Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом і просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17 585,72 грн. посилаючись на те, що постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 наказ Житомирського обласного центру зайнятості від 26.01.2016 № 23-к про звільнення [PERSON] з посади провідного фахівця профорієнтації відділу надання соціальних послуг Радомишльського районного центру зайнятості Житомирської області з 01.02.2016 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штатів визнано протиправним і скасовано, [PERSON] поновлено на посаді. Разом з тим відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки Житомирський обласний центр зайнятості нарахувань та виплату заробітної плати для працівників районних центрів зайнятості не проводить. Час вимушеного прогулу [PERSON] становить 82 робочих дні (з 02.02.2016 року по 31.05.2016), загальна сума середнього заробітку, що підлягає виплаті становить 17 585,72 грн., яку і просить позивач стягнути на її користь з відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив та просить відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За умовами ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] з 22.09.1997 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем, наказом Житомирського обласного центру зайнятості від 26.01.2016 р. №23-к позивача було звільнено із займаної посади з 1 лютого 2016 року у зв'язку із скороченням штатів, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.10). Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2016 наказ Житомирського обласного центру зайнятості від 26.01.2016 № 23-к про звільнення [PERSON] з посади провідного фахівця профорієнтації відділу надання соціальних послуг Радомишльського районного центру зайнятості Житомирської області з 01.02.2016 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штатів визнано протиправним і скасовано, [PERSON] поновлено на посаді (а.с.4-9). Також в ході судового розгляду Житомирським апеляційним адміністративним судом було зазначено розмір середнього заробітку, втраченого позивачем [PERSON] у звязку із вимушеним прогулом, який становить 214,46 грн. та період вимушеного прогулу 82 робочих дні (а.с.8). Вказані обставини сторонами визнані та не заперечуються. В той же час Житомирським апеляційним адміністративним судом встановлено, що нарахування та виплата заробітної плати працівникам Радомишльського районного центру зайнятості здійснюється саме Радомишльським районним центром зайнятості, тому позивачеві [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки Житомирський обласний центр зайнятості нарахувань та виплату заробітної плати для працівників районних центрів зайнятості не проводить. Зазначена обставина спростовує заперечення представника відповідача про відсутність у відповідача будь-яких зобовязань щодо виплати [PERSON] середньомісячного заробітку. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. На підставі наведеного суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що на виконання вимог\~ст. 44 КЗпП України,\~при звільненні позивачу була нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі 4 503,66 грн., а за наявності рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі відпали правові підстави для виплати вихідної допомоги, яка була отримана нею при звільненні. Пунктом 32\~постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"\~при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав на цей час. Враховуючи вказані роз'яснення Пленуму Верховного [PERSON] України, суд вважає, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу із виключенням суми виплаченої позивачеві вихідної допомоги: 17 585,72 грн. (середній заробіток) 4503,66 грн. (вихідна допомога) = 13 082,06 грн. Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі наведеного, беручи до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача в користь позивача 13 082,06 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з відповідача в доход держави слід стягнути 551,20 грн. судового збору.

Outcome: partial