Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON]В звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27 березня 2015 року на пленарному засіданні сесії [PERSON] міської ради Харківської області 6-го скликання відбувся виступ [PERSON], в якому відповідач затронув ряд питань пов'язаних з продажем об'єктів нерухомості, які належали колишньому [PERSON] житловому ремонтно-експлуатаційному підприємству та були продані в результаті ліквідації даного підприємства, при цьому розповсюдивши цілий ряд недостовірних та наклепницьких відомостей стосовно депутата [PERSON] міської ради Харківської області [PERSON] , які порочать його та ділову репутацію. Так, в своєму виступі [PERSON] зазначив «що необхідно створити комісію з представників депутатського корпусу, громадськості та представників правоохоронних органів, яка б провірила законність процедур при продажі нерухомих об'єктів, розташованих за адресами: вул. Пушкінська, 2; пр-т Леніна, 73; вул. М. Жукова, 2-а, продавцем зазначених обєктів було Ізюмське житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство в особі ліквідатора [PERSON]», окрім цього «в наслідок доволі цікавих можливих оборуток за самими скромними підрахунками скарбниця міста в 2008 році не дорахувалася одного мільйона гривень, на те є документальне підтвердження, я заявляю, що процедура продажу була незаконна і на це є докази». [PERSON] стверджує, що розповсюджена про нього відповідачем інформація є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. На підставі цього, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити повністю: - зобов'язати [PERSON] особисто, в той же спосіб, що і була поширена, спростувати на черговій сесії [PERSON] міської ради Харківської області недостовірну інформацію стосовно [PERSON], а саме: - що продаж нежитлових об'єктів розташованих за адресою: вул. Пушкінська, 2, пр-т Леніна 73, вул. М. Жукова, 2-а, була здійснена продавцем [PERSON] житлове ремонтно-експлуатаційним підприємством в особі ліквідатора [PERSON]; - що в наслідок доволі цікавих можливих оборудок за самими скромними підрахунками скарбниця міста в 2008 році не дорахувалася одного мільйона гривен, на те є документальне підтвердження, та те, що процедура продажу була незаконна і на це є докази; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 грн 00 коп.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір по справі в розмірі 343 грн 60 коп. (а.с. 4-6) Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, його інтереси в судовому засіданні представляв його представник [PERSON], який підтримав позовні вимоги повністю, підтвердив обставини справи, просить суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце судових засідань повідомлявся належним чином, надав суду заперечення проти позову і вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими і задоволенню не підлягають. В обґрунтуванні заперечень на позов відповідач стверджує, що інформація яку він повідомив на сесії міської ради є правдивою, він нічого не видумував окрім того на теперішній час проходять перевірки правоохоронних органів за його зверненням. Просить суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю, розглядати справу за його відсутності. (а.с. 34, 35) Представник третьої особи [PERSON] міської ради Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутності або заперечень на позов не надав. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом установлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу ч.1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Позивач на підставу позовних вимог щодо захисту ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та спростування недостовірної інформації, згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей законодавства), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 27 березня 2015 року на пленарному засіданні сесії [PERSON] міської ради Харківської області 6-го скликання відбувся виступ [PERSON], в якому [PERSON] висловив ряд питань, пов'язаних з продажем об'єктів нерухомості, які належали колишньому [PERSON] житловому ремонтно-експлуатаційному підприємству, та були продані в результаті ліквідації даного підприємства, при цьому розповсюдивши цілий ряд відомостей стосовно депутата [PERSON] міської ради Харківської області [PERSON]. Так, в своєму виступі [PERSON] зазначив: - «що необхідно створити комісію з представників депутатського корпусу, громадськості та представників правоохоронних органів яка б провірила законність процедур при продажі нерухомих об'єктів, розташованих за адресами: вул. Пушкінська, 2; пр-т Леніна, 73; вул. Маршала Жукова, 2-а, продавцем зазначених обєктів було Ізюмське житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство в особі ліквідатора [PERSON]», - «в наслідок доволі цікавих можливих оборуток за самими скромними підрахунками скарбниця міста в 2008 році не дорахувалася одного мільйона гривен, на те є документальне підтвердження, я заявляю, що процедура продажу була незаконна і на це є докази». Позивач вважає, що особа, який розповсюдив про нього недостовірну інформацію є відповідач [PERSON] Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, ділової репутації (ст. ст. 297, 299 ЦК України). Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно п. 19 вказаної Постанови вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 р. № 2657-XII оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 94 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними доказами, відповідно до ст. 58 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванню не може ґрунтуватися на припущеннях. Розповсюджена відповідачем інформація, яка вказана позивачем в позовній заяві, підтверджена копією аудиозапису пленарного засідання сесії [PERSON] міської ради Харківської області 6 скликання від 27 березня 2015 року на СиДи диск (а.с. 9, 10). Позивач надав доказів того, що розповсюджена відповідачем [PERSON] на пленарному засіданні сесії [PERSON] міської ради Харківської області 6 скликання від 27 березня 2015 року інформація критичного характеру відносно [PERSON] не є достовірною та спростовується ним документально. Так, відповідно до договору купівлі продажу від 22 квітня 2008 року Ізюмське житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство, від імені якого діяла виконавчий директор [PERSON], продало громадянці [PERSON] 39/1000 частин нежитлових будівель, розташованих за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. М. Жукова, 2-а (а.с. 44-45). Відповідно до договору купівлі продажу від 22 квітня 2008 року Ізюмське житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство, від імені якого діяла виконавчий директор [PERSON], продало громадянці [PERSON] 129/1000 частин нежитлових будівель, розташованих за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. М. Жукова, 2-а (а.с. 46-47). Відповідно до договору купівлі продажу від 18 лютого 2008 року Ізюмське житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство, від імені якого діяла виконавчий директор [PERSON], продало громадянину [PERSON] 183/250 частин нежитлових, будівель розташованих за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. М. Жукова, 2-а (а.с. 48-49). Відповідно до договору купівлі продажу від 28 січня 2008 року Ізюмське житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство, від імені якого діяла виконавчий директор [PERSON], продало громадянину [PERSON] нежитлові будівлі, розташовані за адресою: Харківська область, м. Ізюм, пр-т Леніна, 71-б (а.с. 50-51). Відповідно до договору купівлі продажу від 22 квітня 2008 року Ізюмське житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство, від імені якого діяла виконавчий директор [PERSON], продало громадянці [PERSON] 41/1000 частин нежитлових будівель, розташованих за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. М. Жукова, 2-а (а.с. 52-53). Відповідно до договору купівлі продажу від 21 лютого 2008 року Ізюмське житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство, від імені якого діяла виконавчий директор [PERSON], продало громадянці [PERSON] вбудоване нежитлове приміщення, розташоване за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Пушкінська, буд. 2 (а.с. 54-55). Таким чином, продаж зазначених у виступі [PERSON] обєктів нерухомості здійснювалась [PERSON] житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством в особі виконавчого директора [PERSON]. Крім цього, відповідно ухвали Господарського суду Харківської області від 24 грудня 2004 року по справі № Б-48/89-04 визнано вимоги та затверджено реєстр вимог конкурсних кредиторів [PERSON] житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства, в загальному розмірі 2\~502 680 грн 45 коп., з них: - Ізюмська ОДПІ Харківської області; - Управління Пенсійного фонду України в [PERSON] районі; - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в [PERSON] районі; - ВАТ «АТП-16307»; - ВАТ «[PERSON] хлібозавод»; - ДП «Полтавнафтогазгеологія» НАК «Надра України» в особі Харківської НГРЕ; - [PERSON] казенний приладобудівний завод; - Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі [PERSON] міськрайонного центру зайнятості; - ВАТ «Харківгаз» в особі [PERSON] філії; - АК «Харківобленерго»; - [PERSON] комбінат комунальних підприємств; - фізична особа гр. [PERSON]; - фізична особа гр. [PERSON]; - ВАТ «Мегабанк». (а.с. 11-12) Таким чином, як видно з вказаної ухвали Господарського суду Харківської області, ні Ізюмська міська рада Харківської області, яка діє від імені [PERSON] територіальної громади, ні виконавчі органи міської ради, не були внесені до реєстру кредиторів та взагалі не подавали заяв про майнові вимоги. Відповідно до ст. 30 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута. Згідно приписів ст. 31 цього Закону кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів, у порядку, встановленому цією статтею. Таким чином, всі кошти отримані від продажу майна колишнього [PERSON] житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства були направленні на задоволення вимог кредиторів, визначених ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.12.2004 року. Дана обставина підтверджується копією реєстру задоволених вимог кредиторів, що була надана до матеріалів справи (а.с. 13-14). Беручи до уваги той факт, що органи місцевого самоврядування (міська ради, виконавчі органи) не входили до складу кредиторів, міська громада не мала законного права на отримання коштів від продажу майна. Таким чином, все зазначене спростовує заяву [PERSON] про те, «що в результаті можливих оборуток скарбниця міста в 2008 році не дорахувалася одного мільйона гривень, на те є документальне підтвердження». Щодо законності продажу майна слід зазначити наступне: Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29 вересня 2008 року по справі № Б-48/89-04 від 29 вересня 2008 року затверджено ліквідаційний звіт та ліквідаційний баланс, та ліквідовано юридичну особу Ізюмське житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство (а.с. 15-16). Таким чином, в діях арбітражного керуючого розпорядника майна [PERSON], не було виявлено жодних порушень, крім цього під час здійснення процедури ліквідації підприємства жодних кримінальних справ стосовно [PERSON] порушено не було. Все вищевикладене спростовує заяву відповідача про те, «що процедура продажу була незаконна і на це є докази». Позивачем заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень. При цьому позивач посилається на те, що він є депутатом [PERSON] міської ради Харківської області починаючи з 2010 року, є головою постійної депутатської комісії [PERSON] міської ради Харківської області, є головою [PERSON] міської організації політичної партії «УДАР (Український [PERSON] за реформи [PERSON])». За час своєї праці набув певний авторитет як серед своїх підлеглих так і серед мешканців м. Ізюм. По роду своєї діяльності йому доводиться часто зустрічатися як з керівниками підприємств міста та області, так і з простими мешканцями міста, інтереси яких він представляє в міській раді. Після розповсюдження відповідачем неправдивої інформації, при зустрічах з мешканцями м. Ізюм, він вимушений виправдовуватись та пояснювати, що не має жодного відношення до розповсюджених [PERSON] відомостей. Вважає, що в результаті цілеспрямованих дій відповідача щодо поширення вищезазначеної недостовірної інформації про нього і усвідомлювання при цьому ними наслідків своїх дій, що оторочили його честь, гідність та ділову репутацію, враховуючи зміст поширеної про нього недостовірної інформації, загал якому вона стала відома, його репутації та авторитету нанесено невиправний урон та спричинило позивачу моральну шкоду, яку він оцінює в 10\~000,00 гривень. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати розяснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до п.4 ч.2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Ця обставина повинна враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди. Відповідно до розяснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, до юридичних фактів, які має довести позивач у зазначеній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди. У своїй позовній заяві [PERSON] вказує, що він є «публічною людиною», оскільки є депутатом [PERSON] міської ради, Харківської області починаючи з 2010 року, є головою постійної депутатської комісії [PERSON] міської ради Харківської області, є головою [PERSON] міської організації політичної партії «УДАР (Український [PERSON] за реформи [PERSON])» (а.с. 4-6, 22-23). Згідно з п.21 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. На вказані особливості неодноразово звертав увагу і Європейський суд з прав людини. Так, у своєму рішенні від 29 березня 2005 року у справі «Українська Прес-Група» проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що оспорюванні публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Зважаючи на це, суд вважає, що оскільки позивач є публічною особою, яка є більш відкритою для критики, він має бути і більш терпимою до неї. Враховуючи вищевказане, позивач не довів суду, що поширенням недостовірної інформації відповідачем нанесена моральна шкода, тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] не надав будь-яких доказів того, що у виступі [PERSON] 27 березня 2015 року на пленарному засіданні сесії [PERSON] міської ради Харківської області 6-го скликання інформація критичного характеру відносно [PERSON] є достовірною та підтверджується документально. Сплачені позивачем судові витрати по справі в сумі 243 грн. 60 коп., відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача (а.с 2).

Outcome: partial