Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить: стягнути з [PERSON] на її користь матеріальні збитки у розмірі 41\~885,84 грн., а також моральну шкоду у розмірі 20\~000,00 грн. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 12 серпня 2015 року за адресою: а/д Т-0414 «Дніпродзержинськ - Лобойківка» відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], власником якого є [PERSON] та автомобіля [PERSON], р/н [NUMBER], під керуванням [PERSON] Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль позивача. 17 вересня 2015 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 204/6064/15-п (3/204/1050/15) була винесена постанова, якою [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого cт.124 КУпАП, яка не оскаржувалась та набрала чинності. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] застрахована згідно полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів № АІ/4156631, страховик ПрАТ «УОСК», ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну - 50 000 гривень. Дорожньо-транспортна пригода спричинена на момент дії поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно висновку експерта №1109/15/15 від 17.09.2015 р. розмір матеріального збитку, завданий «Субару Форесер», р/н [NUMBER], складає - 87 085,84 грн. Таким чином, загальний матеріальний збиток завданий складає: матеріальний збиток завданий «Субару Форесер», р/н [NUMBER], складає 87 085,84 грн.; витрати, пов'язані з проведенням автотоварознавчого дослідження, складають - 2 000 грн.; витрати на виклик евакуатора в розмірі - 800 грн.; витрати на діставання легкового автомобіля з кювету після ДТП - 1\~000 грн., усього - 90 885, 84 грн. Вважає, що відповідно з п. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, яка не відшкодовується страховиком відповідно до договору страхування. Вважає, що Третя особа зобов'язана буде здійснити страхове відшкодування позивачу у повному обсязі, а саме у розмірі 50 000,00 грн. в терміни передбачені Законом. Тому вважає, що відповідач повинен компенсувати на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди та страхової виплати, яка складає - 41 885,84 грн. (87 085,84 грн. - розмір завданого матеріального збитку + 800,00 евакуатор + 2 000,00 витрати на проведення автотоварознавчого висновку + 1000,00 витрати на діставання автомобіля з кювету - 49\~000 грн. розмір страхової виплати = 41 885,84 грн.). Також вважає, що відповідач повинен виплатити позивачу моральне відшкодування за скоєну дорожньо-транспортну пригоду. На тривалий час після ДТП позивачеві довелося пересісти на громадський транспорт, що викликало суттєві незручності у пересуванні. У зв'язку з тим, що позивач здійснює підприємницьку діяльність, вона не мала змоги заробляти гроші для підприємства. Розмір заподіяної позивачеві моральної шкоди полягає у компенсації тих емоційних страждань, які довелося перенести позивачеві і його родині, та витрати, пов'язані зі зменшенням заробітку та відновленням психічного стану, відпочинком від усього що сталося із позивачем та членами його родини. Розмір душевних страждань позивача і страждань її родини оцінюється у 20 000 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, від її представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Представник третьої особи ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з чим суд, з урахуванням згоди представника позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~ розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 12 серпня 2015 року о 17.00 годині, водій [PERSON], керуючи автомобілем [PERSON], д/н [NUMBER], рухаючись по другорядній дорозі не надав перевагу у русі автомобілю [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який рухався по головній дорозі, внаслідок чого скоїв зіткнення з ним. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, що підтверджується постановою судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/6064/15-п (3/204/1050/15), відповідно до якої [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого cт.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягненню у вигляді штрафу (а.с. 9). Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за № САЕ 750450, який на момент ДТП використовувався водієм [PERSON], власником автомобіля «Субару Форесер», д/н АЕ 2555СХ, є [PERSON] (а.с.8). Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Так, відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Частина 2 ст. 1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно розяснень, викладених в п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до якого особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п.4 зазначеної Постанови). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вказані факти вказують на ту обставину, що [PERSON], під час вчинення ДТП керував автомобілем марки [PERSON], д/н [NUMBER], на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України, в звязку з чим він як винна особа має нести відповідальність за завдання шкоди позивачу. Відповідно до ст. 7 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність, проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Згідно звіту № 1109/15/15 про визначення суми матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, а саме автомобіля «Субару Форесер», д/н АЕ 2555СХ, складеного 17.09.2015 року судовим експертом [PERSON], розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу - автомобіля «Субару Форесер», д/н АЕ 2555СХ, в результаті його пошкодження при ДТП складає 87085,84 грн. (а.с. 18-47). Розмір витрат позивача, які повязані зі складанням звіту про оцінку вартості завданої шкоди, становить 2000,00 грн. Витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди складають 800,00 грн. Витрати на діставання легкового автомобіля з кювету після ДТП склали 1\~000 грн. (а.с.17, 47, 48). Відповідно до п. 22.1. ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон)\~\~у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому\~\~цим\~\~Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньої-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. У відповідності до ст. 12 Закону страхове відшкодування зменшується на суму франшизи. З матеріалів справи вбачається, що на день скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована за договором № АІ 4156631 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який було укладено ним із ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» . 14.08.2015 року [PERSON], який під час ДТП керував належним [PERSON] автомобілем, страховика було сповіщено про подію ДТП. 11.09.2015 року та 15.09.2015 р. [PERSON], яка є власником автомобіля «Субару Форесер», д/н АЕ 2555СХ, звернулася до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування і повідомленням про ДТП, надавши усі необхідні документи (а.с.13-16). З доводів позовної заяви вбачається, що ПрАТ «УОСК» позивачу не виплачено страхове відшкодування внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу. Відповідно до частин першої та другої\~статті 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей\~11,\~22,\~23,\~599,\~1166-1168 ЦК України\~факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга\~статті 1187 ЦК України). Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до\~статті 999 ЦК України\~законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього\~Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним\~Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV\~\~«Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~(далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності\~Закон № 1961-IV\~(стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі\~статтею 6 Закону № 1961-IV\~страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом\~Закону № 1961-IV\~(статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено\~статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).\~\~ З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.\~\~ Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша\~статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга\~статті 14 ЦК України). Відповідно до\~статті 511 ЦК України\~зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою\~статті 636 ЦК України\~договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб.\~Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених\~статтею 1194 ЦК України\~підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15. Відтак, позивач має право на захист свого права власності, шляхом предявлення вимоги про відшкодування майнової шкоди до винуватця ДТП [PERSON], а тому, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] в рахунок відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди - 38085,84 грн., витрат на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 2000,00 грн., витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди в сумі 800,00 грн., витрат на діставання легкового автомобіля з кювету після ДТП у розмірі 1\~000 грн., усього 41\~885,84 грн. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Частиною першою\~\~\~ст. 1167 ЦК України\~\~ встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 1 частини 2 цієї ж\~\~статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано\~\~каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Як роз'яснює Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~\~(з послідуючими змінами) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд обов'язково повинен з'ясувати: наявність такої шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. З урахуванням всіх обставин справи, суд вважає доведеним, що неправомірними діями відповідача [PERSON], які виявились у вчиненні винних дій, що призвели до пошкодження транспортного засобу, позивач пережила душевні страждання, що негативно вплинуло на її психологічний стан, порушило звичайний життєвий ритм та вимагало додаткових зусиль для організації життя, що з урахуванням п.2 ч.2 ст.23 ЦК України свідчить про наявність моральної шкоди. Враховуючи ступінь душевних страждань позивача, та виходячи з принципу розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а з відповідача [PERSON] на користь позивача на відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 2000,00 грн.\~\~ У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача складає 438,83 грн.

Outcome: partial