Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на частку майна. Свої вимоги мотивує тим, що 16 лютого 2017 року Бучацьким районним судом прийнято рішення, згідно якого визнано удаваним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами укладений між [PERSON] та [PERSON] від 08 лютого 2001 року, який розташований по [ADDRESS], нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Зелінським І.В. серія АВМР № 365047 і зареєстровано в реєстрі за № 333; визнано вказаний договір укладений між [PERSON] та [PERSON], договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS], нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Зелінським І.В. серія АВМР № 365047 і зареєстровано в реєстрі за № 333; визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля «CITROEN NEMO» номер шасі [NUMBER], рік випуску 2009, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині, чоловікові на праві спільної сумісної власності, взв'язку з цим просить визнати за ним право на ? частину майна набутого в шлюбі. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідачки в судовому засіданні позов визнав. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини. 01 червня 1980 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], Зубрецькою сільською радою Бучацького району, Тернопільської області, актовий запис 15. 10 листопада 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, згідно рішення Бучацького районного суду. 16 лютого 2017 року Бучацьким районним судом прийнято рішення, згідно якого визнано удаваним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами укладений між [PERSON] та [PERSON] від 08 лютого 2001 року, який розташований по [ADDRESS], нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Зелінським І.В. серія АВМР № 365047 і зареєстровано в реєстрі за № 333; визнано вказаний договір укладений між [PERSON] та [PERSON], договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS], нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Зелінським І.В. серія АВМР № 365047 і зареєстровано в реєстрі за № 333; визнано за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля «CITROEN NEMO» номер шасі [NUMBER], рік випуску 2009, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено рішенням Бучацького районного суду від 16 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, житловий будинок, який розташований по [ADDRESS], та автомобіля «CITROEN NEMO» номер шасі [NUMBER], рік випуску 2009, реєстраційний номер [NUMBER], є спільним сумісним майном подружжя. Із вказаного рішення вбачається, що за [PERSON] визнано право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] та на ? частину автомобіля «CITROEN NEMO» номер шасі [NUMBER], рік випуску 2009, реєстраційний номер [NUMBER]. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що кожному з подружжя належить по ? частині вказаного у позові нерухомого майна. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України. В даному випадку до судових витрат належить сплачений судовий збір, що стосується вимог про стягнення витрат на правову допомогу, то в цій частині вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивачем та його представником не надано жодних доказів на підтвердження таких витрат. На підставі ст.ст. 57,60,61, 68 - 71 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»,

Outcome: partial