Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна, який в подальшому уточнила, додавши вимогу про стягнення аліментів. Обгрунтовуючі позовні вимоги, посилається на те, що її сестра [PERSON] у 2010 році народила дитину - [PERSON], [INFO]. Батьком дитини записаний відповідач [PERSON], який у вихованні дитини не брав участь з дня її народження. На даний час неповнолітній [PERSON] перебуває на утриманні позивачки та мешкає разом з нею. Мати дитини є наркозалежною, вдома не з'являється, моральної та матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про її фізичний і духовний розвиток. Відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не цікавляться життям дитини, станом її здоров'я. Одночасно з позбавленням відповідачів батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON], позивачка просить призначити її опікуном над ним та стягувати з відповідачів на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів їх заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. 10.01.2017р. відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 29.12.2007р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з якою фактично припинив шлюбні відносини у 2008р., а 11.08.2010р. шлюб між ними було розірвано рішенням суду. 23.08.2010 року [PERSON] від іншого чоловіка народила сина [PERSON], в актовому записі про народження якого, на підставі ч.2 ст. 122 СК України було записано батьком [PERSON] Проте з самого народження дитини відповідачка визнавала той факт, що він не є біологічним батьком її сина. Просив виключити відомості про нього з актового запису про народження дитини. В судове засідання позивачка не з'явилась, в письмовій заяві просила розглянути справу без її участі, підтримала позовні вимоги та просила суд винести рішення про задоволення позову. Зустрічний позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, в письмовій заяві просила розглянути справу без її участі. Основні та зустрічні позовні вимоги визнала у повному обсязі. Від третьої особи - Органу опіки та піклування Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради на адресу суду надійшов висновок про доцільність позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав. Відповідач [PERSON] позов не визнав, зазначаючи в письмовій заяві на адресу суду, що не є біологічним батьком неповнолітнього [PERSON], а тому не може бути позбавлений батьківських прав відносно нього та не зобов'язаний сплачувати аліменти на його утримання. Свій зустрічний позов підтримав, просив виключити відомості про нього як батька з актового запису про народження неповнолітнього [PERSON]. Справу просив розглядати без його присутності. Дослідивши матеріали та обставини справи, письмові докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В судовому засіданні було встановлено, що 23.08.2010 року народився [PERSON], матір'ю дитини відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області від 15 квітня 2011 року, записана [PERSON], батьком - [PERSON].(а.с.10) Відповідачка ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню свого сина, що підтверджується наявними в матеріалах справи і дослідженими судом письмовими доказами, які ніким не оспорювались. Зокрема її нотаріально засвідчена заява, свідчить, що [PERSON] не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO]. (а.с.12) Відповідно до висновку Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради від 20.01.2017 року № 44.2-11023-44.1, відповідачка [PERSON] свідомо нехтує своїми обов'язками, ухиляються від виховання, не проявляє щодо дитини материнської турботи, не цікавиться її життям та здоров'ям, не утримує матеріально. Тому, служба вважає за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав відносно її сина [PERSON], [INFO]. (а.с.79-80) Частиною 1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" та ч.ч. 1-3 ст.150 СК України передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя (не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти). Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Оскільки в судовому засіданні, окрім визнання позову відповідачкою, на підставі досліджених доказів було встановлено судом достатньо підстав, що свідчать про те, що відповідачка [PERSON], будучи матір'ю малолітнього [PERSON], не піклується ним, не займається його вихованням, не забезпечує належними умовами для проживання та розвитку, тому з огляду на встановлені обставини справи, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено доказами факт винної поведінки з боку відповідачки щодо ухилення її від виконання нею своїх батьківських обов'язків. З урахуванням переліченого та з метою захисту інтересів дітей, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги [PERSON] шляхом позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON]. Вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається зі змісту ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, суд приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 183 СК України та приходить до висновку про можливість стягнення аліментів на користь позивача на утримання кожної дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідачів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як встановлено судом, неповнолітній [PERSON] проживає зі своєю тіткою [PERSON] та перебуває на її матеріальному забезпеченні, нею створені всі належні умови для створення необхідних побутових умов для проживання дитини, її психологічного та морального розвитку. Суд такими чином вважає, враховуючи викладене, що з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст. 58 Сімейного Кодексу України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сироти або позбавлені батьківського піклування. Згідно з ч.3 ст. 60 цього Кодексу, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Таким чином, хоча суд й прийшов до висновку про позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], [INFO], проте на час розгляду справи малолітній [PERSON] не набув статусу дитини позбавленої батьківського піклування, подання органу опіки та піклування відсутнє. З урахуванням наведеного суд вважає вимоги [PERSON] про призначення її опікуном над малолітнім [PERSON] є передчасними, тому відмовляє в задоволенні зазначених вимог. Також суд відмовляє в задоволенні вимог позивачки в частині позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] та стягнення з нього аліментів, оскільки сторонами не заперечується той факт, що він не є біологічним батьком дитини. Разом з тим, враховуючи досліджені в судовому засідання докази, як то, що неповнолітній [PERSON] проживає зі своєю тіткою [PERSON], перебуває на її матеріальному забезпеченні, нею створені всі належні умови для створення необхідних побутових умов для проживання дитини, її психологічного та морального розвитку, тому суд вважає за можливе залишити малолітнього [PERSON] його тітці [PERSON], для подальшого вирішення питання про встановлення над ним опіки. Згідно п.1 ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1102 грн. 40 коп. Вирішуючи питання щодо задоволення зустрічних позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 Сімейного кодексу України, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. На підставі ч.2 ст.122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Згідно з ч.2 ст.136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в книзі реєстрації народжень шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Згідно свідоцтва про народження, виданого 15 квітня 2011 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [INFO] року народився хлопчик - [PERSON], про що 15 квітня 2011 року зроблено відповідний актовий запис №320, батьком дитини записаний [PERSON]. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги визнала, із доводами позивача погодилась, що він не є батьком дитини. Таким чином, судом встановлено, що позивач був записаний батьком сина відповідачки - [PERSON], [INFO] року народження, однак не є біологічним батьком дитини, що не заперечує його матір [PERSON] На підставі наведеного, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідачка позовні вимоги визнала, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову у повному обсязі. Разом з тим, суд зазначає що, [PERSON] зазначена у зустрічній позовній заяві [PERSON] про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження неповнолітнього [PERSON], є неналежним відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial