [PERSON] проживала разом з ними, відвідувала дитячий садочок. В червні 2019 року шлюбні відносини між подружжям фактично були припинені. [PERSON] проживав окремо, дочка проживала разом із позивачем, продовжувала відвідувати дитячий садочок, де їй дуже подобалось. У листопаді 2019 року позивач була вимушена разом із дочкою повернутися до України для оформлення документів щодо законного перебування останньою на території Королівства Данії. В лютому 2020 року відповідач також повернувся із Королівства Данії до України. З метою отримання відповідного дозволу позивач зверталася неодноразово до відповідача, проте весь час отримувала відмови, які вважає безпідставними такими, що порушують права дитини на всебічний розвиток, відпочинок та оздоровлення. Крім того, зазначає, що відповідач протягом березня, квітня місяця перешкоджає у спілкуванні із донькою, з приводу чого позивач неодноразово зверталась до служби у справах дітей. Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] з України до [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] без дозволу та супроводу батька дитини строком на один рік з моменту набрання рішенням законної сили і до 01.09.2021. Позивач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, повідомлення про причини неявки до суду не надала. Представник позивача адвокат О.В. Усатюк у судовому засіданні підтримала позовну заяву, вказавши на обставини зазначені в позові, просила його задовольнити та надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд з України до Королівства Данії разом з матір`ю без дозволу та супроводу батька строком на один рік з моменту набрання рішенням законної сили і до 01.09.2021. Зазначивши, що позивач вимушена була залишити дитину на Україні, так як постійно працює в Королівстві Данія, дозвіл на перебування дитини закінчився, а згоди на отримання нового дозволу щодо проживання дитини не отримала від батька дитини - відповідача по справі та вказала, що позивач жодного разу не залишала це питання, проте, вирішити його у позасудовому порядку так і не змогла. Відповідач [PERSON] повідомлявся про розгляд справи у спрощеному провадженні, 27.07.2020 до канцелярії суду надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував у задоволенні позову, зазначивши, що перебував у шлюбі з позивачем, у період шлюбу народилася дочка [PERSON] , яка з листопада 2019 проживає разом із ним та його матір`ю. Дитина має місце проживання, яке відповідає умовам для проживання. З листопада 2019 року по теперішній час дочка відвідує садочок, якій дочці подобається, проте період адаптації до дошкільного закладу проходив у дитини важко. Вказав на те, що позивач не надала доказів офіційного заробітку, належних умов проживання для дитини. Крім того, зазначив, що дочка у 2021 році піде до школи, тому матиме певні обов`язки із підготовкою до школи. На даний час відповідач з 15.07.2020 працевлаштований, забезпечує дитину всім необхідним, не заперечує проти спілкування матері з дочкою, проте вважає, що вказані зустрічі повинні відбуватися на Україні. Просив суд у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю. Відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник Служби у справах дітей Уманської РДА у судовому засіданні просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, зазначивши, що дізналася про ситуацію, що склалась навколо малолітньої [PERSON] з того часу як її мати [PERSON] звернулася по допомогу так як не могла отримати дозвіл від батька на виїзд дитини за кордон, згодом мати неодноразово зверталася у службу з приводу чинення перешкод з боку батька у спілкуванні із дитиною. Комісією, у складі старости с. Томашівка, представника Служби у справах дітей Уманської РДА, представника ювенальної превенції, здійснено виїзд за місцем проживання малолітньої, обстежено умови проживання [PERSON] та її батька, проведено роз`яснення щодо належного виконання батьком своїх обов`язків. Також, працівником служби у справах дітей проводилась бесіда з малолітньою [PERSON] , яка повідомила представнику, що дуже любить свою маму, сумує за нею та хоче щоб вони жили з мамою разом. Представник третьої особи, також пояснила суду, що у квітні 2020 року вказаною комісією здійснено виїзд до помешкання відповідача, в цей час комісією виявлено відсутність батька за місцем проживання, де малолітня [PERSON] перебувала у будинку разом із двоюрідною дворічною сестрою без нагляду дорослих, під час спілкування з дитиною остання повідомила, що батько не дає їй спілкуватися с матір`ю і що найбільша її мрія жити з мамою. Представник Служби у справах дітей у судовому засіданні наголошувала на те, що малолітня [PERSON] повинна жити зі своєю мамою, так як в цьому випадку будуть забезпечені її якнайкращі інтереси. Крім того, представник служби у справах дітей Уманської РДА надала суду письмові пояснення стосовно позовних вимог та акти обстеження умов проживання. Допитана в судовому засіданні в якості свідка староста Паланської сільської ради с. Томашівка [PERSON] показала суду, що неодноразово спілкувалась з відповідачем з приводу відмови останнім у спілкуванні дочки із матір`ю, також підтвердила, що дійсно в квітні 2020 року разом із представником Служби у справах дітей Уманської РДА відвідувала помешкання відповідача та була свідком того, що малолітня [PERSON] разом із своєю дворічною двоюрідною сестрою перебували у будинку самі без нагляду дорослих, відповідач в цей час знаходився на роботі, а його сестра займалася господарськими роботами на городі, що розташований поряд з будинком. Позивача та відповідача характеризує з позитивної сторони. Підтвердила, що відповідач повернувся із заробітків лише у лютому 2020 року, крім того, має призивний вік, щодо відповідача неодноразово здійснювались дії з вручення йому повістки виклику до воєнкому, проте [PERSON] відмовляється від їх отримання. Також, повідомила суд, що дитячий навчальний заклад «Перлинка» з березня 2020 року по теперішній час не працює, відповідно малолітня [PERSON] не відвідує жодних дошкільних закладів у їх селі. Та вважає, що дитина повинна жити зі своєю мамою, так як в цьому випадку будуть забезпечені її якнайкращі інтереси. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, покази свідка, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Уманської РДА про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 05 травня 2015 року виконавчим комітетом Томашівської сільської ради Уманського району, [PERSON] народилася [INFO] , про що складено відповідний Актовий запис № 1. Її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 10). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини та неповнолітньої дитини, яка не досягла 16-річного віку за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Судом встановлено, що відповідно до акту Паланської сільської ради від 14.07.2020 [PERSON] проживає разом із дочкою [PERSON] в будинку матері, [PERSON] з листопада 2019 року проживає у бабусі. Відповідно до довідки від 20.07.2020 №16/17 [PERSON] з 15.07.2020 працює в ФГ «Імпульс» на посаді тракториста. Згідно з характеристикою вихованки Томашівського закладу дошкільної освіти «Дитячий садок «Перлинка» від 15.07.2020 за час перебування у садочку (з листопада 2019 року) поведінка [PERSON] змінилась, дівчинка поступово навчилась спілкуватись з іншими дітьми, висловлювати свої бажання, тощо. Разом з тим, суд не бере до уваги твердження відповідача, що малолітня [PERSON] на даний момент відвідує дитячий садок, як таке, що не відповідає дійсності, вказане твердження спростувала у судовому засіданні свідок - староста Паланської сільської ради с. Томашівка Нєздраєва О.В., що також підтверджено довідкою, виданою відділом освіти, культури, молоді та спорту Паланської сільської ради, від 04.08.2020 про те, що Томашівський заклад дошкільної освіти «Дитячий садок «Перлинка» призупинив свою роботу з 12.03.2020 та не працює теперішній час. Відповідно до консультативного висновку за результатом психологічної зустрічі 31.01.2020 [PERSON] з психологом (а.с.11-12) виявлено тісний емоційний контакт [PERSON] з мамою, з її розповіді встановлено, що [PERSON] дуже подобається дівчині і вона хотіла б знову повернутися туди. За результатами помічено, що дитина сумує за матір`ю. Консультативний висновок за результатами психологічної зустрічі [PERSON] з психологом (а.с. 45) від 16.07.2020, наданий суду відповідачем, висновків попереднього консультативного висновку не спростовує. Згідно з письмовою характеристикою (а.с.18) від 11.11.2019 за підписом керівника дитячого садочку Кірке Хельсінге (письмовий переклад тексту документу) [PERSON] за час (з листопада 2018 року) відвідування закладу стала справді щасливою дитиною, яка розуміє про що говорять та звертається сама до дорослих і дітей. Керівник дошкільного закладу зазначила, що вони бачили дитину, яка хотіла бути з ними. Відповідно до дозволу на проживання, виданого відділом міжнародного працевлаштування та інтеграції Міністерства закордонних справ, м. Копенгаген, 01.02.2020 [PERSON] надано дозвіл на проживання та роботу в Данії. Як пояснив представник позивача у судовому засіданні даний вид дозволу надається кожний рік строком на один рік. [PERSON] та [PERSON] мають медичні картки (медичне страхування) в Королівстві Данія дійсні з 13.04.2020 (а.с. 60, 61). Згідно з копії договору оренди (письмовий переклад тексту) [PERSON] орендує з 01.04.2020 житло, загальною площею 90 м2, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до роздруківки електронних квитків, наданих представником позивача в судовому засіданні, позивач придбала авіаквитки за сполученням Біллунн (Данія) - Київ Жуляни (Україна) на 29.08.2020 на своє ім`я та ім`я своєї дочки [PERSON] . Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Оскільки позивач має намір виїхати разом із дочкою [PERSON] до Королівства Данії з моменту набрання рішенням законної сили і до 01.09.2021, але батько дитини - відповідач [PERSON] не надає згоди на вивезення дитини за кордон на такий період, то враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, суд робить висновок про те, що відмова батька у наданні такого дозволу є необгрунтованою. За конкретних обставин справи, тимчасово на певний період, баланс прав батька та матері на побачення і безпосереднє спілкування з дочкою, на думку суду, може бути порушено в бік матері з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Враховуючи викладене, а також баланс інтересів та прав батьків, суд приходить до висновку про наявність обставин, визначених в ст. 13 Конвенції, а тому з метою дотримання Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року та з урахуванням прав та інтересів дитини, її тісного психоемоційного зв`язку із матір`ю та чутливістю в силу вікового цензу, а тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, вимога позивача в частині надання дозволу дитині на виїзд за кордон у супроводі матері без згоди батька саме до [INFO] не знайшла свого обґрунтування, так як зворотні квітки для повернення дитини в Україну датовані 29 серпня 2021 року. Позивач [PERSON] не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial