Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради, в якому просила визнати незаконним та скасувати накази №107 від 01.11.2016 року, №64-К від 20.02.2017 року, поновити її на посаді заступника завідувача відділу №2 аптечного складу №1 КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 30.11.2001 року по 20.02.2017 року працювала на підприємстві КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради. Згідно наказу №58-К від 28.02.2011 року, [PERSON] з 01.03.2011 року переведена на посаду заступника завідувача відділу №2 аптечного складу №1, провізора. З вересня 2013 року позивач перебувала у соціальній відпустці. На період соціальної відпустки позивача на посаду заступника завідувача відділу №2 аптечного складу №1 було прийнято [PERSON], з якою після виходу [PERSON] із соціальної відпустки не було розірвано трудовий договір. Наказом №107 від 01.11.2016 року було скорочено посаду завідувача відділу №2 аптечного складу №1 з 08.02.2017 року та наказом №64-К від 20.02.2017 року [PERSON] незаконно звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 червня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради № 64-к від 20 лютого 2017 року про звільнення [PERSON] з посади заступника завідувача відділу №2 аптечного складу №1 в зв'язку зі скороченням штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді заступника завідувача відділу № 2 аптечного складу №1 КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто із КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради судовий збір в сумі 640 грн на користь держави. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вирішивши питання про виплату їй грошових коштів за час вимушеного прогулу за період з 21 лютого по 14 червня 2017 року. Заявниця не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування наказу №107 від 01.11.2016 року та про відмову у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права. За доводами заявниці, наказ генерального директора №107 від 01.11.2016 року про скорочення посади заступника завідувача відділу №2 аптечного складу №1 є таким, що виходить за межі його компетенції, оскільки згідно п.п. 7.3, 7.6 Статуту КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради погодження штатного розпису віднесено до компетенції органу управління, а не генерального директора, то і рішення про зміну чисельності і структури штату має вирішуватися органом управління, тобто Управлінням комунального майна Чернігівської обласної ради. Заявниця вказує на те, що приймаючи рішення про поновлення її на роботі суд не застосував вимоги ч.2 ст.235 КЗпП України і зробив неправильний висновок про відсутність правових підстав для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В іншій частині [PERSON] рішення суду не оскаржує. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради просить апеляційну скаргу [PERSON] повністю відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте таким вимогам частково не відповідає рішення суду. Поновлюючи [PERSON] на роботі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що звільнення [PERSON] відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, а тому її трудові права підлягають захисту шляхом визнання незаконним та скасування наказу КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради № 64-к від 20 лютого 2017 року про звільнення [PERSON] з посади заступника завідувача відділу №2 аптечного складу №1 в зв'язку зі скороченням штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України та поновлення її на роботі на займаній посаді. З таким висновком суду погоджується апеляційний суд, оскільки він відповідає матеріалам справи і вимогам закону, який регулює спірні правовідносини, зокрема, під час звільнення позивачки з роботи останній не було запропоновано всі вакантні посади на підприємстві, не було внесено змін до штатного розпису підприємства. З таким висновком суду погодились сторони і апеляційної скарги в частині поновлення позивачки на роботі не подавали. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради №107 від 01.11.2016 року про скорочення посади заступника завідувача відділу №2 аптечного складу №1, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, зважаючи на те, що відповідно до п.3 ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Проте відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд, суд помилково виходив з того, що відповідно до п.32 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», середній заробіток за час вимушеного прогулу не підлягає стягненню, оскільки його розмір є меншим ніж отримана позивачем за вказаний період вихідна допомога та допомога по безробіттю враховуючи наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Зокрема, ч. 3 ст. 117 КЗпП України виключено на підставі Закону України №3248-15 від 20 грудня 2005 року. Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-511цс16. Таким чином, оскільки зазначені висновки не було враховано судом першої інстанції, це призвело до помилкового висновку про те, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу є меншим ніж отримана позивачем вихідна допомога та допомога по безробіттю, а тому не підлягає стягненню. Посилання КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради в запереченнях на апеляційну скаргу на те, що [PERSON] не заявляла вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд відхиляє, оскільки норма ч. 2 ст. 235 КЗпП України визначає обов'язок суду прийняти рішення про виплату працівникові, який поновлюється судом на роботі, середній заробіток за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до довідки КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради від 05.05.2017 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 367,45 грн. (а.с.73 т.1). Відтак, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу без відрахування обов'язкових платежів та зборів за період з 21.02.2017 року по 14.06.2017 року, а саме, за 76 робочих днів, за період з 21.02.2017 року по 14.06.2017 року становить 27 926 грн. 20 коп. (367,45 грн. середньоденної заробітної плати х 76). Доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що наказ генерального директора КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради №107 від 01.11.2016 року є таким, що виходить за межі його компетенції апеляційний суд відхиляє, враховуючи наступне. Відповідно до п.7.6 Статуту КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради генеральний директор підприємства самостійно призначає на посади та звільняє з посад усіх працівників підприємства та його структурних підрозділів. Як вбачається з матеріалів справи, наказ №107 від 01.11.2016 року про скорочення посади заступника завідувача відділу №2 аптечного складу №1 видано генеральним директором КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради, тобто у межах його повноважень. Посилання [PERSON] на те, що погодження штатного розпису віднесено до компетенції органу управління, а не генерального директора, то і рішення про зміну чисельності і структури штату має вирішуватися органом управління, тобто Управлінням комунального майна Чернігівської обласної ради є довільним тлумаченням заявником умов статуту. Наказ - це розпорядчий документ, який видається керівником установи, підприємства, організації в межах його компетенції, тобто не є організаційною структурою або штатним розписом підприємства. Враховуючи зазначене, апеляційний суд, приходить до висновку щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині шляхом стягнення з КП «Ліки України» Чернігівської обласної ради на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 лютого 2017 року по 14 червня 2017 року в сумі 27 926 грн. 20 коп. (сума без відрахування обов'язкових платежів та зборів). В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін з підстав, викладених вище.

Outcome: partial