Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

В серпні 2013 року до суду звернулась [PERSON] з позово до [PERSON] в якому просилила визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з нею, залишивши їх їй на виховання, а також стягнути аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн на кожну дитину. Позивач посилаючись на те, що оскільки вона з відповідачем не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати малолітні діти, а також те, що діти бажають проживати разом з нею, просить суд позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просять його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та просить у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного. Встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а.с.4,5/. З липня 2013 року по теперішній час діти проживають в місті Новограді-Волинському Житомирської області разом з матір'ю, а до липня 2013 року вони проживали в місті Первомайськ, Миколаївської області разом з батьками, за виключенням періоду коли мати [PERSON] перебувала на заробітках, в цей час вони проживали з батьком [PERSON], зазначена обставина сторонами не заперечується. Наданий час батьки не дійшли згоди про місце проживання дітей. Із висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету цієї ради від 25.12.2012 року №337 випливає, що [PERSON] та [PERSON] мають усі необхідні умови для проживання та розвитку дітей, але враховуючи думку самих дітей, вирішено: вважати за доцільне та в інтересах дітей визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року ( далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом із тим, ч. 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як вбачається з матеріалів справи сторони характеризуються позитивно, мають постійне місце роботи, спиртними напоями не зловживають. Діти [PERSON] та [PERSON] по місцю навчання, як в м. Первомайську та і в м. Новограді-Волинському характеризуються позитивно, мають високій рівень навчання /а.с.37-39/. Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. З висновку органу опіки і піклування вбачається, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON], під час спілкування з спеціалістом, висловили бажання проживати з матір'ю. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що місцем проживання дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], слід визначити з матір'ю [PERSON]. Щодо стягнення аліментів то суд приходить до наступного. Згідно із роз'ясненнями, викладеними в п. 17 постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про стягнення аліментів, має довести, що між ним та відповідачем відсутня домовленість про сплату аліментів. Таким чином враховуючи, що оскільки позивач в судовому засіданні не довела, що між нею та відповідачем відсутня домовленість щодо сплати аліментів на утримання дітей, а також те, що відповідач в добровільному порядку відмовляється утримувати своїх дітей після визначення місця їх проживання з матір'ю, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення аліментів, оскільки вимога заявлена передчасно. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial