Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Рішенням Городнянського районного суду від 25 грудня 2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ДП «Чернігівторф» про стягнення середнього заробітку відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не правильно застосував приписи ст. 117 КЗпП України, зробивши висновок, що при вирішення спору між тими ж сторонами з приводу фактичного розрахунку сум, належних до сплати працівнику, подальше стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказаною нормою не передбачено. Апелянт зазначає, що суд не дослідив той факт, що на виконанні у виконавчій службі знаходиться виконавчий лист, яким з відповідача необхідно було стягнути середній заробіток з дня звільнення по 09 жовтня 2012 року, в той час як ним заявлені вимоги про стягнення відповідної суми за період з 10 жовтня 2012 року по 03 грудня 2013 року. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Городнянського районного суду від 09 жовтня 2012 року вже був вирішений спір між сторонами про стягнення на користь позивача, в тому числі, середнього заробітку, отже подальші звернення з такими позовними вимогами за наступні періоди до фактичного виконання рішення суду є недоречними, оскільки чинним законодавством не передбачено стягнення середнього заробітку за час перебування рішення суду на виконанні. Однак, з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] з 01 червня 2005 року працював старшим майстром Городнянської майстерської торфодільниці ДП «Чернігівторф». 23 березня 2011 року був звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 4 зворот). Згідно положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Городнянського районного суду від 09 жовтня 2012 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21 листопада 2012 року, стягнуто з ДП «Чернігівторф» на користь позивача 14651,06 грн. заборгованості по заробітній платі, 15187,64 грн. заборгованості за авансовими звітами, 174,33 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період з лютого 2011 року по січень 2012 року, 42900 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 300 грн. моральної шкоди (а.с. 4-6). На виконання вказаного рішення 24 грудня 2012 року був виданий виконавчий лист (а.с. 24). 04 січня 2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Чернігівський області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 22). З матеріалів справи вбачається, що затримка розрахунку з [PERSON] тривала і після ухвалення рішення Городнянського районного суду від 09 жовтня 2012 року, тобто не виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства про працю" від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз'яснення цієї норми права надав і Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 23-1 цього Кодексу. Таким чином, за не розрахунок при звільненні, невиконання рішення суду про стягнення заборгованості із заробітної плати, наступає відповідальність за ст. 117 КЗпП України, а не інша - за Законом України «Про виконавче провадження», оскільки правовідносини до фактичного розрахунку не переходять у площину виконавчого провадження. Проте, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував дані роз'яснення, пославшись на те, що саме на органи ДВС покладається обов'язок виконувати відповідні дії, спрямовані на своєчасне та повне виконання судових рішень у передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» строки, та зазначивши, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. З вищенаведених підстав апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час перебування рішення на виконання. Колегія суддів, розраховуючи суму коштів, що належить до виплати [PERSON], враховує, що, виходячи з середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 110 грн., що вже визначена попереднім судовим рішенням, оплаті підлягають 16 робочих днів за жовтень 2012 року, 22 робочих дня - за листопад 2012 року, 21 робочий день - за грудень 2012 року, 21 робочий день - за січень 2013 року, 20 робочих днів - за лютий 2013 року, 20 робочих днів - за березень 2013 року, 22 робочих дня - за квітень 2013 року, 19 робочих днів - за травень 2013 року, 18 робочих днів - за червень 2013 року, 23 робочих дня - за липень 2013 року, 21 робочий день - за серпень 2013 року, 21 робочий день - за вересень 2013 року, 23 робочих дня - за жовтень 2013 року, 21 робочий день - за листопад 2013 року, 2 робочих дня - за грудень 2013 року. Таким чином, сума до стягнення з відповідача коштів становить (290 робочих дня х 110 грн.) 31900 грн. Відтак,

Outcome: partial