Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Прокурор звернувся позовом в інтересах держави в особі Національної дитячої спеціалізованої лікарні "Охмадит" Міністерства охорони здоров'я України (далі - НДСЛ «Охмадит» МОЗ України), в якому просить стягнути з відповідача в користь держави в особі НДСЛ «Охмадит» МОЗ України 78759,54 гривень, витрачені на лікування [PERSON] потерпілого від злочину вчиненого відповідачем. Позов мотивує тим, що вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 29 липня 2016 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік. На підставі статті 75 КК України, [PERSON] звільнено від призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю один рік. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року вирок Старовижівського районного суду Волинської області залишено без змін. Посилаючись на статті 1191, 1206 ЦК України, пункти 3, 4 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року, прокурор просить позов задовольнити та стягнути витрати, понесені закладом охорони здоров'я в зв'язку з стаціонарним лікуванням потерпілого. Як на підставу звернення з даним позовом прокурор посилається на те, що в даному випадку порушуються економічні інтереси держави, оскільки лікарня фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України. НДСЛ «Охмадит» МОЗ України заходів по відшкодуванню витрат на лікування потерпілого від злочину не вживала, до суду з вказаним позовом не зверталась, що на думку прокурора свідчить про бездіяльність. Вказані обставини дають прокурору підстави для звернення з таким позовом до суду. Оскільки позовна заява подана до суду до набрання чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України та на момент набрання чинності цієї редакції Кодексу, відповідно до пункту 9 частини 1 перехідних положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Прокурор в судовому засіданні позов підтримав з викладених у ньому підстав, просив вимоги задовольнити повністю. Представник позивача НДСЛ «Охмадит» МОЗ України в судове засідання не з'явився, подав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Зазначали, що витрати вказані в Довідці про загальні витрати на лікування потерпілого [PERSON] на заробітну плату - 41688,00 грн., нарахування на заробітну плату - 15091,00 грн., консультації провідними лікарями - 2839,20 грн., витрати на обладнання - 4,77 грн., та інші послуги, що відносяться до витрат - 147,38 грн., а всього - 59770,35 грн. є економічно не обґрунтованими та не підтвердженими належними доказами у справі. Також зазначив, що надані позивачем докази не узгоджуються між собою в частині оспорюваної суми відшкодування, оскільки в доказах наявні розбіжності, крім того лікарня встановила середньозважену суму нарахованої і виплаченої заробітної плати медичним працівникам. Такі суперечності у доказах ставлять під сумнів їх достовірність та взаємозв'язок між собою, а визначення середньозваженої суми витрат є неприпустимим. Також зазначив, що позивачем не доведено, які провідні лікарі (спеціалісти) надавали консультації по лікуванню [PERSON] та обґрунтування витрат на залучення таких лікарів - консультантів. Що стосується позовних вимог по відшкодуванню інших витрат то взагалі не зрозуміло, що позивач відносить до таких витрат. Також додав, що він не може нести витрати по оплаті заробітної плати медичних працівників, які надавали медичні послуги окрім потерпілого і іншим пацієнтам одночасно. Погоджується зі стягненням витрат закладу охорони здоров'я на медикаменти, харчування, комунальні витрати, лабораторні обстеження, рентген. У подальшому представник відповідача подав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 29 липня 2016 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року вирок Старовижівського районного суду Волинської області залишено без змін (аркуш справи 12-20). Вирок суду набрав законної сили 09 лютого 2017 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами прокурора та захисника Куденьчука О.А. на вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 29 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року щодо [PERSON] (аркуш справи 68). Як встановлено вироком суду, 10 серпня 2015 року близько 20.20 год. [PERSON], керуючи автомобілем «Опель-Вектра» державний номерний знак [NUMBER], рухаючись дорогою по вул. Радянська в с.Текля в напрямку від с.Глухи Старовижівського району, керуючи технічно справним автомобілем, діючи з необережності у формі злочинної недбалості, всупереч вимогам п.1.10, п.2.3 б), п.2.3 д), п.10.1, п.12.3 Правил дорожнього руху України проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, побачивши мотоцикл, що виїхав з другорядної дороги, з метою уникнення зіткнення, виїхав на смугу зустрічного руху, чим допустив зіткнення з мотоциклом марки «Минск» під керуванням [PERSON], внаслідок чого пасажиру мотоцикла [PERSON] були спричинені тяжкі тілесні ушкодження і таким чином, [PERSON] вчинив злочин, передбачений частиною 2 статті 286 КК України. Внаслідок заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у відділеннях НДСЛ «Охмадит» МОЗ України, а саме: інтенсивної терапії, ортопедії та травматології, пластично-реконструктивної мікрохірургії (медична картка стаціонарного хворого № 406/635/760/768) у період з 15 серпня 2015 року по 05 жовтня 2015 року; ортопедії та травматології (медична картка стаціонарного хворого № 1032) у період з 03 грудня 2015 року по 25 грудня 2015 року. [PERSON] знаходився на лікуванні в лікарні - 75 ліжко-дня (аркуш справи 7-8). Відповідно до статті 1206 Цивільного кодексу України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Частиною 3 вказаної статті передбачено те, що якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з «Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 червня 1993 року (далі - Порядку). Відповідно до пункту 2 Порядку, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонара лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження витрат, понесених на стаціонарне лікування потерпілого позивачем надано Довідку НДСЛ «Охмадит» МОЗ України від 02 березня 2016 року № 378/1 та лист НДСЛ «Охмадит» МОЗ України від 04 липня 2017 року № 1075 де визначено, що витрати на лікування за 75 ліжко-днів становлять - 78759,54 грн. В загальні витрати не входять витрати пов'язані з капітальним ремонтом приміщення, придбання медичного та іншого дороговартісного обладнання та інвентаря Дані документи засвідчені підписами посадових осіб та відбитком печатки НДСЛ «Охмадит» МОЗ України (аркуш справи 9, 83). Виходячи з обставин справи, оскільки відповідач визнаний винним у вчиненні злочину, останній повинен нести відповідальність у вигляді відшкодування витрат на лікування потерпілого від злочину. З огляду на викладені обставини справи та норми закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення вказаних в довідці НДСЛ «Охмадит» МОЗ України від 02 березня 2016 року № 378/1 витрат на заробітну плату - 41688,00 грн., нарахування на заробітну плату - 15091,00 грн., на медикаменти 11797,92 грн., харчування - 3485,25 грн., відшкодування комунальних витрат - 2746,50 грн., лабораторні обстеження, рентген - 862,90 грн., консультації провідними лікарями - 2839,20 грн., витрати на господарські товари - 36,62 грн., (всього на суму 78547,39 грн.) є обґрунтованими і відповідають пункту 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 червня 1993 року, тому в цій частині позов слід задовольнити. Разом з тим, згідно з довідкою НДСЛ «Охмадит» МОЗ України від 02 березня 2016 року № 378/1 до суми витрат, понесених закладом охорони здоров'я, включено витрати на м'який інвентар - 60 грн., витрати на обладнання - 4,77 грн., інші послуги, що відносяться до витрат - 147,38 грн. Однак, включення до даного розрахунку витрат на м'який інвентар - 60 грн., обладнання - 4,77 грн. суперечить вимогам пункту 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 червня 1993 року, тому в цій частині позову слід відмовити, і тому вказана сума витрат (64,77 грн.) стягненню з відповідача не підлягає. Щодо інших послуг, що відносяться до витрат - 147,38 грн. то вони стягненню з відповідача також не підлягають, оскільки позивач не пояснив, що це саме за послуги - 147,38 грн., і чи мають вони відношення до лікування потерпілого, а тому є не доведеним необхідність їх стягнення і в цій частині позовних вимог слід відмовити. Згідно зі статтею 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому суд враховує, що відповідач, заперечуючи проти позову НДСЛ «Охмадит» МОЗ України та стверджуючи, що вартість лікування потерпілого [PERSON], вказана лікарнею, не відповідає тій сумі, що виділяється з бюджету, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, доказів, які б свідчили про те, що закладом охорони здоров'я не було затрачено коштів на лікування потерпілого від злочину, або ж було затрачено меншу суму, не надав. Разом з тим, з наданих відповідачем відповідей на запит МОЗ України вбачається, що вартість одного ліжко-дня у 2015 році становила 1605,30 грн. До розрахунку вартості 1 ліжко-дня включено витрати на виплачену заробітну плату, нарахування на оплату праці, на придбання медикаментів та перев'язувальних матеріалів, продуктів харчування, предметів, матеріалів, обладнання та інвентарю, оплату послуг (крім комунальних), виплату пільгових пенсій, оплату комунальних послуг та енергоносіїв. Даючи оцінку доводам відповідача щодо невідповідності кількості лікарів, які були задіяні до лікування потерпілого [PERSON] суд виходить з такого. За клопотанням відповідача судом витребувано інформацію про нараховану та виплачену заробітну плату медичним працівникам, та переліку лікарів із зазначенням їхньої спеціалізації, які відповідно до даних з історії хвороби були залучені до лікування [PERSON] Згідно з довідкою НДСЛ «Охмадит» МОЗ України № 1296 від 11 серпня 2017 року до лікування потерпілого задіяні лікарі, середній та молодший персонал усіх відділень, а саме близько 10-15 фізичних осіб, середній посадовий оклад на 1 особу становить - 4168,80 грн., а вартість 1 дня медичного працівника складає - 55,58 грн. (аркуш справи 139). Згідно з листом НДСЛ «Охмадит» МОЗ України № 1386 від 04 вересня 2017 року участь у лікуванні потерпілого приймали 23 лікарі. В даному листі зазначено як прізвище лікарів так і найменування лікарської спеціалізації, фахівці якої надавали потерпілому медичну допомогу, так і враховано кількість лікарів, що лікували потерпілого (аркуш справи 141-144). Лист НДСЛ «Охмадит» МОЗ України № 171 від 02 лютого 2018 року містить лише оклади лікарів відповідної спеціалізації і не містить кількості фактично залучених лікарів. Лікарня встановила середньозважену суму нарахованої і виплаченої заробітної плати лише медичним працівникам залученим до лікування потерпілого. Дані лікарі працюють позмінно, що в свою чергу забезпечує цілодобовий догляд за пацієнтом, який перебував на лікуванні протягом 75 діб (аркуш справи 200-201). Щодо посилань представника відповідача щодо необґрунтованості залучення такої кількості провідних лікарів (спеціалістів), які надавали консультації по лікуванню [PERSON], та обґрунтування витрат на залучення таких лікарів - консультантів, то вони на увагу не заслуговують і не спростовують висновків суду щодо надання саме такої допомоги і лікування, а також не спростовують діагнозів потерпілого, крім того, суду надано витяги із історії хвороби із зазначення періоду перебування на лікуванні, при цьому жодних клопотань про призначення відповідних експертиз відповідачем та його представником не заявлялось. Доводи відповідача, щодо розбіжностей у кількості лікарів, що брали учать у лікуванні потерпілого [PERSON], а також встановлення лікарнею середньозваженої суми нарахованої та виплаченої заробітної плати медичним працівникам не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наведеним вище, крім цього відповідачем не надано жодного розрахунку на спростування позовних вимог. Суд не бере до увагу посилання відповідача про те, що він не повинен нести витрат по заробітній платі лікарів, оскільки крім [PERSON] в лікарні перебували і інші пацієнти, тому лікарі здійснювали лікування не лише одного потерпілого, отримували заробітну плату, надаючи медичну допомогу усім пацієнтам лікарні, з огляду на таке. Порядком передбачено, що сума витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день визначається виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу (пункт 2), при цьому будь яких обмежень чи застережень щодо кількості пацієнтів вказана постанова не містить, як і не містить застережень щодо стягнення заробітної плати медичного персоналу, який надав необхідну медичну допомогу, а тому доводи відповідача про те, що витрати по заробітній лікарів не покладаються на відповідача, є безпідставними, оскільки в даному випадку чинним законодавством прямо визначено, що особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладу охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Суду надано документи про період лікування та кількість ліжко-днів проведених потерпілим у лікарні, а також загальна сума витрат на лікування. Суд погоджується з доводами прокурора та відхиляє заперечення відповідача, щодо розбіжностей про точну кількість ліжко-днів, проведених потерпілим в медичному закладів, оскільки суду надано копії медичних документів з посиланням на історію хвороби потерпілого, у яких лікувальним закладом надано відомості про точну кількість ліжко-днів - 75, періоди лікування, виходячи з кількості вказаних ліжко-днів і проведено розрахунок вартості лікування. Щодо підстав звернення прокурора з позовом, то наведені прокурором причини звернення є обґрунтованими, відповідають вимогам статті 131-1 Конституції України та Закону України «Про прокуратуру», оскільки несплата відповідачем витрат, понесених НДСЛ «Охмадит» МОЗ України, яка фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, в умовах гострого дефіциту бюджетних коштів негативно впливає на його поповнення, що суттєво порушує інтереси держави. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача 78547,39 грн., а в частині стягнення витрат на м'який інвентар, обладнання, інших послуг, що відносяться до витрат (всього 212,15 грн.) слід відмовити. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на час звернення позивача до суду) розмір судового збору за звернення до суду з позовом майнового характеру для юридичної особи становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого на 1 січня). На 01 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в Україні становив - 1600 грн. Оскільки при зверненні до суду позивач не сплачував судовий збір, так як звільнений від його сплати, позов задоволено на 99,73 % (78547,39 грн. х 100 % : 78759,54 грн.), то з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1595,20 грн. (99,73% х 1600 грн. : 100 %).

Outcome: partial