Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису з визначенням заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] ( [INFO] , зареєстрований з адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] ), а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися на відстань менше 100 метрів до місця проживання постраждалої особи [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Заяву мотивувала тим, що до серпня 2020 спільно проживала однією сімєю, але не перебувала у офіційному шлюбі з [PERSON] . За час проживання однією сім`єю у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 27.09.2021 у квартирі за адресою: [ADDRESS] й надалі у приміщенні студії "Майоран" за адресою: [ADDRESS] [PERSON] вчинив щодо неї акти домашнього насильства, що виражались у тому, що він словесно ображав її, принижував, із застосуванням фізичної сили примушував до статевих зносин, знімав з неї одяг, шарпав за руки, умисно розбив ноутбук, силою забрав у неї телефон та годинник. Після вказаних дій вона викликала поліцію та написала заяву щодо вчинення [PERSON] неправомірних дій щодо неї. Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 23.11.2021 [PERSON] притягнено до адмінвідповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу. Ухвалою судді від 26.11.2021 заяву прийнято до провадження і призначено судовий розгляд. У судовому засіданні заявник та її представник заяву підтримали з підстав, що у такій викладені. Просили суд заяву задовольнити, крім обставин викладених у заяві покликалася, на те, що насильство з боку [PERSON] здійснюється систематично, у 2019 році він її згвалтував, після чого вони у двох зверталися за психологічною допомогою до психолога. 28.09.2021 після винесення термінового заборонного припису [PERSON] здійснив насильство щодо неї у аеропорті, оскільки заявниця в цей час летіла за кордон. Однак вона ніяких дій щодо цього не приймала, викликала охорону аеропорту, змоги звертатися до правоохороних органів не мала, оскільки перебувала за кордоном. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду заяви, що відповідно до ч. 2 ст. 350-5 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд, заслухавши пояснення заявника та її представника, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону обмежувальним приписом стосовно кривдника є встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону є оцінюванням вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» фізичне насильство форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно з ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1)заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2)усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4)заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання,роботи,інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5)заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Як вбачається, із долученої до матеріалів справи постанови Сихівського районного суду м. Львова від 23.11.2021 [PERSON] притягався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), а саме: 27.09.2021 близько 07.30 год. за адресою: [ADDRESS] вчинив домашнє насильство відносно [PERSON] , ображав її нецензурними словами та шарпав за руки, при цьому тілесні ушкодження не заподіяно, дана подія продовжувала відбуватись у [ADDRESS] . Виникнення конфліктів між заявником та заінтересованою особою підтверджено оглянутим у судовому засіданні компакт-диску із відеофайлами. Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] зверталася до Відділу поліції № 2 Львівського районного управління ГУНП у Львівській області, у зв`язку із чим за її заявою з приводу протиправних дій [PERSON] останньому уже виносився терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 196795 від 27.09.2021. Таким чином, суд вважає доведеним факт, що [PERSON] вчиняє домашнє насильство відносно заявника [PERSON] , що також підтверджено скріншотом долученим до матеріалів справи. За наведеного є високою вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалих осіб, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис. З врахуванням практики Європейського Суду з прав людини, суд вважає, що вжиті заявником розумні заходи для її захисту та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника. За статтею 3 Європейської Конвенції, Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення про яке влада знала чи повинна була знати. У рішенні Європейського Суду по справі Опуз проти Туреччини (Ориг V. Тигкеу, по. 33401/02, 09.06.2009) суд дав характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнавши серйозність домашнього насильства в Європі та підкресливши серйозність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні Суд підкреслив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також вказав, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації. Суд погоджується із доводами заявника, що саме наведені у заяві заходи обмежувальних приписів будуть забезпечувати дієвий та ефективний захист від кривдника. Поряд з цим, з урахуванням природи конфліктів, що виникають між сторонами, особи [PERSON] , його відношення до даної ситуації та причин і умов, що цьому сприяють, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню і обмежувальний припис слід видати строком на 2 (два) місяці.

Outcome: partial