Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача 25\~000,00 грн. та суму сплаченого судового збору посилаючись на те, що в грудні 2012 року [PERSON] позичив у нього 1\~000,00 доларів США на особисті потреби, про що 04.12.2012 року власноручно написав боргову розписку та усно обумовили строк повернення боргу 01.12.2015 року. В зазначений термін відповідач позичені кошти не повернув та умовив відстрочити дату повернення боргу до 01.05.2016 року, про що 03.11.2015 року написав ще одну розписку, в якій підтвердив взяті на себе раніше зобовязання. Після спливу і цього строку відповідач суму боргу не повернув незважаючи на неодноразові звернення позивача, в добровільному порядку повернути позичену суму боргу відмовляється, що і стало підставою звернення [PERSON] до суду за захистом своїх прав.\~\~\~\~\~\~ Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просить його задовільнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив та просить відмовити в його задоволенні за безпідставністю посилаючись на те, що: -в розписці мається велика кількість граматичних помилок, крім того прізвище відповідача також написано з помилками; -в розписці не зазначено в якій валюті було надано вказану суму боргу; -у позивача відсутня ліцензія Національного Банку України на здійснення операцій з валютою, а тому він не мав права проводити валютні операції, а саме надавати в борг валютні цінності та відповідно вимагати повернення боргу; -позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду, так як договір позики між сторонами було укладено 04.12.2012 року, відтак перебіг строку позовної давності про повернення суми розпочався на наступний день після 04.12.2012 року і закінчився 05.12.2015 року. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики. Так, з матеріалів справи вбачається, [PERSON] 04.12.2012 року написав розписку згідно якої останній отримав від [PERSON] одну тисячу доларів в борг під проценти (а.с.10). Розпискою від 03.11.2015 року [PERSON] підтвердив отримання ним від [PERSON] в борг 1\~000,00 (одну тисячу) доларів США 04.12.2012 року під проценти та зобовязується виплачувати кожного місяця по 500,00 грн. до виплати 1\~000,00 доларів США (а.с.9). Позичальник доказів виконання свого зобов'язання не надав, наявність у позивача оригіналу зазначеного договору позики свідчить про те, що відповідач борг не повернув. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, отже між сторонами виникли боргові зобов'язання. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Оскільки у справі, яка розглядається, договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, то твердження представника відповідача про необхідність надання позивачем додаткових доказів, які підтверджують цей факт, є безпідставним. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, від 24.02.2016 року в справі №6-50цс16, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідачем чи його представником не доведено належними та допустимими доказами, що гроші передавалися не [PERSON], також не доведено виконання зобов'язань за борговою розпискою. Розбіжність в написанні прізвища боржника «Гукосян» в розписці від 04.12.2012 року та «Гукасян» в розписці від 03.11.2015 року, яку допустив саме боржник при написанні власноручно цих розписок, не впливає на висновки суду щодо виникнення між сторонами зобовязальних правовідносин, оскільки в обох розписках зазначений один ідентифікаційний номер платника податку [NUMBER], який співпадає з ідентифікаційним номером, зазначеним в посвідченій нотаріусом довіреності [PERSON] на уповноваження [PERSON] представляти його інтереси (а.с.27). Таким чином, враховуючи, що відповідач при написанні розписки відповідачеві копію документу, який посвідчує його особу, не надавав, а отже позивачеві не було відомо правильність написання прізвища відповідача, суд прийшов до висновку про наявність боргового зобовязання [PERSON] перед [PERSON]. Посилання представника відповідача на відсутність відповідної індивідуальної ліцензії у позивача, а отже надавати грошові кошти в іноземній валюті позивач не мав права являються безпідставними з огляду на наступне. Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Такі ж по суті висновки містяться й у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13. В той же час, в розписці від 03.11.2015 року зазначена саме сума боргу 1 000 доларів США (а.с.9). Щодо тверджень представника відповідача, що позивач не мав права отримувати проценти за договором позики так як це є фінансовою послугою, яка підлягає ліцензуванню і може надаватись фізичними особами субєктами підприємницької діяльності суд зазначає, що аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст. ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є субєктами підприємницької діяльності. [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (ст. ст. 553 -559, 1046 1053). Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, слід дійти висновку, що [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 1048 ЦК України. Така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року. Щодо заявленого представником відповідача у запереченні застосування строків позовної давності суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. [PERSON] боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, 04.12.2012 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримав кошти в сумі 1000 доларів США, про що останнім 03.11.2015 року складено ще одну розписку, оригінал якої знаходиться у позивача, а копія в матеріалах справи (а.с. 9). [PERSON] вбачається із змісту наданої розписки [PERSON] підтверджує отримання ним від [PERSON] в борг 1000 доларів США та зобовязується виплатити кожен місяць по 500 грн. до виплати основної суми боргу 1000 доларів США. Позивач зазначив, що після його вимоги повернути в грудні 2015 року йому суму боргу [PERSON] попросив його відстрочити сплату боргу до 01.05.2016 року і саме в підтвердження цього написав поновлену розписку. Відповідачем чи його представником ніяких доказів на спростування зазначеної обставини не надані. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, враховуючи зазначені вимоги законодавства та встановлені судом обставини суд прийшов до висновку, що строк позовної давності слід рахувати з дня підписання боржником [PERSON] другої розписки з 03.11.2015 року, а отже строк позовної давності позивачем не порушено. Відповідно до ст. 99 Конституції України і Указу Президента України від 25 серпня 1996 року N 762/96 «Про грошову реформу в Україні», грошовою одиницею і єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, тому стягненню підлягає сума в розмірі 1 000,00 доларів США за курсом Національного банку України, що на день подачі позовної заяви 21.06.2016 року становить - 2490,8886 гривень за 100 доларів США. Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] за невиконаним договором позики підлягає стягненню основний борг у розмірі 24 908,88 грн. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial