Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову посилалася на те, що 18.09.1962 року між нею і відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, від якого мають двох повнолітніх дітей. На підставі рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради № 119 від 30.03.1970 року [PERSON] було видано ордер № 126 від 23.04.1970 року на трьохкімнатну квартиру жилою площею 41,37 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира належала житлово-будівельному кооперативу «Луч», членом якого був [PERSON]. З березня 1969 року нею разом з [PERSON] сплачувались пайові внески за вищевказану квартиру. За час шлюбу за сумісні кошти було сплачено відповідне паєнагромадження в сумі 4550 руб., що становило повну загальну вартість паєнагромадження (повного розміру пайового внеску) даної квартири. 02.10.1990 року шлюб між нею і [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у вказаній квартирі до 1995 року. Крім того, в даній квартирі проживав їх син [PERSON] і донька [PERSON], яка знялася з реєстрації та виїхала з даної квартири в 1985 році. В 1995 році вона разом з [PERSON] прийняли рішення переїхати на постійне місце проживання у жилий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], який вона успадкувала після смерті її матері, а в спірній квартирі залишився проживати син [PERSON]. У січні 2015 року, коли вона була на новорічних святах у їхнього сина [PERSON], син випадково повідомив їй, що він ще в січні 2008 року купив у [PERSON] їхню спільну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Вважає, що [PERSON] порушив її право власності на спірну квартиру і розпорядився даною квартирою без її згоди, уклавши з [PERSON] договір купівлі-продажу даної квартири. Просила суд визнати недійсним рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради № 410 від 17.09. 2003 року в частині оформлення документів та видачі свідоцтва про право особистої власності [PERSON] на кооперативну квартиру [ADDRESS]. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на кооперативну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що видане 25.09.2003 року виконавчим комітетом Краматорської міської ради на ім'я [PERSON]. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладений 31.01.2008 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори Фареник О.О., реєстровий номер 2-834. Визнати квартиру, що розташована за адресою: Донецька область [ADDRESS], об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Поділити квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У квітні 2015 року [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], виконавчий комітет Краматорської міської ради про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частку квартири. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03.06.1995 року. Від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина [PERSON] та неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу за сумісні кошти була придбана квартира [ADDRESS], де вони мешкають і зараз. Договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я чоловіка [PERSON] та нотаріально посвідчений. Вона з чоловіком зробили в квартирі ремонт, а саме: замінили міжкімнатні і вхідні двері, сантехніку у туалеті та ванній кімнаті, кахелем виклали стіни, замінили шпалери у кімнатах, зробили ремонт на кухні, натяжну стелю у прихожій кімнаті. [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі, але постійно проживає з [PERSON] у [ADDRESS]. Влітку 2014 року вона припинила з [PERSON] сімейні стосунки. Просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], придбану відповідно до договору купівлі-продажу 31 січня 2008 року. Визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. У позові [PERSON] відмовити. Стягнути з [PERSON] суму судового збору 1185 грн.. Рішенням Краматорського міського суду від 29 липня 2015 року,залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02 березня 2016 року, поновлено строк позовної давності на звернення [PERSON] до суду. Позовну заяву [PERSON] задоволено в повному обсязі. У задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON], третьої особи [PERSON], [PERSON], Виконавчий комітет Краматорської міської ради про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частку квартири відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 березня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Краматорського міського суду від 29 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 10 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Краматорського міського суду від 22 травня 2017 року поновлено строк позовної давності на звернення [PERSON] до суду, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради №410 від 17.09.2003 року в частині оформлення документів та видачі свідоцтва про право особистої власності [PERSON] на кооперативну квартиру [ADDRESS]. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], видане 25.09.2003 року ВК Краматорської міської ради на ім'я [PERSON]. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 31.01.2008 року між [PERSON], та [PERSON]. Визнано квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS]. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], Виконавчий комітет Краматорської міської ради про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку квартири відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі. Зазначила, що в порушення вимог ч.4 статті 338 ЦПК України суд при новому розгляді справи залишив поза увагою обов'язкові для суду висновки та мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 березня 2016 року, а саме при новому розгляді справи суддя скопіював мотивувальну частину скасованого рішення Краматорського міського суду від 29 липня 2015 року. Висновок касаційної інстанції є преюдиціальним фактом, тому це дає підстави стверджувати, що рішення Краматорського міського суду від 22 травня 2017 року, скопійоване зі скасованого рішення від 29.07.2015 року, не відповідає вимогам статей 212-214 ЦПК України: при новому розгляді суд знову порушив норми процесуального права і не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Суд першої інстанції, визначаючи спірну квартиру спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] знову не врахував, що у 2003 році [PERSON] отримав у ЖБК «Луч» довідку про сплату ним пайового внеску на вищевказану квартиру, оформивши право особистої власності на вказану квартиру на себе та не перевірив чи потрібна письмова та нотаріально засвідчена згода [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири з урахуванням того, що шлюб між подружжям було розірвано 03 жовтня 1990 року. Також суд проігнорував висновки касаційної інстанції, а саме: те, що у 2003 році [PERSON] отримав у ЖБК «Луч» довідку про сплату ним пайового внеску на вказану квартиру, оформивши право особистої власності на вказану квартиру на себе; що шлюб між подружжям було розірвано 03 жовтня 1990 року та не перевірив чи потрібна письмова та нотаріально засвідчена згода [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири з урахуванням того, що шлюб між подружжям було розірвано 03 жовтня 1990 року. Поза увагою суду залишився той факт, що позивач [PERSON] ніколи не була власником спірної квартири та відповідно до ст..392 ЦК України не мала законних підстав для звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності на спірну квартиру. Суд порушив вимоги ст.168 ЦПК України, не розглянувши письмове клопотання відповідно до вимог процесуального законодавства та не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: - чи є позивач [PERSON] власником (співвласником) спірної квартири на момент пред'явлення нею позову; - чи перебувала спірна квартира на момент укладення договору купівлі-продажу від 31 січня 2008 року у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] та якими належними і допустимими доказами ця обставина підтверджується або спростовується; - з якої дати виникло право власності [PERSON] на спірну квартиру; - чи перебував [PERSON] станом на 14.11.2003 року в юридичному шлюбі з [PERSON]. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що на момент пред'явлення позову [PERSON] (16.03.2015 року) або раніше спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] і [PERSON] На думку апелянта, не підтверджується також матеріалами справи та обставина, що станом на 31 січня 2008 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Визнання двома відповідачами цих обставин не є підставою для застосування судом ст.61 ЦПК України, бо ці обставини не визнані третьою особою - позивачем [PERSON] Суд також порушив вимоги ч.4 ст.174 ЦПК України, відповідно до якої, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд . Матеріали справи не містять такої ухвали суду, а посилання суду в рішенні на ст.61 ЦПК України є безпідставним. Визнання [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказаних вище обставин, не перевірене судом на предмет достовірності, не дана правова оцінка фактичним обставинам, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: - [PERSON] та [PERSON] станом на 31.01.2008 року не перебувають у зареєстрованому шлюбі та не є подружжям; - є безпідставним твердження суду, що [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно; - суд не з'ясував, що «освідченність» [PERSON] та [PERSON] про те, що їм було відомо, що квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності, спростовується належними і допустимими доказами, які знаходяться у справі. Крім того, задовольняючи вимогу [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири у [ADDRESS], суд порушив вимоги ч.3 ст.15 Закону України «Про власність» та наступними обставинами: - на момент продажу квартири відповідачем - [PERSON] відповідачу - [PERSON] - продавець письмово підтвердив в заяві, засвідчене нотаріусом повідомлення про те, що він не перебуває в зареєстрованому шлюбі і відчужувана ним квартира, яка розташована в [ADDRESS], є його особистою власністю 31 січня 2008 року; - в договорі купівлі-продажу від 31.01.2008 року, посвідченого нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори, зазначено, що продавець стверджує про те, що на момент укладення цього договору вказана квартира іншому не продана, не подарована, в спорі не перебуває, під арештом, забороною чи у майновій заставі не перебуває. Треті особи не мають прав на квартиру; - на момент укладення договору купівлі-продажу є чинним свідоцтво від 25.09.2003 року про право власності [PERSON] на кооперативну квартиру [ADDRESS]; - перед посвідченням 31.01.2008 року договору купівлі-продажу державним нотаріусом Фареник О.О. були отримані необхідні витяги з державних реєстрів; - на запит суду державним нотаріусом Фареник О.О. надані вичерпні письмові пояснення і належні докази. Також задовольняючи другу позовну вимогу про право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], видане ВК Краматорської міської ради на ім'я [PERSON] суд невірно застосував ч.1 ст. 15 Закону України «Про власність». Безпідставно суд задовольнив позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради №410 від 17.09.2003 року в частині оформлення документів та видачі свідоцтва про право особистої власності [PERSON] на кооперативну квартиру [ADDRESS]. В порушення статей 212-214 ЦПК України мотивувальна частина рішення суду не містить обґрунтування, на підставі якого суд прийшов до висновку про визнання недійсним рішення виконкому Краматорської міської ради №410 від 17.09.2003 року в частині оформлення документів та видачі свідоцтва про право особистої власності [PERSON] на кооперативну квартиру [ADDRESS]. Крім того, суд не з'ясував, що пай та паєнагромадження не є тотожними термінами. На думку апелянта, право на пай включає до себе, крім права на паєнагромадження, також право на членство у кооперативі. Право на пай як на членство у кооперативі належить лише члену кооперативу, інші члени його родини, у тому числі подружжя, ним не наділені. Тому довідка ЖБК «Луч» від 29.01.20154 року є доказом того, що пайовий внесок в сумі 4550 крб. внесений виключно членом кооперативу [PERSON] В порушення ст.212 ЦПК України поза увагою суд залишив обставини та наявні у справі докази, які не оцінені судом на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження: - членом житлово-будівельного кооперативу «Луч» був тільки відповідач [PERSON], який одноособово вніс всю суму пайових внесків (паєнагромадження) за кооперативну квартиру та набув право власності на це майно; - позивач [PERSON] ніколи не була членом кооперативу «Луч», заяви про членство не подавала, не вносила жодного пайового внеску за кооперативну квартиру. Угода про поділ паю між [PERSON] і [PERSON] в письмовій формі не укладалась, тому до кооперативу «Луч» виконкому міської ради угода про поділ паю не надходила, рішення суду про поділ паю не ухвалювалось; - пай не був поділений на загальних підставах між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON]; - не ґрунтується на законі та не підтверджується належними та допустимими доказами помилковий висновок суду про те, що пай є спільною власністю подружжя. Є помилковим висновок суду про те, що станом на 16.03.2015 року пай є «спільною власністю» [PERSON] і [PERSON] За таких обставин, суду безпідставно застосував закон, який не поширюється на ці правовідносини: обов'язковою умовою для застосування ч.1 ст.146 ЖК України, п.43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу є умова, коли пай є спільною власністю подружжя. - помилковим є висновок суду про те, що пайові внески, окрім члена кооперативу [PERSON], вносила також [PERSON] не підтверджується належними доказами і спростовується матеріалами справи; - судом не врахований підпункт «и» пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи»: до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні. Проте суд не вирішував питання про право власності [PERSON] на частку в паєнагромадженні; - не існує рішення суду про визнання за позивачкою [PERSON] права на частину паєнагромадження. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року у тих випадках, коли за колишнім з подружжя судом було визнано право на частину паєнагромадження, він вправі вимагати поділу займаної квартири у будинку ЖБК на загальних підставах. Тому рішення суду в частині визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] не ґрунтуються на законі. Поза увагою суду залишилась та обставина, що станом на 16.03.2015 року спірна квартира не була об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Відповідно до статей 60,61 СК України вказана спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], які знаходились в зареєстрованому шлюбі на момент укладення договору купівлі-продажу від 31.01.2008 року. Суд не мав законних підстав для поділу квартири та визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності по ? частки квартири. Рішення суду також суперечить статті 15 Закону України «Про власність». Поза увагою суду залишився пункт 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року, відповідно до якого судам слід мати на увазі , що згідно із ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпорядитись нею на свій розсуд - продати, заповідати, обмінювати. Суд не дав належної оцінки вказаним обставинам та не з'ясував, що виконавчий комітет Краматорської міської ради діяв в межах закону і повноважень та не мав підстав для видачі свідоцтва про право спільної сумісної власності на кооперативну квартиру члену ЖБК «луч» [PERSON] та разом з ним [PERSON] Також судом не постановлялась ухвала про визнання поважною причини пропущення строку позовної давності та його поновлення, що не давало суду права розглядати позовну заяву [PERSON] по суті. Не розгляд судом клопотання позивача [PERSON] про визнання поважною причину пропуску строку не дозволило суду з'ясувати думку осіб, які беруть участь у справі, відсутність ухвали суду за результатом розгляду клопотання унеможливило встановити фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме: - чи мали місце ті обставини, на які посилається позивачка [PERSON] на підтвердження поважності пропуску строку позовної давності та чи підтверджено це належними доказами; - чи визнав суд поважною причину пропуску строку позовної давності позивачкою [PERSON], якщо таке клопотання в судовому засіданні не розглядалось та ухвала з цього питання не постановлялась. Також суд не взяв до уваги ту обставину, що для відновлення строку позовної давності позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Апелянт посилається на п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.261 ЦК України та вважає, що доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно ч.ч. 2,3 ст.29 КпШС України поділ майна спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування у шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Крім того, апелянт вважає незаконною та необґрунтованою ухвалу Краматорського міського суду від 06 липня 2016 року з наступних підстав. Мотивувальна частина ухвали не містить норму процесуального закону, які б не давали можливість суду на стадії розгляду справи розглянути заявлене клопотання про застосування строків позовної давності. Вважає, що суд фактично розглянув клопотання на стадії судового розгляду справи, хоча свою відмову в задоволенні клопотання обґрунтував тим, що не може на цій стадії розглянути заявлене клопотання. Наявність в матеріалах справи цієї ухвали суду є доказом того, що фактично судом розглянуте заявлене клопотання по суті, хоча при цьому суд вважав, що не може розглянути заявлене клопотання по суті. Також вважає, що суд не вірно зазначив, що клопотання заявлено передчасно, так як сторони по справі не давали свої пояснення по справі, оскільки відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У зв'язку з тим, що станом на 06 липня 2017 року суд не визнав поважною причину пропуску строку позивачем [PERSON], не поновив строк [PERSON] для звернення з позовом до суду, а третя особа - позивач [PERSON] подала 06.07.2016 року заяву про застосування до позовних вимог [PERSON] загальної позовної давності відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України застосування судом позовної давності до позовних вимог [PERSON] є обов'язковим. Тобто, суд в зазначеній ухвалі від 06.07.2016 року порушено ч.3 ст.267 ЦК України , суд проігнорував ч.4 ст.267 ЦК України. Незаконною є відмова в задоволенні позовних вимог [PERSON] на тій підставі, що задоволені позовні вимоги [PERSON], судом не враховано, що рішення суду не набрало чинності, не є преюдиціальним фактом та не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON]. В судове засідання з'явився представник [PERSON] за договором - [PERSON], [PERSON] , представник [PERSON] за дорученням - [PERSON], не з`явилися [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник Краматорської міської ради про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмою, отриманою представником [PERSON], позивачем [PERSON] , відповідачем [PERSON], представником Краматорської міської ради - [PERSON].Від представника Краматорської міської ради надійшла заява про слухання справи у відсутність представника. Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 1962 року, який було розірвано 02 жовтня 1990 року згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб та свідоцтва про розірвання шлюбу. Зазначена обставина підтверджується сторонами. На підставі рішення виконавчого комітету Краматорської міської ради від 30 березня 1970 року №119 [PERSON] було видано ордер від 23 квітня 1970 року №126 на право зайняття трикімнатної квартири жилою площею 41,37 кв. м, розташованою за адресою: [ADDRESS], яка належала ЖБК «Луч», членом якого був [PERSON]. Згідно з довідкою ЖБК «Луч» членом кооперативу [PERSON] на 01.10.1985 року було повністю сплачено пайовий внесок за квартиру в сумі 4550 руб.. І це визнається сторонами. Рішенням виконкому Краматорської міської ради від 17.09.2003 року №410 вирішено оформити документи та видати свідоцтво про право особистої власності [PERSON] на кооперативну квартиру,що підтверджується відповідним архівним витягом. 25 вересня 2003 року виконавчим комітетом Краматорської міської ради [PERSON] було видано свідоцтво про право приватної власності на кооперативну квартиру[ADDRESS] на підставі рішення виконкому Краматорської міської ради від 17.09.2003 року №410, яке зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 14.11.2003 року. Згідно зі ст. 15 Закону України "Про власність", що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» після повного внесення паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження ? квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними. За змістом законодавства, що було чинним на час виникнення права власності на квартиру у житлово-будівельному кооперативі, спільна сумісна власність членів сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу презюмується з моменту початку спільного проживання та початку виплати пайових внесків та існує до того часу, коли між членом житлово-будівельного кооперативу та членами його сім'ї існує спільна сумісна праця, тобто вони проживають однією сім'єю та ведуть спільне господарство з правами та обов'язками, передбаченими ст. 64 ЖК України. Судом першої інстанції встановлено, що пайові внески за спірну кооперативну квартиру були сплачені [PERSON] в період шлюбу з [PERSON]. Про придбання квартири в період спільного проживання з відповідачем та за рахунок їх спільних коштів [PERSON] зазначила у позовній заяві та в поясненнях суду, обґрунтовуючи позовну вимогу про визнання права власності на 1/ 2 частину квартири. Факт виплати всього паю за квартиру в період шлюбу з [PERSON] та за рахунок спільних коштів визнав і відповідач [PERSON], тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК зазначена обставина не підлягала доказуванню, хоча з цього приводу стороною надано належні та допустимі докази. При вирішенні зазначеного спору суд першої інстанції правильно врахував положення ст. 146 ЖК, ст. 384 ЦК, п. 43 Примірного статуту ЖБК, що під час розгляду справ у спорах про жилу площу в будинках ЖБК пай, внесений подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їхнім спільним майном (якщо інше не буде встановлено письмовою згодою між ними) й у випадку розірвання шлюбу підлягає поділу на загальних підставах. Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна кооперативна квартира за час шлюбу сторін повністю виплачена,тому квартира є спільним сумісним майном подружжя, що не було враховано виконкомом при прийнятті рішення про видачу свідоцтва про право власності на квартиру. Ордер на спірну квартиру також було видано лише на [PERSON] без врахування,що співвласником квартири є також [PERSON]. Відповідно до ст. 146 ЖК УРСР поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його подружжям допускається у разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване житлове приміщення у займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а у разі відсутності згоди ? за рішенням суду. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час набуття квартири у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У зв'язку з наведеним доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що [PERSON] є єдиним і належним власником квартири безпідставні. Посилання на те, що судом не враховано, що в 2003 році [PERSON] отримав у ЖБК «Луч» довідку про сплату ним пайового внеску,оформивши право власності на спірну квартиру,а шлюб між подружжям було розірвано 03.10.1990 року, тобто згода [PERSON] на укладання договору купівлі-продажу квартири в такому випадку не потрібна, не може бути прийнятим до уваги, оскільки спростовується встановленими обставинами та вимогами законодавства. =В даному випадку судом правильно застосовано діюче на момент виникнення зазначених правовідносин положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» про те, що після повного внесення паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними. Закон пов'язує виникнення права спільної сумісної власності лише з повним внесенням паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, а не з часом отримання у ЖБК довідки про сплату пайового внеску та оформлення права власності на квартиру. Судом встановлено і визнано сторонами,що пай був повністю сплачений на 01.10.1985 року, тобто в період знаходження [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу. Як вірно встановлено судом та виходячи з презумції спільності майна подружжя, спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя. Судом першої інстанції також встановлено, що 31 січня 2008 року [PERSON] уклав з сином -[PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири без згоди позивачки- співвласника квартири,чим були порушені права позивачки. Оскільки [PERSON] на час продажу спірної квартири була її співвласником, а для розпорядження спільним майном потрібна згода іншого співвласника (ст. 369 ЦК України), то вона має право на пред'явлення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, передбачених нормами ЦК України і СК України. Такі заявлені нею вимоги є належним способом судового захисту. За встановлених обставин,коли не було волевиявлення співвласника квартири на її продаж, суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Висновок суду узгоджується з положеннями ст.ст.215,203 ЦК України. Судом встановлено, що на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Однак судом також встановлено,що договір купівлі-продажу квартири укладено в порушення вимог ст.ст.203,215 ЦК України. Спірна квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Тому майно, придбане з порушенням вимог закону не може бути визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON].За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Посилання на те, що суд не дав належної оцінки тим обставинам , що виконавчий комітет Краматорської міської ради діяв в межах закону і повноважень та не мав підстав для видачі свідоцтва про право спільної сумісної власності на кооперативну квартиру члену ЖБК «Луч» [PERSON] та разом з ним [PERSON], не можуть бути прийнятими до уваги,оскільки судом встановлено, що на момент прийняття рішення про видачу свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру члену ЖБК «Луч» [PERSON] виконкомом не було враховано,що співвласником спірної квартири була і [PERSON], тобто рішенням про видачу свідоцтва про право власності лише [PERSON] було порушено право власності [PERSON]. За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що спільна сумісна власність подружжя підлягає розподілу, а акти, які порушують права одного із співвласників- визнанню недійсними та скасуванню. Разом із тим не можна погодитися з висновком суду першої інстанції про пропуск [PERSON] строку позовної давності для вимог про визнання недійсним рішення виконавчого комітету щодо видачі свідоцтва про право власності на всю квартиру [PERSON] та визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, який вважав, що строк пропущено з поважних причин та поновив його. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При зверненні до суду з такими позовними вимогами [PERSON] посилалася на те, що про оформлення права власності на спірну квартиру в 2003 році та про продаж її в 2008 році [PERSON] їй не повідомляв, про це їй стало відомо лише в січні 2015 року зі слів сина. [PERSON] визнавав за нею право власності на спірну квартиру. Про порушення її права власності на спірну квартиру їй стало відомо лише в січні 2015 року, а з позовом до суду вона звернулася в березні 2015 року,таким чином строк позовної давності вважала не пропущеним. Судом встановлено, що 25 вересня 2003 року виконавчим комітетом Краматорської міської ради [PERSON] було видано свідоцтво про право приватної власності на кооперативну квартиру [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Краматорської міської ради від 17.09.2003 року №410. 31 січня 2008 року [PERSON] уклав з сином -[PERSON] договір купівлі-продажу спірної квартири без згоди позивачки- співвласника квартири. Пояснення позивачки про те, що їй стало відомо про порушення її права власності лише в січні 2015 року нічим не спростовується. Навпаки, [PERSON] підтвердив, що про оформлення документів на право власності на спірну квартиру та її продаж [PERSON] стало відомо лише в січні 2015 року. Раніше їй про це не було відомо,оскільки їй про це не повідомляли, враховуючи її стан здоров'я. Посилання апелянта на те, що позивачкою пропущено строк позовної давності без поважних причин не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на їх підтвердження не надано ніяких доказів. Позивач за зустрічним позовом не довела, що інформацію про оформлення права власності та продаж спірної квартири [PERSON] можна було отримати раніше. Таким чином факт порушення майнового права слід обчислювати з січня 2015 року, а тому строки звернення до суду за захистом порушеного права в березні 2015 року [PERSON] не порушені і не потребували поновлення. За встановлених обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні. Із мотивувальної та резолютивної частини рішення слід виключити висновок про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з позовом як зайвий. В іншій частині постановлене судом рішення є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального та процесуального права при розгляді справи додержані. Доводи, приведені в апеляційній скарзі не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Outcome: partial