Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення сплаченого авансу. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та суду пояснив, що в 14.06.2007 року він домовився з відповідачем по справі [PERSON] про купівлю-продаж будинку за адресою: [ADDRESS], який відповідач успадкував, за 3700 доларів США. Вони домовились, що гроші за будинок він буде передавати відповідачу частками, як буде заробляти, а проживати в будинку стане одразу. Оформити договір у нотаріуса на той час було неможливо, оскільки відповідач ще не оформив спадщину та не зареєстрував право власності на будинок, тому договір купівлі-продажу вони повинні були укласти після того, як [PERSON] прийме спадщину. В цей же день він передав відповідачу 1000 доларів США в рахунок оплати за будинок, а 16.06.2008 року він передав ще 700 доларів США. Строк, у який необхідно було сплатити всю вартість будинку вони не оговорювали, просто домовилися, що від буде сплачувати коли будуть з'являтися гроші. В січні 2009 року він розійшовся з дружиною та переїхав проживати у м. Димитрів, дружина також виїхала з будинку, і будинок залишився закритий. Навесні 2009 року він приїхав навідатись до будинку та виявив, що в будинку проживають сторонні люди, які повідомили, що орендують будинок у [PERSON] В зв'язку із занятістю на роботі він вирішив розібратися з цим пізніше. Восени 2009 року він зустрічався з відповідачем і він йому повідомив, що квартирантів він пустив в будинок до укладання договору купівлі-продажу, та запропонував підписати попередній договір, щоб зафіксувати домовленість між ними, на що він погодився. При підписанні договору він не звернув увагу на те, що договір датований 14.06.2007 року. 20.03.2010 року йому зателефонував відповідач та попросив ще грошей для оформлення документів для купівлі-продажу будинку. В цей же день він з ним зустрівся та в присутності двох свідків - [PERSON] та [PERSON] передав відповідачу 1700 доларів США, але розписки про це у нього не взяв. Відповідач сказав, що як будуть готові всі документи, він сам йому зателефонує і вони у нотаріуса підпишуть договір купівлі-продажу. Але він йому так і не зателефонував, розшукати його він більше не зміг. Навесні 2012 року він приїхав до будинку, який мав намір купити, та дізнався, що він вже проданий іншим людям. Влітку 2012 року він розшукав відповідача, але він йому повідомив, що гроші повертати не збирається. Вважає, що саме тоді він дізнався, що його права порушені відповідачем і виник спір між ними. Просив стягнути з відповідача на свою користь аванс, сплачений відповідачу за курсом НБУ станом на 12.07.2013 року в сумі 27176,20 грн. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 05.02.2014 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги частково, просив стягнути з відповідача за курсом НБУ лише аванс в сумі 1700 доларів США, передача якого позивачем відповідачу підтверджується розписками, а також 100 доларів США, які позивач передав відповідачу без розписки, але цей факти визнано самим відповідачем в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що дійсно в 2007 році він домовлявся з позивачем [PERSON] про купівлю-продаж будинку, який він успадкував після смерті батька. За домовленістю [PERSON] був повинен протягом року частками виплатити йому 3700 доларів США за будинок. Одразу укласти договір у нотаріуса вони не могли, оскільки він на той час ще не оформив будинок на себе. Позивач двічі передавав йому гроші - в 2007 та в 2008 році всього в сумі 1700 доларів США і він писав на підтвердження цього розписки, і крім того, ще 100 доларів США він отримав від позивача влітку 2008 року без розписки в рахунок оплати будинку щоб заплатити за реєстрацію права власності на будинок. Більше він ніяких грошей від позивача не отримував. Квартирантів він у будинок не пускав і не міг пустити, оскільки ключі від будинку були у позивача. Він навідувався до будинку у 2008 та в 2009 році, але він був зачинений. Восени 2009 року, коли він черговий раз приїхав до будинку, він побачив, що двері до будинку відчинені, у дворі розкидані речі. Тоді він зв'язався з тещею [PERSON] [PERSON] і вона приїхала та забрала з будинку речі своєї доньки, про що написала йому розписку, щоб ніхто не подумав, що ці речі забрав він сам. [PERSON] також приїжджав до будинку в цей день, він вважає, що йому зателефонувала теща. Тоді він йому запропонував виплатити залишок суми за будинок та поїхати укласти договір купівлі-продажу. Але [PERSON] відмовився від цієї пропозиції, в зв'язку з чим він повідомив йому про розірвання попередньої домовленості з ним. В 2010 році він знайшов інших покупців та продав будинок їм. Гроші, отримані від [PERSON] він повертати принципово не бажає, вважає це оплатою за проживання у будинку позивача з сім'єю з 2007 по 2009 рік. Вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14.06.2007 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Даний договір не посвідчений нотаріально та не пройшов державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 4 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Таким чином, договір купівлі-продажу, укладений між сторонами 14.06.2007 року, є неукладеним, оскільки він не відповідає з вимогам законодавства на момент його укладення, а саме: не посвідчений нотаріально та не пройшов державної реєстрації. Разом з тим, встановлено та не оспорювало ся сторонами, що відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] 1700,00 доларів США в рахунок оплати за будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджується розписками від 14.06.2007 року та від 16.06.2008 року. Крім того, позивачем [PERSON] в судовому засіданні добровільно визнано факт того, що він отримав від позивача [PERSON] 100 доларів США в рахунок оплати будинку для оплати послуг з реєстрації права власності на будинок, тому цей факт також вважається доведеним відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд не приймає до уваги та не приймає як доказ розписку [PERSON] від 20.03.2010 року про отримання від [PERSON] 1700 доларів США в рахунок оплати за будинок, оскільки ця розписка написана самим позивачем, не містить підпису відповідача, факт передачі коштів не визнається відповідачем. Клопотання позивача [PERSON] про допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] для підтвердження цього факту залишено судом без задоволення, оскільки вважає, що факт передачі грошових коштів не може бути підтверджений показаннями свідків, що випливає за аналогією права зі ст. 1051 ЦК України, згідно якої якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що кошти отримані відповідачем 14.06.2007 року у сумі 1000,00 доларів США та 16.06.2008 року у сумі 700 доларів США за своєю правовою природою є авансом. Так, відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Суд також зважає, що хоч і в розписці від 14.06.2007р. вживається термін "завдаток", проте ця сума є авансовим платежем, так як між сторонами не існувало самого зобов'язання щодо купівлі-продажу будинку. Тобто внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору, укладеного між сторонами. Оскільки договір купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані відповідачу грошові кошти у розмірі 700,00 доларів США є авансом. Аналогічної позиції дотримується й Верховний Суд України, що вбачається з постанови від 13.02.2013 року по справі №6-176цс12, де зазначено, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання. Як вказано в ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Отже, матеріалами справи стверджується, що позивач передав, а відповідач прийняв у якості авансу 1800 доларів США, які підлягають поверненню, оскільки через те, що договору купівлі-продажу між сторонами не було укладено, то немає жодних правових підстав для володіння такими коштами відповідачем. Відтак, ці кошти підлягають стягненню з відповідача. Необхідно також зазначити, що суд вважає встановленим той факт, що позивачу достовірно стало відомо про те, що відповідач не бажає укладати з ним договір купівлі-продажу будинку 17.11.2009 року, оскільки він сам в судовому засіданні не заперечував того, що в цей день спілкувався з відповідачем і останній йому повідомив, що бажає невідкладно отримати залишок грошових коштів за будинок, а інакше відмовляється від продажу йому будинку. Це також підтверджується показаннями свідка [PERSON], яка в судовому засідання пояснила, що 17.11.2009 року забирала речі своєї доньки з будинку, що належав відповідачу, він в цей час встановлював нові замки в двері будинку. Вона запропонувала внести залишок грошей за свого зятя, [PERSON], але [PERSON] був згодній прийняти гроші протягом півгодини, але вона не могла так швидко знайти необхідну суму. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду лише 05.11.2013 року, тобто більше ніж через три роки після того, як дізнався, що відповідач відмовляється від укладання з ним договору купівлі-продажу будинку, в зв'язку з чим він набуває право на стягнення сплаченого авансу, позивачем пропущено строк позовної давності. Відповідно до ч.ч. 2- 4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, судом встановлені підстави для застосування позовної давності до спірних правовідносин, але позивачем не було заявлено такого клопотання, а суд самостійно, незалежно від наявності заяви сторони у спорі, застосовує позовну давність лише за позовами про повернення споживчого кредиту, що роз'яснено у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16.01.2013 року № 10-70/0/4-13. Враховуючи викладене, суд не застосовує позовну давність до спірних правовідносин та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого авансу в розмірі 1800 доларів США за курсом НБУ станом на 12.07.2013 року, незважаючи на те, що станом на день ухвалення рішення курс змінився в сторону збільшення, оскільки саме на цьому наполягав позивач, тобто в сумі 14387,40 грн.(1800 х 7,993 = 14387,40 грн.),. На підставі викладеного та

Outcome: partial