Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON]з позовом до [PERSON], третя особа: Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні власним майном та стягнення суми боргу. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що згідно свідоцтва про право власності від 19.09.1997 року, виданого відповідно до розпорядження № 3/2899-97 виконавчого комітету міської Ради народних депутатів, він є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Крім нього, в квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] [PERSON] фактично не проживає з позивачем та не оплачує комунальні послуги. Житлово-комунальні послуги сплачуються тільки ним, відповідач до житла не з'являється, фінансово не допомагає, що змушує позивача нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. Просить суд усунути перешкоди в користуванні власним майном шляхом визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 10 800 грн., як здійсненні ним витрати по сплаті комунальних послуг. В судові засідання позивач з'являвся, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON]в судові засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена була належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність не подавала, у зв'язку із чим, суд, враховуючи заяву позивача, ухвалив відповідно до ст. 224 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Представник третьої особи - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській областів судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], згідно із свідоцтвом про право власності від 19.09.1997 року, виданим на підставі розпорядження № 3/2899-97 виконавчого комітету міської Ради народних депутатів є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Крім [PERSON],в даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою № 1478 від 08.01.2015 року, виданою комунальним підприємством «ЖЄП №26» . У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно акту від 26.09.2014 року, складеного [PERSON] та [PERSON], посвідченого комунальним житлово-експлуатаційним підприємством № 26, [PERSON]мешкає один за адресою: [ADDRESS] з 19.09.1997 року. Судом встановлено, що відповідач добровільно залишив місце проживання та не проживає за адресою: [ADDRESS] без поважних причин понад один рік. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині визнання [PERSON]такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. З копій квитанцій, наданих [PERSON], вбачається, що за період з січня 2012 року по серпень 2014 року за житлово - комунальні послуги ним сплачено 3 899,27 грн. З 19.09.1997 року відповідач [PERSON]мешкає окремо, повністю припинила виконувати обов'язки пов'язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг. [PERSON] вимушений самостійно оплачувати всі комунальні витрати. Відповідно до вимог ст. 160 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Відповідно до вимог ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно із ст.ст. 67, 68 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, каналізація, теплова енергія) наймачами повинна проводиться щомісячно. Це ж положення міститься в ст. ст. 815, 816, 820 ЦК України та у п. 14, 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковою територією, затверджених Постановою КМ України № 572 від 8 жовтня 1992 року. Згідно зі ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором, а відповідно до ст. 816 ЦК України саме наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним. Пунктом 5 частини 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. В порядку передбаченому ст. 540 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний з кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджені Постановою КМУ України від 08 жовтня 1992 року № 572, п. 18 зобов'язують наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги, тому враховуючи положення ст. 541 ЦК України зобов'язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер, а тому особи, що проживають в квартирі позивача несуть солідарні зобов'язання з оплати житлово-комунальних послуг. Разом з тим, відповідно до ст. 544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина від суми 3 899,27 грн. витрат на комунальні послуги, які здійснив позивач, в розмірі 1 949,6 грн. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial