Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, на обґрунтування вказавши, що відповідно до наказу ПАТ «Гнідавський цукровий завод» №143 від 02.12.2002 р. за ним (позивачем) закріплено квартиру, загальною площею 46,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Агрономічна, 5/2. Пояснює, що згідно квитанції за грудень 2015 р. за утримання будинку йому було нараховано 11 грн. 93 коп., тобто по 0,24 грн. за 1 кв.м. В квітні 2016 року за утримання будинку було нараховано 345 грн.10 коп., тобто по 7 грн. за 1 кв.м. Станом на 26.08.2017 рік сума до оплати за утримання будинку становить 5029 грн. 62 коп. Позивач звернувся до відповідача з приводу розяснення щодо вартості послуг з утримання та встановлення тарифів вищевказаного будинку у період з 01.01.1998 р. по перше півріччя 2017 р. Листом від 26.08.2017 р. відповідач повідомив, що на підприємстві відсутні документи стосовно переліку та вартості послуг з утримання будинку. Додатково зазначено, що витрати у 2016-2017 р. становлять 19229 грн. Після чого в вересні місяці 2017 року відповідачу було надіслано адвокатський запит щодо надання повного розгорнутого розрахунку нарахування оплати за утримання зазначеного будинку, а також актів виконання робіт, виконання послуг щодо будинку, у якому знаходиться квартира №2, за адресою м. Луцьк, вул. Агрономічна, 5 у 2016-2017 рр. Наприкінці вересня 2017 року позивачем отримано відповідь на даний запит до якої долучено розрахунок плати для мешканців, що проживають за адресою: [INFO] затверджений 01.03.2016 р. головою правління ПАТ «Гнідавський цукровий завод» [PERSON] та акт від 13.06.2017 р. про проведені в травні 2017 року ремонтні та профілактичні роботи на суму 802 грн. 77 коп. Позивач вважає, що фактично у розрахунку вартості тарифу законною і обґрунтованою є лише послуга щодо освітлення місць загального користування. Крім того, зазначає, що відповідно до рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 319-1 від 05.06.2013 р. тариф з 01.07.2013 р. за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлений у розмірі від 0,41 до 2,52 грн. за 1 кв.м., а відповідно рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 792-1 від 21.12.2016 р. тариф з 01.02.2016 р. за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлений у розмірі від 0,5651 до 3,6789 грн. за 1 кв.м. Таким чином, просить суд визнати дії ПАТ «Гнідавський цукровий завод» щодо встановлення тарифу за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 7 грн. за 1 кв.м. незаконними, а нарахування сум до оплати даних послуг такими, що підлягають скасуванню та перерахунку відповідно до рішень виконавчого комітету Луцької міської ради щодо встановлення тарифів на 2016 та 2017 р. 02.04.2018 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 103), в якій він просить суд визнати дії [PERSON] «Гнідавський цукровий завод» щодо утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 7 грн. на 1 кв.м за адресою: [ADDRESS] протиправними та незаконними; скасувати нарахованих сум до оплати з 01.03.2016 року щодо нарахування йому заборгованості за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій; зобовязати відповідача здійснити перерахунок відповідно до рішень виконавчого комітету Луцької міської ради щодо встановлення тарифів на 2016, 2017 та 2018 роки. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовну заяву, заяву про уточнення позовних вимог підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у них, просили позов задовольни. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що дійсно позивач проживає за адресою: [INFO]. Вказане приміщення перебуває на балансі відповідача і є нежитловим. За проживання у вказаному приміщенні позивач вносить відповідну плату. Проте, ця плата не є оплатою за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а є компенсацією витрат з утримання приміщення, понесених відповідачем. Правовою підставою нарахування позивачу такої плати є ст. 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір оренди приміщення, інші договори у письмовій формі між позивачем та відповідачем не укладалися. Позивач помилково ототожнює розмір відшкодування за утримання в належному стані нерухомого майна з тарифами на житлово-комунальні послуги, в тому числі з тарифами на утримання будинку та прибудинкової території , які відповідно до ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» підлягають встановленню органами місцевого самоврядування. Діючим законодавством України не передбачено обов»язквого затвердження або погодження органами місцевого самоврядування розмірів відшкодування за утримання нежитлових приміщень. Крім того, приміщення в якому проживає позивач знаходиться за межами м. Луцька, а саме на території Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, а тому доводи позивача про необхідність затвердження тарифів на утримання будинку та прибудинкової території Луцькою міською радою не повинні братися до уваги, оскільки таке затвердження не відноситься до компетенції зазначеного органу місцевого самоврядування. Просить у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу Судом встановлено, що на підставі наказу директора Гнідавського цукрового комбінату № 140 від 13.10.1980 року позивачу [PERSON], як працівнику заводу, було видано ордер № 41 від 13.10.1980 року на право зайняття ним квартири, що складається з однієї кімнати площею 13,5 кв.м та кухні загальної, а також госпбудівель в [ADDRESS] (а.с. 111). 10.12.2002 року наказом голови правленні ВАТ «Гнідавський цукровий завод» № 144 для спрощення перебудови квартири [ADDRESS] кімнату площею 12 кв.м, що належить [PERSON], було передано [PERSON], взамін кімнати площею 13 кв.м., що належить йому (а.с. 107). На підставі наказу голови правління ВАТ «Гнідавський цукровий завод» [PERSON] було виділено додаткову житлову площу 24,8 кв.м., загальна площа квартири [PERSON] 46,3 кв.м. (а.с. 3-4). Таким чином, судом встановлено, що позивач був вселений в приміщення, розташоване по вул. Агрономічна, 5 в м. Луцьку на підставі ордера, який на день розгляду судом даної справи є чинним, у встановленому законодавством порядку недійсним не визнаний. Вказана будівля з 1979 року знаходиться на балансі [PERSON] «Гнідавський цукровий завод», що підтверджується балансовою довідкою № 261 від 27.03.2018 року, виданою відповідачем (а.с. 84). На переконання суду, спірне приміщення має ознаки житлового приміщення з огляду на наступне. Поняття «житлове приміщення» міститься в ст. 15 ЖК України, відповідно до якого житловим приміщенням визнається ізольоване приміщення, яке є нерухомим майном і придатне для постійного проживання громадян (відповідає встановленим санітарним і технічним правилам і нормам, іншим вимогам законодавства). Так, в приміщенні по вул. Агрономічна, 5 в м. Луцьку, яке на балансі відповідача ПАТ «Гнідавський цукровий завод» перебуває як будівля пожежного посту, постійно проживають працівники заводу та члени їх сімей, в тому числі і позивач [PERSON] з членами його сімї, вселення відбулося на підставі відповідного ордеру. Вказані обставини знаходять своє обєктивне підтвердження як в поясненнях сторін, наданих в судовому засіданні, так і в довідці, наданій [PERSON] «Гнідавський цукровий завод» (а.с. 127). З пояснень самого представника відповідача [PERSON] «Гнідавський цукровий завод», наданих суду, вбачається, що у спірному приміщенні постійно проживають працівники відповідача та члени їх сімей, які займають окремі ізольовані кімнати, за проживання в приміщенні та комунальні послуги вносять відповідну плату. Дані обставини відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані, а відтак у суду є об»єктивні підстави вважати, що займане позивачем приміщення фактично є житловим. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що плата, яку вносить позивач фактично є компенсацією витрат, понесених відповідачем [PERSON] «Гнідавський цукровий завод» у зв»язку з утриманням будівлі № 5 по вул. Агрономічна в м. Луцьку, саме: витрат, повязаних з підтриманням справності внутрішньо-будинкових мереж, проведення зовнішнього благоустрою, ліквідацією аварій на зовнішніх та внутрішніх комунікаціях, утриманням управлінського та обслуговуючого персоналу, орендою землі, отриманням послуг обчислювального центру, освітленням місць загального користування. Таким чином, з пояснень представника відповідача можна дійти висновку про те, що комплекс перелічених ним заходів фактично є утриманням будинку та прибудинкової території, тобто діяльністю відповідача, спрямованою на задоволення потреб фізичних осіб, що проживають за адресою: [INFO] щодо забезпечення експлуатації та ремонту цього приміщення, а також утримання прилеглої до нього (прибудинкової) території. Закон України "Про житлово-комунальні послуги" регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 7, п.2 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. Тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій розраховується згідно з вимогами Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» надалі (Порядок). Ці послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Калькуляційною одиницею є 1 кв.м загальної площі, що перебуває у власності або наймі фізичної чи юридичної особи. Тарифи на житлово-комунальні послуги в м. Луцьку на 2016-2018 року визначені рішеннями виконавчого комітету Луцької міської ради № 319-1 від 05.06.2013 року та № 792-1 від 21.12.2016 року, відповідно до яких тариф на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій з 01.07.2013 року до 01.02.2017 року становив від 0,41 до 2,52 грн. за 1 кв.м., а з 01.02.2017 року від 0,5651 до 3,6789 грн. за 1 кв.м. (а.с. 12-13). Судом встановлено, що з 01.03.2016 року позивачу [PERSON] відповідачем за утримання будинку та прибудинкової території нараховувалася плата за тарифом 7 грн. за 1 кв.м. (а.с. 7, 8, 10, 128-129). Такий тариф було затверджено наказами голови правління ПАТ «Гнідавський цукровий завод» № 22 та № 26 від 01.03.2016 року (а.с. 36). Як вбачається зі змісту листа виконавчого комітету Луцької міської ради від 08.09.2017 року № 14-3692-99 (а.с. 52), балансоутримувач будинку № 5 по вул. Агрономічній ПАТ «Гнідавський цукровий завод» розрахований тариф на послуги з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій на розгляд виконавчого комітету Луцької міської ради не надавав. В судовому засіданні представник відповідача не зміг вказати правові підстави нарахування тарифу за утримання будинку та прибудинкової території в сумі 7 грн. за 1 кв.м. П. 8 ч. 1 ст. 22, ч.ч. 3, 4 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання). У разі встановлення органом місцевого самоврядування тарифів на житлово-комунальні послуги на рівні, що унеможливлює отримання прибутку, орган, який їх затвердив, зобов'язаний відшкодувати з відповідного місцевого бюджету виконавцям/виробникам різницю між встановленим розміром цін/тарифів та економічно обґрунтованими витратами на виробництво цих послуг. Відповідно до п.7 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином (згідно з п. 19 ст. 1 цього Закону продукція це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб). За таких обставин суд вважає, що тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, встановлений наказами голови правління ПАТ «Гнідавський цукровий завод» №№ 22, 26 від 01.03.2016 року суперечить положенням ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги», а тому не підлягає застосуванню. Відповідач у спірний період повинен був застосовувати тарифи нарахування послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що були визначені рішеннями виконавчого комітету Луцької міської ради № 319-1 від 05.06.2013 року та № 792-1 від 21.12.2016 року На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] щодо зобовязання [PERSON] «Гнідавський цукровий завод» здійснити перерахунок нарахованої плати за утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] відповідно до тарифів, на 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, затверджених рішеннями виконавчого комітету Луцької міської ради № 319-1 від 05.06.2013 року та № 792-1 від 21.12.2016 року за період з 01.03.2016 року по 02.04.2018 року (день звернення до суду з заявою про уточнення позовних вимог) є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Що стосується вимог позивача про визнання дій [PERSON] «Гнідавський цукровий завод» щодо утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 7 грн. на 1 кв.м за адресою: [ADDRESS] протиправними та незаконними, скасування нарахування сум до оплати з 01.03.2016 року щодо нарахування йому заборгованості за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, то суд вважає що ці його вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивачем обрано спосіб захисту не передбачений ст. 16 ЦК України. Стосовно доводів представника відповідача про те, що займане позивачем приміщення знаходиться поза межами м. Луцька, а саме на території Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, а тому розраховані ним тарифи не підлягають затвердженню виконавчим комітетом Луцької міської ради, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. З копії паспорта громадянина України, виданого на імя [PERSON], вбачається, що останній є прописаним (зареєстрованим) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 105). Вказана реєстрація позивача проведена Луцьким міським відділом УМВС України у Волинській області. Інформація аналогічного змісту міститься і у довідці про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Реєстру територіальної громади міста Луцька від 21.09.2017 року, яка видана відділом ведення реєстру територіальної громади Луцької міської ради (а.с. 126). З ордеру № 41 від 13.10.1980 року на право зайняття [PERSON] квартири, слідує, що вказана в ордері квартира № [ADDRESS] (а.с. 111). Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про розширення меж міста Луцька Волинської області» № 5207-ІХ від 12.10.1979 року в межі міста Луцька Волинської області було включене селище міського типу Вересневе Луцької міськради загальною площею 104 гектари (а.с. 133). Як вбачається з листа Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області № 394/2-17 від 13.11.2017 року (а.с. 122-зворот) вулиця під назвою «Агрономічна», яка знаходиться на території бурякопункту ПАТ «Гнідавський цукровий завод» до території Боратинської сільської ради, а саме: села Рованці Луцького району не відноситься. Відповідно до ч. 1 ст. 174 Земельного кодексу України рішення про встановлення і зміну меж районів і міст приймається Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської чи Севастопольської міської ради. На день розгляду даної справи судом рішення Верховною радою України про зміну меж міста Луцька Волинської області шляхом виключення селища Вересневе, або його частини, не приймалося. Доказів іншого, представником відповідача, суду не надано. Надані представником відповідача листи Виконавчого комітету Луцької міської ради, Луцької міської ради (а.с. 52, 53) на підтвердження його доводів про знаходження будівлі № 5 по вул. Агрономічна за межами м. Луцька, на думку суду, є недопустимими доказами в розумінні положень ст.ст. 76,78 ЦПК України, а тому до уваги судом не приймаються. З наданого представником відповідача листа Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області від 01.07.2016 року № 272/2-16 (а.с. 88) слідує, що майно, перелік якого визначено в Переліку нерухомого майна, переданого у власність ВАТ «Гнідавський цукровий завод» на підставі наказів № 269 від 20.12.1994 року, № 307 від 19.07.1999 року Регіонального відділення Фонду державного майна України, і яке розташоване за адресою: м. Луцьк, вул. Ранкова, 1 присвоєно нову поштову адресу: Волинська область, Луцький район, с. Рованці, вул. Промислова, 3. Суд вважає, що даний доказ не є належним, допустимим та достовірним доказом того, будівля в якій проживає позивач знаходиться за межами м. Луцька. Так, представником відповідача не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що вул. Світлопункт с. Вересневе, вул. Агрономічна м. Луцька, коли-небудь перейменовувалася у вул. Ранкову м. Луцька. В матеріалах справи міститься окремі сторінки Переліку нерухомого майна, переданого у власність відкритому акціонерному товариства згідно з рішенням засновників, регіонального відділення ФДМУ по Волинській області та орендного підприємства «Гнідавський цукровий завод» від 28.11.96 , а саме сторінки 1, 11 та 13 (а.с. 58-59). Інші сторінки Переліку відповідачем суду не надавалися. На сторінці 11 під номером 202 зазначено обєкт «будівля пожпосту». Проте, з наявних у справі документів не вбачається, що обєкт «будівля пожпосту» знаходиться саме за адресою м. Луцьк, вул. Ранкова, 1, як і не вбачається та обставина, що Баратинській сільській раді для отримання відповіді від 01.07.2016 року № 272/2-16 (а.с. 88) було надано той самий перелік нерухомого майна, що надано суду і знаходиться у матеріалах справи. Представником відповідача не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що технічний паспорт на обєкт нерухомого майна будівлю пожежного посту за адресою: м. Луцьк, вул. Ранкова, 1 виготовлено саме на будівлю в якій проживає позивач. Натомість з самого технічного паспорту на вказаний обєкт (а.с. 94-101) слідує, що він є одноповерховим, в той час, як приміщення, яке займає позивач, знаходиться на другому поверсі будівлі, що перебуває на балансі відповідача, що встановлено судом з пояснень сторін. Представником відповідача в судовому засіданні визнано той факт, що на день звернення позивача [PERSON] до суду з даним позовом, останній продовжує проживати в тій самій будівлі, в яку він вселився на підставі ордеру № 41 від 13.10.1980 року. За таких обставин суд, вважає, що представниками відповідача не надані належні, допустимі, достатні та достовірні докази на підтвердження того, що займане позивачем житлове приміщення знаходиться за межами м. Луцька. Таким чином, оцінивши надані сторонами та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності,суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити частково. В позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог позивачем заявлено три позовні вимоги немайнового характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати, за подання позову майнового характеру 1% ціни позову. Тобто, при подачі даного позову позивачу необхідно було б сплатити 640 грн. за кожну вимогу немайнового характеру. Від сплати судового збору за даною категорією справи позивач звільнений на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» Оскільки позивач за даною категорією справ звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 640 грн., оскільки судом задоволені одну позовну вимогу, заявлену позивачем. На підставі ст.ст. 1, 4, 5, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial