Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів про скасування реєстрації права власності, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. Позов обґрунтований тим, що 20 березня 2018 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області розглянута цивільна справа за позовом [PERSON] до Мелітопольської міської ради Запорізької області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно та постановлено рішення, яким позов [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно задоволено повністю. Визнано факт, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на 8/25 частини житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . За апеляційною скаргою позивача 02 лютого 2021, Запорізьким апеляційним судом рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 березня 2018 року скасовано, та прийнято нову постанову, якою позов [PERSON] до Мелітопольської міської ради Запорізької області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно - залишено без задоволення. Проте, даною постановою не скасована реєстрація права власності на 8/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та не припинено право власності на вказані вище 8/25 частин вказаного вище будинку. На теперішній час в реєстрі речових прав право власності значиться за [PERSON] , номер запису 31584838, державний реєстратор Боглаєв Дмитро Євгенович, виконавчий комітет Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області. Позивач вважає, що на підставі постанови Запорізького апеляційного суду та відповідно до ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, яка передбачає «Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).», має бути скасована Державна реєстрація права власності за [PERSON] та припинено право власності на 8/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Позивачка є донькою [PERSON] , який помер [INFO] . ЇЇ батько проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті батька, мати позивачки [PERSON] мешкала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , мешкає там вона і зараз. Позивачка також зареєстрована у вказаному будинку разом з матір`ю, але проживає за адресою: [ADDRESS] з 2002 року. Батьки позивачки розірвали шлюб на підставі рішення суду ще до смерті батька, [INFO] , але не зареєстрували розірвання шлюбу в органах РАЦС. З 2000 року разом вони не проживали та не вели спільне господарство, сім`ї вже не існувало. На момент смерті батька, позивачка та її сестра [PERSON] були неповнолітні. [PERSON] , проживаючи з батьком та бабусею на час смерті батька, з 2002 року, фактично прийняла спадщину. [PERSON] проживала разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Заяву від імені неповнолітніх, [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , як на той час було передбачено Законом, не подавала. На момент смерті [PERSON] , який помер [INFO] [PERSON] , та [PERSON] , проживали разом з моїм померлим та були спадкоємцями першої черги відповідно до ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року «При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого». Ми прийняли спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, бо фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Ми проживали разом з батьком на момент його смерті. Після його смерті продовжували проживати в будинку, робили поточний ремонт, сплачували комунальні платежі, обробляли земельну ділянку. Отже тільки бабуся, [PERSON] та батько [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а я, [PERSON] , проживала за цією адресою, з батьком та бабусею, а зареєстрована була за місцем проживання та реєстрації моєї матері, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , позивачка і надалі проживала в будинку, проживає і тепер разом з дитиною та цивільним чоловіком. Таким чином, проживаючи разом з бабусею [PERSON] з 2002 року, позивач має право, у відповідності до ст. 1264 ЦК України, на спадкування за законом, на частку спадкового майна, яка належала [PERSON] . Тим більше, на момент смерті бабусі проживала разом з нею та вела спільне господарство. Від спадку не відмовлялася, більше ніхто із родичів, а також [PERSON] , і з заявами до нотаріальної контори, про прийняття спадщини, не зверталися. Отже, таким чином, після смерті бабусі [PERSON] , проживаючи разом з нею та ведучи спільне господарство, позивачка фактично прийняла спадщину, частку домоволодіння, яку вона успадкувала після смерті сина, батька позивача [PERSON] . [PERSON] , ніколи не проживала за адресою: [ADDRESS] , заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі, вона не подавана. Але їй, як спадкоємцю першої черги могла б належати 1/3 частина 8/25 домоволодіння після смерті [PERSON] , бо на час його смерті вона була неповнолітньою, але, ні після смерті батька з 2003 року, ні після смерті бабусі, [PERSON] , [PERSON] ніяких спроб прийняти спадщину не робила, та навіть після того, як мати оформила право власності на своє ім`я, не захотіла його оскаржувати. Таким чином я вважаю, що [PERSON] не бажає приймати спадщину. 30 березня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. 20 липня 2021 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, від представника до суду надійшла заява про слухання справи за її відсутності. Позовні вимоги просять задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду вони не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за їх відсутності чи заперечень проти позовних вимог від них не надходило. Тому суд визнає неявку відповідачів з неповажних причин. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, за необхідне провадити розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.03.2018 року позов [PERSON] до Мелітопольської міської ради Запорізької області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно задоволено повністю. Визнано факт, що [PERSON] , [INFO] , прийняла спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на 8/25 частин житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] /а.с.22/. 17.05.2019 року державним реєстратором Боглаєвим Д.Є. проведено реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] /а.с.33/. Таким чином, враховуючи вимоги діючого законодавства, державний реєстратор на момент прийняття рішення про реєстрацію права власності діяв в межах та у спосіб, передбачений законом - він зареєстрував право власності на підставі чинного на той момент рішення суду. Постановою Запорізького апеляційного суду від 02.02.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 березня 2018 року по цій справі - скасовано, прийнято нову постанову, за якою: «Позов [PERSON] до Мелітопольської міської ради Запорізької області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно - залишено без задоволення. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) гривню 20 копійок.» /а.с.23-26/. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно преамбули Закону № 1952-IV, цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Згідно ст. 2 Закону № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Статтею 3 Закону № 1952-IV визначено, що Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 1 ст. 6 Закону № 1952-IV, систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV, обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1952-IV, орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 15 Закону № 1952-IV, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Так, на підставі Постанови Запорізького апеляційного суду від 02.02.2021 року по справі №320/8010/17, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.03.2018 року на підставі якого державним реєстратором прав виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області була проведена державна реєстрація права власності на спадкове майно за [PERSON] була скасовано та вказаним рішенням позов [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно було залишено без задоволення. Особливості процедури державної реєстрації прав власності, в тому числі й особливості державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою КМУ від 22.06.2011 р. № 703, яка була прийнята на виконання вимог статті 15 Закону № 1952-IV. Так, згідно п. 27 Порядку № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема серед іншого, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно п. 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 р. № 3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу. Пунктом 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 р. № 1141, передбачено, що Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється державним реєстратором за заявою, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін`юст. Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав державний реєстратор вносить до відповідного розділу Державного реєстру прав такі відомості: 1) підстава для скасування державної реєстрації прав: назва документа; дата видачі документа; номер документа; ким виданий (оформлений) документ; додаткові відомості про документ; 2) реєстраційний номер, дата та час реєстрації заяви, на підставі якої вносяться записи про скасування державної реєстрації прав; 3) підстава для внесення записів про скасування державної реєстрації прав: назва рішення; дата формування рішення; індексний номер рішення; 4) прізвище, ім`я та по батькові державного реєстратора; 5) найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу. У результаті внесення записів про скасування державної реєстрації прав у відповідному розділі Державного реєстру прав державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». Суд зазначає, що Постанова Запорізького апеляційного суду від 02.02.2021 року у справі №320/8010/17, якою скасоване рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.03.2018 року на підставі якого державним реєстратором прав була проведена державна реєстрація права власності на спадкове майно за [PERSON] є документом, що підтверджує припинення права власності на зазначене нерухоме майно. Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що рішення державного реєстратора прав здійсненої 17.05.2019 року державним реєстратором прав виконавчого комітету Семенівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області на 8/25 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна 1831233523107), підлягає скасуванню, у зв`язку із скасуванням судового рішення, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] . Щодо вимоги про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що згідно [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] , відповідно до копії свідоцтва про народження /а.с.16/. [INFO] помер батько позивачки, [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 05 листопада 2020 року, актовий запис №680 /а.с.17/. [INFO] померла бабуся позивачки, [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 03 грудня 2019 року, актовий запис №2706 /а.с.18/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 8/25 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки голови квартального комітету №49 від 23.12.2020 року [PERSON] , 1939 року народження проживала за адресою: [ADDRESS] до 02.12.2019 року /а.с.9/. Згідно довідки голови квартального комітету №49 від 23.12.2020 року [PERSON] , 1987 року народження проживає за адресою [ADDRESS] з 2002 року по теперішній час /а.с.8/. Відповідно до договору № 0922026/77 від 23.09.2004 року про користування електричною енергією за адресою [ADDRESS] , стороною користувача зазначено [PERSON] 1939 року народження проживала за адресою: [ADDRESS] ./а.с. 10-11/. Відповідно до договору № б/н про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів за адресою [ADDRESS] , стороною користувача зазначено [PERSON] 1939 року народження проживала за адресою: [ADDRESS] ./а.с. 12/. Відповідно до страхового свідоцтва № 8618 , страховиком житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] 1939 року народження. Також позивачем до справи долучено копії розрахункових книжок про оплату за послуги з постачання електричної енергії, вивіз ТПВ. /а.с.14-15/. Згідно з п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець є таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що вступив в управління або користування спадковим майном. Згідно ст. 529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно з положеннями ст. 549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.95 при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] як спадкоємці першої черги, фактично прийняли спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] вступивши в управління та володіння спадковим майном 8/25 часток житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ст. 548 ЦК УРСР). За змістом частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Разом з тим, Постановою Запорізького апеляційного суду від 02.02.2021 року у справі №320/8010/17 встановлено, що окрім позивача по справі [PERSON] (дружина) та скаржниці [PERSON] (донька), до спадкоємців першої черги після померлого [PERSON] відносяться також донька померлого - [PERSON] (а.с. 117, 119) та мати померлого [PERSON] (а.с. 60, зворот). Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що мати померлого [PERSON] проживала зі спадкодавцем (а.с. 49-54). Інша донька померлого [PERSON] на момент смерті батька була також неповнолітня, та проживала разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За змістом статті 524 Цивільного кодексу УРСР 1963 року, статей 1216; 1217; 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). При цьому, частиною четвертою статті 1268 ЦК України встановлено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу (якщо не відмовилися від прийняття спадщини). Встановлено, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] не відмовлялися від прийняття спадщини після померлого [PERSON] , а навпаки позивач проживала та разом з бабусею вступили в управляння спадковим майном. З копії свідоцтва про смерть серії Серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 59), тобто після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення. Що у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК, є обставинами, встановленими рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, та не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, після померлого [PERSON] , до кола осіб, які мають право на спадкування після входять, як спадкоємців першої черги входять [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] яка померла [INFO] . Однак відповідачем [PERSON] (дружиною померлого) належними засобами доказування не доведено факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з чим Постановою Запорізького апеляційного суду від 02.02.2021 року було скасовано рішення Мелітополського міськрайоного суду від 20.03.2018 року про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно. Таким чином після смерті [PERSON] , батька позивача залишилось троє спадкоємців, частки яких є рівними, неповнолітні доньки та мати яка фактично вступила в управляння спадковим мацном. Також враховуючи що на час його смерті його доньки були неповнолітні, то у відповідності до статті 535 (ст. 548 ЦК УРСР), вони мали право на обов`язкову частку в спадщині. За змістом ст. 535 ЦК, неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначення розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Таким чином частка кожного зі спадкоємців становить 8/75 (8/25:3). На підставі належних та допустимих доказів судом встановлено, що позивач [PERSON] , а також [PERSON] померла [INFO] прийняли спадщину після померлого [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Пунктами 4 і 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року передбачено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Вимогами ч.1 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою голови квартального комітету №49. [PERSON] фактично прийняла після смерті сина частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] у розмірі 8/75. Згідно відповіді спадкова справа після смерті [PERSON] померлої [INFO] не відкривалась. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви [PERSON] , оскільки в судовому засіданні було встановлено, що остання вступила в управління та користування спадковим майном у виді 8/75 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] та бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , розмір частки якої також становив 8/75, яку вона прийняла за життя проте не оформила у передбачений законом строк. До нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після їх смерті інші спадкоємці не зверталися. Житловий будинок № 42 , а саме: 8/25 часток даного будинку по [ADDRESS] належать на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Мелітопольською державною нотаріальною конторою 28.01.1988 за р.№2-674 та 30.07.1988 за р.№1-5495 /а.с.31-32/. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як зазначено у ч. ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в результаті втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. Крім того, п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 передбачено, що власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно із ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно з п. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. До того ж, постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з п. 1.2 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (надалі - Порядок) при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявність заповіту, наявність спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Згідно п.4.14 Глави 10 Розділу 2 Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкування, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребуються документи, що підтверджують вказані факти. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, доводи позивача під час розгляду справи знайшли своє підтвердження і підлягають захисту. З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню, оскільки наявні передбачені законом підстави для визнання за позивачем право власності на 16/75 часток житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Крім того, у відповідності зі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів у рівних частках на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір у сумі 2724 гривень 00 копійок.

Outcome: partial