Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, яким просив зобов`язати відповідача [PERSON] здати Західному регіональному управлінню службове житлове приміщення квартиру [ADDRESS] , виселити з службової житлового приміщення квартири [ADDRESS] відповідача [PERSON] без надання їй іншого житлового приміщення та зняти її з реєстраційного обліку місця проживання у квартирі [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що відповідач [PERSON] в період з 30 квітня 2010 року по 22 жовтня 2011 року проходив військову службу в ЗхРУ на посаді заступника начальника регіонального управління з тилу - начальника тилу. Під час проходження військової служби був зарахований на квартирний облік для отримання житлової площі у м. Львові зі складом сім`ї одна особа (протокол № 7 від 10.09.10р.). За вказаним місцем проходження служби на склад сім`ї з трьох осіб (він, дружина [PERSON] , син [PERSON] , 2006 р.н.) рішенням спільного засідання командування та житлової комісії Львівського гарнізону ЗхРУ у відповідності до протоколу № 9 від 28.10.2010 року [PERSON] був забезпечений службовим житловим приміщенням, а саме трикімнатною квартирою [ADDRESS] . Наказом директора департаменту ЖГ № 671 від 26.12.2011р. зазначену службову квартиру закріплено за [PERSON] та вищезазначеними членами його сім`ї з видачею 11 січня 2012 року службового ордеру № 000369 на всіх членів сім`ї. У відповідності до наказу Голови Держприкордонслужби України № 467-ос від 15 вересня 2011 року відповідач [PERSON] [INFO] вибув для подальшого проходження військової служби у Східне Регіональне Управління (військова частина [NUMBER] ). Рішенням спільного засідання командування та житлової комісії Львівського гарнізону ЗхРУ протоколом № 8 від 15 листопада 2011 року [PERSON] був знятий із квартирного обліку з усіма членами сім`ї, однак утримуване службове житлове приміщення не здав, хоч неодноразово повідомлявся про необхідність здачі службової житлової площі за попереднім місцем проходження служби у м. Львові, а саме листом від 26 вересня 2017 року за № 721/6550 та від 28 листопада 2017 року за № 721/7690, але позитивного результату це не дало. Під час проходження військової служби у Східному Регіональному Управлінні у м. Харкові на аналогічній посаді, як і у м. Львові, відповідач [PERSON] отримав службове житлове приміщення в селищі Пісочин Харківського району Харківської області, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] , разом з членами своєї сім`ї дружиною та сином. Згідно наказу начальника Східного регіонального управління Держприкордонслужби України від 7 серпня 2017 року № 398-ос. відповідач [PERSON] вибув для подальшого проходження військової служби у Південне Регіональне Управління (військова частина [NUMBER] ) м. Одеса. Аналогічно, як і у м. Львові, службове житлове приміщення в селищі Пісочин Харківського району Харківської області Харківському прикордонному загону він не здав. Таким чином, відповідач [PERSON] повинен був знятися сам та зняти з реєстрації всіх осіб, які були з ним зареєстровані в службовому житловому приміщенні у м. Львові, та здати дане службове житло Західному Регіональному Управлінню до 21 грудня 2011 року для повторного заселення військовослужбовцями Держприкордонслужби. З реєстрації він зняв себе та всіх осіб, які були з ним зареєстровані, при цьому службової квартири ЗхРУ не здав. Після вибуття у Східне регіональне управління відповідач [PERSON] із врахуванням наказу Голови ДПСУ № 604-ос від 25.11.11р. про включення членом його сім`ї матері [PERSON] та те, що його мати [PERSON] записана в його особову справу як член сім`ї, проживає разом із його сім`єю, веде разом з ним спільне господарство та одержує від нього матеріальну допомогу, він повинен був забрати її з собою до нового місця служби й в подальшому отримати службове чи постійне житло не тільки на себе, свою дружину та сина, а й на матір [PERSON] . Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію Ф-2 № 00127 від 12 жовтня 2017р., виданої ОСББ «Наш Оберіг», у квартирі на [ADDRESS] зареєстрована за місцем поживання матір [PERSON] відповідач [PERSON] . Ст. 118 ЖК України передбачено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. На сьогоднішній день на квартирному обліку у Львівській загальногарнізонній черзі [PERSON] та члени його сім`ї не перебувають. Враховуючи, що [PERSON] у трудових відносинах з ДПСУ не перебуває, проживати та розпоряджатись даним службовим житловим приміщенням вона не має. Незаконно зареєстрована у спірній квартирі відповідач [PERSON] не може підтвердити право проживання в службовій квартирі у м. Львові, оскільки згідно ордеру службова квартира надавалась на інший склад сім`ї [PERSON] (він, дружина, син). На момент її реєстрації у квартирі [INFO] [PERSON] вже проходив військову службу у Східному Регіональному Управлінні, вказану квартиру зобов`язаний був здати у зв`язку з переїздом на інше місце для проходження військової служби. Про безпідставну реєстрацію члена сім`ї [PERSON] , а саме його матері [PERSON] , позивачу Західному регіональному управлінню стало відомо 12 жовтня 2017 року з довідки № 00127 ОСББ «Наш Оберіг». У відповіді\~на відзив\~від 23.04.2018\~представник позивача\~додатково зазначив,\~що вимогами\~ст.\~118\~ЖК України\~передбачено,\~що службові\~жилі приміщення\~призначаються для\~заселення громадянами,\~які у\~зв`язку\~з характером\~їх трудових\~відносин повинні\~проживати за\~місцем роботи\~або поблизу\~нього.\~На сьогоднішній\~день на\~квартирному обліку\~у Львівській\~загальногарнізонній черзі\~ [PERSON] \~та його\~мати [PERSON] \~не перебувають,\~а тому\~втратили право\~на користування\~службовим приміщення\~у [ADDRESS] .\~Окрім того,\~слід зазначити,\~що інші\~особи набувають\~право тимчасового\~користування відповідним службовим житлом, наданим у користування військовослужбовцю, за наявності такого правового статусу як член сім`ї лише на час, коли сам військовослужбовець має право користуватись таким житлом. Відтак, за сукупності зазначених обставин жоден з відповідачів не має права користуватись зазначеним службовим житлом. Те, що відповідач [PERSON] більше двадцяти років проходить військову службу в ДПСУ, а відповідач [PERSON] є пенсіонером за віком не має значення для справи, оскільки така обставина за чинним законодавством України не є підставою для користування службовим житлом. У відзиві на позов від 20.03.2018, від 04.04.2018 та у запереченнях проти\~відповіді на\~відзив від\~12.06.2018відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] проти позову заперечили, зазначивши, що [PERSON] належить до кола осіб, які згідно з вимогами ст. 125 ЖК України не підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення, тому підстави для його виселення відповідно до ст. 124 ЖК України відсутні, а вибраний позивачем спосіб захисту прав взагалі не узгоджується з нормами цивільного законодавства. В дійсності [PERSON] не припинив правовідносини з державою щодо проходження військової служби та вже більше двадцяти років проходить військову службу в Державній прикордонній службі України на різних посадах та різних регіонах країни. При цьому [PERSON] та член його сім`ї непрацездатна мати [PERSON] відносяться до кола осіб, яких в силу ст. 125 ЖК України не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, як особа, яка проходить службу в Державній прикордонній службі України, що надала йому службове жиле приміщення, більше як 10 років, та як особа, що звільнена з посади, у зв`язку з якою їй було надано жиле приміщення, але не припинила трудових відносин з підприємством, установою, організацією, яка надала це приміщення, а [PERSON] є пенсіонером за віком. У спірній службовій квартирі, яку надавали [PERSON] під час проходження служби у Західному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, проживає і зареєстрована його мати [PERSON] , пенсіонер за віком. У службовій квартирі, якою забезпечувався [PERSON] , будучи у шлюбі з [PERSON] під час проходження служби у Східному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, проживає і зареєстрована остання та малолітній син [PERSON] , 2006 р.н. Вибувши до нового місця служби та знявшись з реєстрації за попереднім місцем проживання, [PERSON] втратив право користування службовим житлом за адресою: [ADDRESS] . При цьому [PERSON] , будучи військовим пенсіонером Державної прикордонної служби України, звільненою з військової служби за віком не втратила самостійного права на забезпечення житлом з державного житлового фонду. В той час як [PERSON] вимушено змінив місце проходження служби та за новим місцем служби іншим службовим житлом не забезпечений. З 01.12.2017 він зареєстрований за новою адресою: [ADDRESS] . Таким чином, за час проходження військової служби [PERSON] житлом для постійного проживання не забезпечувався, і єдиним житлом для нього та [PERSON] є спірне житлове приміщення. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), 02.12.2010 установив порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій, зокрема, встановлено порушення національними судами права заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Безпідставними є доводи позивача щодо порушення правил реєстрації місця проживання [PERSON] . Насамперед, відповідно до ст. 65 ЖК України [PERSON] був вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою матір. При цьому особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Крім того, при отриманні спірного житлового приміщення він не підписував договір найму, і Західне регіональне управління його не складало, що є підтвердженням того, що даний житловий фонд не відноситься до державного. З врахуванням наведенного вважає Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України неналежним позивачем, оскільки службова квартира не є на його балансі, а лише на оперативному обліку - позабалансовому, й відсутні документи про право власності Західного регіонального управління Державної прикордонної служби на вказане житло. Окрім того, позивач безпідставно посилається на правову позицію Верховного Суду України, сформульовану у постанові від 05.07.2017 та у справі № 135/1222/15-ц від 08.02.2018, оскільки вказані справи не є аналогічними за змістом справі, яка розглядається. Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 28.03.2018 у справі № 357/3258/16-ц констатував, що правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 05.07.2017 у справі № 761/15791/15-ц, не узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у справі «Кревіцька та Кревіцький проти України». Крім того, відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності від 21.03.2018, яка обґрунтовується тим, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Оскільки право на звернення до суду із зазначеним позовом у Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України виникло після спливу двомісячного терміну з часу вибуття до нового місця служби (21.12.2011), а тому трирічний строк позовної давності сплив 21.12.2014. Виходячи із змісту позовної заяви, позивач достовірно знав про обставини, на які посилається в позові, а тому без поважних причин пропустив трирічний строк позовної давності, що в силу ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Представник третьої\~особи у\~письмових поясненнях\~зазначив,\~що відповідно\~до протоколу\~засідання командування\~та житлової\~комісії Львівського\~гарнізону Західного\~регіонального управління\~Держприкордонслужби від\~28\~жовтня 2010\~року (голова комісії відповідач [PERSON] ), розглянувши подані документи та житлову справу [PERSON] , вирішено надати службову трикімнатну квартиру [ADDRESS] йому на склад сім`ї 3 особи (він, дружина та син) на час проходження служби у м. Львові. Після проведення всіх необхідних дій 11.01.2012 року відповідачу [PERSON] зі\~складом сім`ї\~3\~особи Виконавчим\~комітетом Львівської\~міської ради\~видано ордер\~на службове\~жиле приміщення\~№ 000369,\~яке до\~теперішнього часу\~обліковується за\~Західним регіональним\~управлінням Держприкордонслужби.\~Відповідно до\~наказу Голови\~Держприкордонслужби України\~№ 467-ос\~від 15\~вересня 2011\~року відповідач\~ [PERSON] \~21\~жовтня 2011\~року вибув\~для подальшого\~проходження військової\~служби до\~іншого населеного\~пункту м.\~Харків у\~ [INFO] \~(військова\~частина [NUMBER] ).\~Рішенням спільного\~засідання командування\~та житлової\~комісії Львівського\~гарнізону ЗхРУ\~протоколом №\~8\~від 15\~листопада 2011\~року відповідач\~ [PERSON] \~був знятий із квартирного обліку з усіма членами сім`ї. Фактично відповідач\~разом із\~членами своєї\~сім`ї\~втратив право\~користування службовим\~житловим приміщенням,\~яке надавалось\~на час\~проходження військової\~служби у\~м.\~Львові,\~що підтверджується\~тим,\~що відповідач\~ [PERSON] \~та члени\~його сім`ї,\~які отримували\~вказану квартиру,\~у м.\~Львові не\~проживають понад\~шестимісячний строк,\~за вказаною\~адресою не\~зареєстровані.\~Натомість у\~даній службовій\~квартирі зареєстрована\~відповідач [PERSON] ,\~на яку\~така не розподілялась та ордеру на право зайняття службового приміщення не видавалося. Будь-яких законних підстав у Західного регіонального управління для забезпечення вказаної особи житловим приміщенням не має і ніколи не було, оскільки вона була включена до складу сім`ї відповідача [PERSON] вже після переведення і переїзду його до Східного регіонального управління Держприкордонслужби. Крім того, п. 28 Постанови Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 "Про службові жилі приміщення" встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї службове жиле приміщення зберігається за ними у випадках і в строки, вказані в статті 71 ЖК Української РСР. Ст. 71 ЖК України встановлюються загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково заперечив проти заяви про застосування строків позовної давності, оскільки такі позивачем не пропущено, так як порушення житлового законодавства відповідачами носить триваючий характер. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечили, надали суду пояснення аналогічні викладеним у відзивах на позов та запереченні проти відповіді на відзив. При цьому відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтвердив факт перебування його матері у дійсному шлюбі з його батьком [PERSON] , та належність останньому на праві власності житлового будинку на [ADDRESS] та квартири на [ADDRESS] . Представник третьої особи у судовому засіданні позов підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у письмових поясненнях на позов. Позовна заява надійшла до суду 13.12.2017р. Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою суду від 09.02.2018р. відкрито провадження у справі. Ухвалою від 25.04.2018 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті та залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача Адмністрацію ДПСУ. Відповідачем [PERSON] відзив на позов поданий 20.03.2018, представником відповідачів 04.04.2018. Представником позивача подано відповідь на відзив 23.04.2018, а представником відповідачів заперечення проти відповіді на відзив 12.06.2018, 21.03.2018 відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності, письмові пояснення представником третьої особи подані 12.06.2018. Всі наявні у справі докази надані сторонами, відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно витребувано судом. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача [PERSON] та представника третьої особи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що у відповідності до наказу Голови Держприкордонслужби України № 183-ос від 30 квітня 2010 року полковник [PERSON] в період з 30 квітня 2010 року по 22 жовтня 2011 року проходив військову службу в ЗхРУ на посаді заступника начальника регіонального управління з тилу - начальника тилу. Згідно розрахунку розподілу квартир на [ADDRESS] , долученого до листа УЖГ Департаменту житлового господарства та інфраструктури ЛМР від 19.07.2011, квартира [ADDRESS] знаходиться на обслуговуванні у ОСББ «Наш оберіг». Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 949 від 11.11.2011 квартиру [ADDRESS] а включено до складу службового житла Західного регіонального управління ДПСУ, й така перебуває на обліку ЗхРУ ДПСУ на балансовому рахунку 021 «Активи на відповідальному зберіганняі розпорядників бюджетних коштів», що стверджується довідкою головного бухгалтера ЗхРУ ДПСУ. На час проходження військової служби у ЗхРУ ДПСУ [PERSON] був зарахований на квартирний облік для отримання житлової площі у м. Львові зі складом сім`ї одна особа (протокол № 7 від 10.09.10р.). За вказаним місцем проходження служби на склад сім`ї з трьох осіб (він, дружина [PERSON] та син [PERSON] , 2006 р.н.) рішенням спільного засідання командування та житлової комісії Львівського гарнізону ЗхРУ у відповідності до протоколу № 9 від 28.10.2010 року [PERSON] був забезпечений службовим житловим приміщенням, а саме трикімнатною квартирою [ADDRESS] з житловою площею 38,4 кв.м., загальна площа 69,2 кв.м., та наказом директора департаменту ЖГ № 671 від 26.12.11р. зазначену службову квартиру закріплено за [PERSON] , та вищезазначеними членами його сім`ї з видачею 11.01.2012 року службового ордеру № 000369 на всіх членів сім`ї. Рішенням спільного засідання командування та житлової комісії Львівського гарнізону ЗхРУ, протокол № 8 від 15 листопада 2011 року, [PERSON] був знятий із квартирного обліку з усіма членами сім`ї у м. Львові у зв`язку з переміщенням до нового місця служби в інший населений пункт, зокрема, у відповідності до наказу Голови Держприкордонслужби України № 467-ос від 15 вересня 2011 року (наказ про переміщення до нового місця служби) полковник [PERSON] [INFO] вибув для подальшого проходження військової служби у Східне Регіональне Управління (військова частина [NUMBER] ), що стверджується довідкою ЗхРУ ДПСУ від 07.12.2017. Під час проходження військової служби у Східному Регіональному Управлінні у м. Харкові на аналогічній посаді, як і у м. Львові [PERSON] , отримав службове житлове приміщення в селищі Пісочин Харківського р-ну Харківської області, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] , разом з членами своєї сім`ї: дружиною та сином (протокол засідання житлової комісії Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Держприкордонслужби України від 3 вересня 2015 року № 9, ордер № 26 від 23.12.2015). Одразу після цього 15.01.2016 був зареєстрований за місцем проживання та проживав із членами своєї сім`ї у вказаній квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ВК Пісочинської селищної ради від 03.11.2017. Рішенням спільного засідання житлової комісії Харківського прикордонного гарнізону СхРУ, протокол № 5 від 05 вересня 2017 року, [PERSON] був знятий із квартирного обліку з усіма членами сім`ї у м. Харкові у зв`язку з переміщенням до нового місця служби в інший населений пункт, зокрема, у відповідності до наказу начальника Східного регіонального управління Держприкордонслужби України від 7 серпня 2017 року № 398-ос. [PERSON] вибув для подальшого проходження військової служби у Південне Регіональне Управління (військова частина [NUMBER] ) м. Одеса, його облікову житлову справу направлено до військової частини [NUMBER] у м. Одеса. У квартирі [ADDRESS] на [ADDRESS] залишилась проживати його колишня дружина [PERSON] , шлюб із якою розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13.05.2017, та неповнолітній син [PERSON] , 2006 р.н., що підтверджується довідкою ВК Пісочинської селищної ради від 04.12.2017. Відповідач [PERSON] знявся із реєстрації за вказаною адресою та зареєструвався за місцем проживання у [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання від 01.12.2017. З рапортом щодо зарахування на облік для поліпшення житлових умов до житлової комісії Одеського гарнізону Південного РУ ДПСУ не звертався, що підтверджується довідкою Південного РУ ДПСУ від 02.07.2018 № 721/272. З довідки № 00127 від 12.10.2015, виданої ОСББ «Наш оберіг», вбачається, що в квартирі [ADDRESS] станом на 12 жовтня 2015 року зареєстрована відповідач [PERSON] (мати власника особового рахунку) з 08.09.2012. Актом від 08.12.2017 № 721-231 комісії ЗхРУ ДПСУ встановлено, що станом на 08.12.2017 в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] , [PERSON] є військовослужбовцем іншої військової частини та проходить службу у м. Одеса. Відповідно до ст. 118 ЖК службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. П. 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року, передбачено, що у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством. Згідно з п.п. 2.1, 2.21 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України № 1040 від 20 грудня 2007 року, військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями. Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби. У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби. Отже, судом встановлено, що [PERSON] у зв`язку з переміщенням по військовій службі та переїздом в іншу місцевість змінив місце проживання, добровільно з членами сім`ї (дружиною та сином) знявся з реєстрації за місцем проживання на [ADDRESS] , та з 15.01.2016 зареєструвався за новим місцем проживання у службовій квартирі на [ADDRESS] , де під час проходження військової служби у СхРУ ДПСУ проживав на постійній основі. Таким чином, [PERSON] , будучи забезпечений службовим приміщенням за новим місцем проходження служби у м. Харкові, втратив право користування службовою квартирою у м. Львові. У спосіб добровільного зняття з реєстрації за попереднім місцем проживання на [ADDRESS] відповідач [PERSON] виконав вимоги закону та підзаконних нормативно-правових актів щодо необхідності звільнення службового житлового приміщення за попереднім місцем служби. Після цього, в тому числі станом на час розгляду справи судом, у [PERSON] відсутні правові підстави для зайняття квартири [ADDRESS] . При цьому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог до відповідача [PERSON] , так як останній не зареєстрований та, будучи військовослужбовцем, який проходить військову службу у м. Одеса, де зареєстрований за місцем проживання, фактично не проживає у спірній квартирі. Таким чином, судом не встановлено факту порушення прав позивача внаслідок дій безпосередньо відповідача [PERSON] . Крім того, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] здати позивачу службове житлове приміщення не відповідає вимогам закону (ст. 16 ЦК України). В нормативно-правових актах, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги у цій частині, відсутні положення, які б, окрім обов`язку звільнити службове житлове приміщення, яке відповідачем [PERSON] було звільнено, визначали б, у який спосіб відповідач повинен «здати» його позивачу та правові наслідки недотримання ним цього обов`язку. В частині позовних вимог про виселення до відповідача [PERSON] позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Як вбачається із довідки ОСББ «Наш оберіг» від 12.10.2017 № 00127, відповідач [PERSON] у спірному житловому приміщенні була зареєстрована 08.09.2012, тобто вже після переміщення відповідача [PERSON] по військовій службі та переїзду в іншу місцевість. Реєстрація місця проживання [PERSON] , пенсіонера за віком згідно пенсійного посвідчення Серії [NUMBER] та матері відповідача [PERSON] , була здійснена на підставі її заяви від 29.08.2012 та нотаріально посвідченої заяви-згоди відповідача [PERSON] та члена його сім`ї [PERSON] від 31.08.2012, які на той час були зареєстровані за місцем проживання у квартирі [ADDRESS] . Цьому передував Наказ Голови ДПСУ від 25.11.2011 № 604ос на підставі рапорта [PERSON] про включення членом сім`ї, який перебуває на його утриманні, його матері [PERSON] , та в подальшому рапорт [PERSON] на ім`я начальника ЗхРУ ДПСУ від 20.04.2012 про надання дозволу на реєстрацію її у службовому житловому приміщенні у м. Львові. З приводу дововодів сторони відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд вважає їх необґрунтованими, оскільки з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом з боку [PERSON] , володіння ним з боку [PERSON] є незаконним, і відповідне порушення з боку останньої носить триваючий характер. При цьому суд виходить із правового висновку, сформульованого у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Зокрема, особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (ст. 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Велика Палата Верховного Суду вважає, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним. Велика Палата Верховного Суду вважає, що навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. З приводу суті заявлених вимог щодо виселення [PERSON] суд виходить із наступного. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»). Відповідно до ст.\~118\~ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно з ч. 2 ст.\~121\~ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Відповідно до ст.\~122\~ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.\~64\~ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. За змістом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Згідно із ст.\~124\~ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.\~125\~ЖК України не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, пенсіонерів по старості. У пункті 20 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~деякі питання,\~що виникли\~в практиці\~застосування судами\~Житлового кодексу\~України» від\~12\~квітня 1985\~року №\~2 зазначено, що оскільки в силу ст.\~125\~ЖК деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Аналізуючи норми ст.ст. 124, 125\~ЖК України слід дійти висновку, що зазначені норми права підлягають застосуванню до житлових правовідносин, одним із суб`єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Таким чином, закріплені в ст.ст. 125 та 124\~ЖК України гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з службового приміщення громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. Право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. До вказаного висновку прийшов Верховний Суд України у Постанові від 05.07.2017 у справі № 761/15791/15-ц. До аналогічного висновку також прийшов Верховний Суд у Постанові від 05.07.2018 у справі № 489/7095/15-ц. Також судом\~враховується правові\~висновки,\~сформульовані у\~Постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~04.07.2018\~року у\~справі №\~653/1096/16-ц.\~Велика Палата\~Верховного Суду\~звертає увагу\~на те,\~що ЄСПЛ,\~розглянувши справу\~за заявою\~військовослужбовця,\~який разом\~з іншими\~членами сім`ї\~був виселений\~із кімнати\~в гуртожитку\~після припинення\~служби у\~Міністерстві оборони\~України,\~дійшов висновку\~про відсутність\~порушення статті\~8\~Конвенції.\~ЄСПЛ вказав,\~що втручання,\~на яке\~скаржився заявник,\~переслідувало легітимну\~мету -\~захист інтересів\~економічного добробуту\~країни та\~прав інших\~осіб,\~а саме\~курсантів і\~працівників Національної\~академії оборони\~України й\~інших військовослужбовців,\~які потребували\~житло у\~зв`язку\~зі службою\~(рішення\~від 16\~лютого 2017\~року у\~справі «Каракуця\~проти України»\~(«Karakutsya\~v.\~Ukraine»),\~заява №\~18986/06,\~§ 71). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів суд першої інстанції висловився, вказавши, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло. У справі, що розглядається, суспільна необхідність для виселення відповідача [PERSON] також обумовлена тим, що існує черга працівників позивача, які можуть претендувати на заселення у службове житло. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14. Оцінюючи можливість виселення відповідача [PERSON] на предмет дотримання при цьому принципу пропорційності, суд виходить із того, що, як вбачається із пояснень відповідача [PERSON] , остання перебуває у дійсному шлюбі з його батьком [PERSON] . При цьому відповідно до даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] є співвласником нежитлової будівлі у м. Мостиська Львівської області, в той час як її чоловік [PERSON] є власником будинку загальною площею 127,9 кв.м. на [ADDRESS] у тому ж населеному пункті. Крім того, він є власником квартири на [ADDRESS] загальною площею 29,1 кв.м. у м. Золочів Львівської області, саме у м. Золочів до зміни реєстрації була зареєстрована за місцем проживання [PERSON] . За цих обставин, із врахуванням наявності у відповідача [PERSON] та її близьких осіб на праві власності об`єктів нерухомого майна суд приходить до висновку, що рішенням про її виселення принцип пропорційності не буде порушено. Таким чином, у зв`язку з припиненням проходження служби в м. Льові та вибуттям до нового місця проходження служби у м. Харків [PERSON] він та його матір [PERSON] втратили право користування службовою квартирою у м. Львові. Оскільки ордер на користування службовою квартирою в м. Львові видавався лише на [PERSON] , його матір [PERSON] вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача, у трудових відносинах з установою, якою надавалось це службове житло, вона не перебувала, у власності чоловіка [PERSON] . [PERSON] є квартира та житловий будинок у Львівській області, суд приходить до висновку про виселення [PERSON] зі спірної квартири. Щодо позовної вимоги з приводу зняття відповідача з реєстраційного обліку місця проживання у квартирі [ADDRESS] , то така задоволенню не підлягає як передчасно заявлена за відсутності факту порушення прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснються на підставі, в тому числі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення. Таким чином, набрання законної сили цим рішенням суду про виселення [PERSON] із спірного службового житлового приміщення буде правовою підставою для зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Оскільки позов до [PERSON] судом задоволено частково, а тому з останньої на користь позивача підлягає стягненню Ѕ сплаченого ним судового збору в частині вимог до відповідача [PERSON] . Виходячи із вищенаведеного та

Outcome: partial