Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати [PERSON] та [PERSON] повернути земельну ділянку площею 451,22 кв.м на [ADDRESS] в особі Київської міської ради, привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення, розміщених на ній будівель і споруд. Позов обґрунтовує тим, що Прокуратурою міста Києва встановлено факт порушення права територіальної громади міста Києва на розпорядження та користування земельною ділянкою, на якій незаконно збудовано нерухоме майно. Так, відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 07.11.2016 №16-1902-07, проведеного Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), земельна ділянка (код 85:374:0005) за адресою: [ADDRESS] огороджена декоративним парканом, орієнтовною площею 0,045 га. На огородженій території розташована споруда орієнтовною площею 0,02 га; рекламоносії, розміщені на споруді, свідчать про функціонування закладу громадського харчування. При цьому, документи, що посвідчують право користування (власності) даною земельною ділянкою, визначені чинним законодавством, в Департаменті не зареєстровані. Згідно з базою даних міського земельного кадастру, земельна ділянка площею 451,22 кв. м на [ADDRESS] (код ділянки 85:374:0005) обліковується лише на підставі технічного звіту та встановлення зовнішніх меж землекористування за [PERSON] . Рішень щодо передачі вказаної земельної ділянки у власність чи користування Київська міська рада не приймала. Відповідно до бази даних ПК «Кадастр» від 26.09.2016 земельна ділянка (обліковий код 85:374:0005) площею 451,22 кв. м по [ADDRESS] обліковується за [PERSON] без правовстановлюючих документів (лист Державної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві від 22.11.2016 № 6492/9/26-56-13-05- 38). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2016 нежитловий будинок на [ADDRESS] загальною площею 96,7 кв. м зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] . Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , на якій незаконно збудовано вищезазначене майно, підлягає поверненню власнику - Київській міській раді, а зазначене майно знесенню, виходячи з наступного. Разом із цим, земельна ділянка на [ADDRESS] , яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва, безпідставно займається та використовується [PERSON] та [PERSON] не зважаючи на те, що Київською міською радою рішення не приймалися, а документи, що посвідчують право користування земельною ділянкою, у вказаних осіб відсутні. Ухвалою від 16.12.2016 р. відкрито провадження у справі за вказаним позовом (суддя Супрун Г.Б.). Ухвалами Апеляційного суду м. Києва апеляційні скарги [PERSON] , які подавались неодноразово на вищевказану ухвалу, були відхилені. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ від 19.07.2018 р. матеріали вказаної справи передані на розгляд судді Ларіоновій Н.М. Постановою Верховного Суду від 10.04.2019 року залишено без задоволення касаційну скаргу [PERSON] на ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 27.02.2018 р., якою було залишено без змін вищевказана ухвала районного суду від 16.12.2016 р. про відкриття провадження. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проводиться в порядку загального позовного провадження. Через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому вказує, що 25.08.2009 ФОП [PERSON] набув право власності на нежитловий будинок загальною площею 94,4 кв.м,, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в судовому порядку на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2009 по справі N830/284. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.08.2009 по справі №30/284 (яке набрало законної сили) за позовом ФОП [PERSON] до КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації права власності на об`єкти нерухомого майна», визнано в порядку статі 331 ЦК України право власності за ФОП [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю (літ Б) під кафе по [ADDRESS] , загальною площею 94,4 кв.м, Листом Господарського суду міста Києва б/н від 01.06.2018 підтверджено те, що вказане рішення набрало законної сили, ніким не оскаржувалось. Враховуючи вищевикладене, звертаю увагу місцевого загального суду на те, що, визнавши право власності за ФОП [PERSON] на об`єкт нерухомого майна рішенням від 25.08.2009, Господарський суд міста Києва встановив факт, який має преюдиційне значення для нашої справи, а саме, що майно є об`єктом нерухомого майна, а не тимчасовою спорудою. Окремо слід зазначити, що в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності було зареєстровано саме на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2009 по справі №30/284. Отже, внесення відомостей про об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю (літ.Б) під кафе по [ADDRESS] до Державного реєстру прав є офіційним визнанням державою прав ФОП [PERSON] на спірний об`єкт нерухомого майна та визнанням того, що це є об`єктом нерухомого майна, а не тимчасовою спорудою, оскільки не підлягають державній реєстрації речові права на тимчасові споруди в силу закону. 30.01.2015 ФОП [PERSON] провів реконструкцію об`єкту нерухомого майна загальною площею 94,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , після якої площа об`єкту нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] стала складати 96,7 кв.м., що підтверджується декларацією про початок виконання будівельних робіт від 27.11.2014 та декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 30.01.2015, які були зареєстровані Департаментом ДАБІ у місті Києві. 19.08.2016 між [PERSON] (Відповідачем) та ФОП [PERSON] було укладено дві цивільно- правові угоди купівлі-продажу 1/2 частини нежитлового будинок (літера Б) загальною площею 96,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , придбав [PERSON] 17.02.2017 Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) наказом №97 нежитловому будинку, загальною площею 96,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві власності [PERSON] , присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Звертає увагу суду на те, що згідно із пунктом 3 резолютивної частини наказу №97 від 17.02.2017 нежитловий будинок загальною площею 96,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] та нежитловий будинок загальною площею 96,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] є одним і тим самим нежитловим будинком. Право власності [PERSON] на нежитловий будинок загальною площею 96,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , підтверджується Інформаційною довідкою №190081130 від 25.11.2019. За адресою [ADDRESS] відомості про зареєстровані права власності відсутні, що підтверджується інформаційною довідкою №190083641 від 25.11.2019.У позові зазначено про те, що рішення про передачу земельної ділянки площею 451,22 кв.м. по [ADDRESS] Київською міською радою не приймалось, а тому Відповідачі користуються земельною ділянкою без достатніх на то підстав. Дане твердження Позивача спростовується наступним.15.11.2008 між ФОП [PERSON] та Подільською районною у місті Києві радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 95,0 кв.м. по [ADDRESS] для розміщення кафе. Договір укладено на три роки (пункт 3.1. договору). Договір зареєстровано у книзі записів реєстрації договорів від 09.11.2009 за №0093/2009. 15.11.2008 між ФОП [PERSON] та Подільською районною у місті Києві підписано акт приймання- передачі земельної ділянки. Таким чином, із 15.11.2008 між м. Києвом та ФОП [PERSON] склались правовідносини оренди. ФОП [PERSON] сплачувався земельний податок за користування земельною ділянкою. Довідкою ДПС у Подільському районі м. Києва ДПС №4302/18/17-3-36 від 03.06.2013 та листом ДПС у Подільському районі м. Києва ГУ ДФС у м. Києві №6563/26-56-17-07-39 від 10.07.2015 повідомлено, що ФОП [PERSON] перебуває на обліку як платник земельного податку за користування земельною ділянкою за адресою по [ADDRESS] , а заборгованість по орендній платні та сплаті земельного податку відсутня. Таким чином, ФОП [PERSON] правомірно користувався земельною ділянкою площею 95,0 кв.м. по [ADDRESS] , а Позивачем не доведено того, що відповідачами хоча б шлись використовувалась ця ж земельна ділянка, але площею 451,22 кв.м.Таким чином, як ФОП [PERSON] , так і [PERSON] згодом, правомірно користувались земельною ділянкою по [ADDRESS] , оскільки вони набули право власності на будівлю, об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] на підставі рішення суду.Також слід зазначити, що 26.01.2017 [PERSON] було укладено Договір пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури та сплачено пайовий внесок, в розмірі 19862,18 грн (дев`ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят дві гривні вісімнадцять копійок) що підтверджується Квитанцією №227 від 27.01.2017 року. Через канцелярію суду від Заступника прокурора міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовні вимоги мотивовано тим, що Київською міською радою не приймалось рішення про виділення вказаної ділянки у власність або користування відповідачам, однак територіальна громада міста Києва позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою за вищевказаною адресою, оскільки її безпідставно використовують [PERSON] та [PERSON] . Указане свідчить про порушення права територіальної громади вільно розпоряджатися належним їй майном. [PERSON] подано відзив на позовну заяву. Вказаний відзив мотивовано тим, що рішенням господарського суду міста Києва від 25.08.2009 у справі №30/284, яке набрало законної сили, за ФОП [PERSON] визнано право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме - будівлю літ. «Б» площею 94, 4 кв.м. Вказане рішення, як зазначає відповідач, має преюдиційне значення для даної справи. Так, відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.11.2016 №057027-21033 рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність (користування) Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів не приймала (наявний в матеріалах справи).Указане свідчить про безпідставність використання відповідачами спірної земельної ділянки. Водночас, до юрисдикції господарських судів не входять повноваження щодо виділення юридичним особам земельної ділянки у власність або користування, оскільки це виключна компетенція органів місцевого самоврядування. Крім того, рішення господарського суду міста Києва від 25.08.2009 у справі №30/284 не підтверджує наявність у відповідача - [PERSON] права користування (власності) на спірну земельну ділянку, яка є предметом розгляду у даній справі.Водночас, територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради не була стороною у розгляді господарським судом міста Києва справи №30/284, а відтак щодо неї не встановлювались жодні обставини та факти, на які відповідач посилається як на преюдиційні. Крім того, у відзиві [PERSON] зазначає, що 30.01.2015 ФОП [PERSON] проведено реконструкцію приміщення загальною площею 94,4 кв.м. по [ADDRESS] , після якої площа об`єкту стала складати 96,7 кв.м., що підтверджується декларацією про початок виконання будівельних робіт від 27.11.2014 та декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 30.10.2015, які були зареєстровані Департаментом ДАБІ у м. Києві. Разом з тим, наказом від 27.04.2017 № 137 Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві (далі - Департамент) скасовано реєстрацію декларацій про початок виконання будівельних робіт від 27.11.2014 № КВ 082143310633 «Реконструкція приміщень нежитлового будинку (літ. Б) під кафе на [ADDRESS] » та про готовність об`єкту до експлуатації від 30.01.2015 №КВ 142150300180 «Реконструкція приміщень нежитлового будинку (літ. Б) під кафе на [ADDRESS] » (замовник будівництва - ФОП [PERSON] ). Вищевказаний наказ оскаржено [PERSON] до окружного адміністративного суду міста Києва.Разом з тим, відсутність у відповідачів правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, а також відсутність дозвільних документів на виконання будівельних робіт об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] свідчить про здійснення відповідачами самочинного будівництва за вказаною адресою. Крім того, [PERSON] зазначає, що між відповідачами 19.08.2016 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі (літ. Б) під кафе по [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою від 25.11.2019. Відповідач також обґрунтовує свої доводи тим, що 15.11.2008 між ФОП [PERSON] та Подільською районною у м .Києві радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 95,0 кв.м. по [ADDRESS] для розміщення кафе строком на три роки. ФОП [PERSON] сплачувався земельний податок та останній станом на 10.07.2015 перебуває на обліку у ДПС у Подільському районі м. Києва ГУ ДФС у м. Києва як платник податку за користування спірною земельною ділянкою. Ураховуючи викладене, відповідач вважає, що ФОП [PERSON] правомірно користувався земельною ділянкою площею 95 кв.м., а відтак, виходячи з положень ст. 377 ЦК України, ст.120 Земельного кодексу України [PERSON] зазначає про наявність у нього права користування спірною земельною ділянкою. При цьому, стверджує про недоведеність доводів позову щодо використання відповідачами земельної ділянки площею 451, 22 кв.м. Оскільки право власності або право користування на спірну земельну ділянку під розміщення нерухомого майна не було належним чином оформлено ФОП [PERSON] , указане свідчить про неможливість переходу такого права до [PERSON] . Таким чином, посилання відповідача на застосування ст. 377 ЦК України є безпідставним. Крім того, доводи відповідача про укладення ФОП [PERSON] договору оренди земельної ділянки 15.11.2008 не підтверджують права користування відповідачами спірною ділянкою, оскільки вказаний договір був строковим (на три роки), а доказів продовження його дії відповідачами не надано. Сплата земельного податку не свідчить про наявність у особи права власності або користування земельною ділянкою та не підтверджує такого права. Ураховуючи, що [PERSON] та [PERSON] земельна ділянка по [ADDRESS] використовується без правовстановлюючих документів, вказана земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. Крім того, необґрунтованими є доводи [PERSON] щодо площі займаної відповідачами земельної ділянки. Так, факт неправомірного використання відповідачами земельної ділянки по [ADDRESS] площею саме 451,22 кв.м. підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 07.11.2016 №1-1902-7, листом Державної податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м.Києві від 22.11.2016 №6492/9/26-56-13-05-38 (долучені прокуратурою міста Києва до позовної заяви). Крім того, вказаний факт підтверджується довідкою Державної податкової інспекції у Подільському районі м.Києва від 03.06.2013 №4302/9/17-3-36, яка долучена відповідачем до відзиву, з якої вбачається, що земельний податок ФОП [PERSON] сплачувався за земельну ділянку площею 451,22к.в.м.Також відповідач вказує, що наказом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17.02.2017 №97 нежитловому будинку під літ. Б. по [ADDRESS] присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Крім того, згідно інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень, рішенням окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.08.2018, у справі №826/12531/17 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до КП «Благоустрій» виконавчого органу Київської міської рад (Київської міської державної адміністрації), Департаменту міського благоустрою та природного середовища виконавчого органу Київської міської рад (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним дій щодо демонтажу нежитлової будівлі (літ. Т>) під кафе по [ADDRESS] . Ухвалою Верховного Суду Касаційного адміністративного суду від 30.08.2019 відкрито касаційне провадження за скаргою [PERSON] на рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі №826/12531/17. Також ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 25.04.2018 зупинено провадження у справі №758/12085/17 за позовом [PERSON] до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), КП «Благоустрій», третя особа: ФОП [PERSON] про відшкодування шкоди до набрання законної сили рішенням окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/12531/17 Наразі інформація про поновлення провадження у цивільній справі №758/12085/17 у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня. Водночас наявність вищезазначених судових справ свідчить про намір відповідачів надалі безпідставно, за відсутності правовстановлюючих документів, використовувати земельну ділянку площею 451,22 кв.м. по [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] подано до суду письмові заперечення, в яких зазначає, що ФОП [PERSON] набув право власності на нежитловий будинок, що розміщений на земельній ділянці за адресою у [ADDRESS] на підставі рішення суду від 25.08.2009. Також, починаючи з 09.11.2009 ФОП [PERSON] безперервно користувався земельною ділянкою по [ADDRESS] . Позовна заява подана заступником прокурора міста Києва,що діє в інтересах держави в особі Київської міської ради 01.12.2016 згідно відмітки суду на позовній заяві. Відповідач вважає, що до зазначених правовідносин застосовується загальний строк позовної давності та останнім днем для звернення із позовом по даній справі був 25.08.2012. Ухвалою суду від 06.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Через канцелярію суду надійшли від відповідача [PERSON] письмові пояснення до заперечення, в яких він просив звернути увагу, що до позовної заяви заступником прокурора міста Києва Репецьким С.В. не надано належних доказів на підтвердження порушення відповідачами норм земельного законодавства. До суду відповідачем [PERSON] подані письмові пояснення, в яких [PERSON] вважає за необхідне надати пояснення про безпідставність звернення прокурора до суду від імені Київської міської ради та відсутність у даному випадку повноважень у прокурора та підстав для подачі позовної заяви в інтересах держави в особі Київської міської ради та для ведення судової справи. Необхідність захисту інтересів держави саме прокурором останній обґрунтовує тим, що зі змісту листа Департаменту земельних ресурсі виконавчого органу Київські міської ради (КМДА) про надання інформації від 09.11.2016 № 05027-21033 не вбачається, що Київська міська рада здійснює захист порушених майнових прав. Прокуратура міста Києва у листі-повідомленні від 29.11.2016 № 05/2/2-105-16, що адресований Київській міській раді, зазначила, що земельна ділянка по [ADDRESS] використовується без правовстановлюючих документів та на ній самочинно збудовано будівлю закладу громадського харчування. Повідомлено, що у зв`язку з тим, що Київською міською радою не вжито заходів щодо звільнення та повернення вищезазначеної земельної ділянки із незаконного володіння, прокуратурою міста Києва вирішено питання щодо застосування представницьких повноважень в інтересах держави в особі Київської міської ради шляхом пред`явлення позовної заяви до [PERSON] там [PERSON] про повернення земельної ділянки та знесення самочинно збудованого майна. Лист-повідомлення прокуратури міста Києва від 29.11.2016 № 05/2/2-105-16 отримано Київською міською радою 09.12.2016 за вх. № 08/21913, вже після реєстрації у Подільському районному суді міста Києва позовної заяви прокуратури міста Києва 30.11.2016. На переконання відповідача [PERSON] у позовній заяві прокурор не обґрунтував та належними доказами не підтвердив ухилення існуючого органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Київської міської ради від захисту інтересів держави. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. Лист Департаменту земельних ресурсі виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про надання інформації від 09.11.2016 № 05027-21033 не містить доказів того, що Київська міська рада не здійснює захист прав територіальної громади чи ухиляється від виконання обов`язків по захисту інтересів держави у даному випадку. Твердження прокурора, що лист Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) підтверджує бездіяльність Київської міської ради є припущенням. В силу зазначених вище статей, прокурор повинен надати належні та допустимі докази бездіяльності Київської міської ради відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 КК України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо. Надана прокурором копія листа-повідомлення від 29.11.2016 № 05/2/2-105-16 про одноосібне рішення прокуратури міста Києва про застосування представницьких повноважень в інтересах держави в особі Київської міської ради та майбутнє звернення до суду з позовною заявою та подання позовної заяви до суду наступною датою (30.11.2016) також не є належним доказом ухилення Київської міської ради від захисту інтересів держави. В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити позов з підстав, наведених в ньому, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Представник КМР в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити позов. Представник відповідача-1 Ткаченко І.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надали пояснення, аналогічні зазначеним у відзиві на позовну заяву. Відповідач-2 [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України « Про прокуратуру » передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. З метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою ( заявою ), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь - якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за ново виявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві ( заяві ) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді ( незалежно від форми, в якій здійснюється представництво ), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України " Про прокуратуру ". Стаття 60 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні » визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю. Пунктом 5 ст. 16 цього ж Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Таким чином Київська міська рада є органом уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). А відтак, суд відхиляє твердження сторони відповідача щодо відсутності належних повноважень прокуратури представляти інтереси в судовому порядку органу місцевого самоврядування. Отже, позов поданий прокурором в установленому законом порядку. При розгляді справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 07.11.2016 № 16-1902-07, проведеного Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації», земельна ділянка (код 85:374:0005) за адресою: [ADDRESS] огороджена декоративним парканом, орієнтовною площею 0,045 га. На огородженій території розташована споруда орієнтовною площею 0,02 га; рекламоносії, розміщені на споруді, свідчать про функціонування закладу громадського харчування. Разом з тим, земельна ділянка на [ADDRESS] , яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва, безпідставно займається та використовується [PERSON] та [PERSON] не зважаючи на те, що Київською міською радою рішення не приймались. Рішенням господарського суду міста Києва від 25.08.2009 у справі №30/284, яке набрало законної сили, за ФОП [PERSON] визнано право власності на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме - будівлю літ. «Б» площею 94, 4 кв.м. Відповідач стверджує, що на виконання вищезазначеного рішення, в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано, право власності за ФОП [PERSON] . Статтями 13,14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України). Статтею 9 та п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що розпорядження землями на території міста Києва, до розмежування земель комунальної та державної власності, належить до повноважень Київської міської ради. Аналіз вищевказаних норм свідчить, що єдиною підставою набуття права власності та користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, документи, які визначені Земельним кодексом України та посвідчують право користування або право власності [PERSON] , [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS] , відсутні. Так, відповідно до листа Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.11.2016 №057027-21033 рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність (користування) Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів не приймала (наявний в матеріалах справи). Вказане свідчить про безпідставність використання відповідачами спірної земельної ділянки. Водночас, до юрисдикції господарських судів не входять повноваження щодо виділення юридичним особам земельної ділянки у власність або користування, оскільки це виключна компетенція органів місцевого самоврядування. Крім того, рішення господарського суду міста Києва від 25.08.2009 у справі №30/284 не підтверджує наявність у відповідача - [PERSON] права користування (власності) на спірну земельну ділянку, яка є предметом розгляду у даній справі. Також, відповідач, виходячи з положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначає про преюдиційне значення у даній справі рішення господарського суду міста Києва від 25.08.2009 у справі № 30/284. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Водночас, територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради не була стороною у розгляді господарським судом міста Києва справи №30/284, а відтак щодо неї не встановлювались жодні обставини та факти, на які відповідач посилається як на преюдиційні. Статтями 76, 77 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з положень ст. ст. 76,77, 82 ЦПК України рішення господарського суду міста Києва від 25.08.2009 у справі № 30/284 не є належним доказом у справі, оскільки не містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі. Крім того, [PERSON] зазначає, що 30.01.2015 ФОП [PERSON] проведено реконструкцію приміщення загальною площею 94,4 кв.м. по [ADDRESS] , після якої площа об`єкту стала складати 96,7 кв.м., що підтверджується декларацією про початок виконання будівельних робіт від 27.11.2014 та декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 30.10.2015, які були зареєстровані Департаментом ДАБІ у м. Києві. Разом з тим, наказом від 27.04.2017 № 137 Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві (далі - Департамент) скасовано реєстрацію декларацій про початок виконання будівельних робіт від 27.11.2014 №КВ 082143310633 «Реконструкція приміщень нежитлового будинку (літ.Б) під кафе на [ADDRESS] » та про готовність об`єкту до експлуатації від 30.01.2015 № КВ 142150300180 «Реконструкція приміщень нежитлового будинку (літ. Б) під кафе на [ADDRESS] » (замовник будівництва - ФОП [PERSON] ). Вищевказаний наказ оскаржено [PERSON] до окружного адміністративного суду міста Києва. Зокрема, у провадженні окружного адміністративного суду міста Києва перебуває справа № 826/6106/17 за позовом [PERSON] до Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва про визнання протиправним рішення та скасування декларації про початок виконання будівельних робіт від 27.11.2014 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 30.01.2015. При цьому, згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою окружного адміністративного суду міста Києва від 15.05.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2017, у справі № 826/6106/17 відмовлено у задоволенні клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного наказу від 27.04.2017 №137. За змістом ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво нерухомого майна, якщо воно збудоване на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який надає право виконувати будівельні роботи. Виходячи зі змісту цієї статті самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Разом з тим, відсутність у відповідачів правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, а також відсутність дозвільних документів на виконання будівельних робіт об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] свідчить про здійснення відповідачами самочинного будівництва за вказаною адресою. Крім того, [PERSON] зазначає, що між відповідачами 19.08.2016 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлової будівлі (літ. Б) під кафе по [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою від 25.11.2019. Відповідач також обґрунтовує свої доводи тим, що 15.11.2008 між ФОП [PERSON] та Подільською районною у м.Києві радою укладено договір оренди земельної ділянки площею 95,0 кв.м. по [ADDRESS] для розміщення кафе строком на три роки. ФОП [PERSON] сплачувався земельний податок та останній станом на 10.07.2015 перебуває на обліку у ДПС у Подільському районі м.Києва ГУ ДФС у м.Києва як платник податку за користування спірною земельною ділянкою. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що ФОП [PERSON] правомірно користувався земельною ділянкою площею 95 кв.м., а відтак, виходячи з положень ст. 377 ЦК України, ст.120 Земельного кодексу України [PERSON] зазначає про наявність у нього права користування спірною земельною ділянкою. При цьому, стверджує про недоведеність доводів позову щодо використання відповідачами земельної ділянки площею 451, 22 кв. м. Положеннями ст. 377 ЦК України, ст.120 Земельного кодексу України (чинним на момент укладення договору 19.08.2016) передбачено, що до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, органом місцевого самоврядування не приймалось рішення щодо виділення ФОП [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] у власність або користування. Оскільки право власності або право користування на спірну земельну ділянку під розміщення нерухомого майна не було належним чином оформлено ФОП [PERSON] , указане свідчить про неможливість переходу такого права до [PERSON] . Таким чином, посилання відповідача на застосування ст.377 ЦК України є безпідставним. При цьому, факт укладення договору купівлі-продажу самочинно збудованого майна на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, не свідчить про правомірність володіння відповідачами спірною земельною ділянкою. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі №753/9171/15-ц. Крім того, доводи відповідача про укладення ФОП [PERSON] договору оренди земельної ділянки 15.11.2008 не підтверджують права користування відповідачами спірною ділянкою, оскільки вказаний договір був строковим (на три роки), а доказів продовження його дії відповідачами не надано. Сплата земельного податку не свідчить про наявність у особи права власності або користування земельною ділянкою та не підтверджує такого права. Підставою правомірного користування фізичними або юридичними особами земельними ділянками, згідно з вимогами Земельного кодексу України, є відповідне рішення Київської міської ради (постанова Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі №753/9171/15-ц). Однак, у відповідачів правовстановлюючі документи на землю відсутні. У свою чергу, за змістом ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дії, які відповідно до закону є правомірними. За правилами ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки,,. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] земельна ділянка по [ADDRESS] використовується без правовстановлюючих документів, вказана земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, а відтак в цій частині позовних вимог слід задовільнити. Разом з тим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині приведення земельної ділянки по [ADDRESS] у придатний для використання стан, шляхом знесення, розміщення на ній будівель і споруд, оскільки, 19.08.2017 року Комунальним підприємством «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради здійснило демонтаж об`єкту нерухомого майна (кафе), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) площею 96,7 кв.м, і даний факт підтверджується матеріалами справи. Окрім цього, у своєму відзиві [PERSON] зазначає про необхідність застосування наслідків спливу строків позовної давності звернення прокурора до суду з даним позовом, у зв`язку з ухваленням господарським судом міста Києва рішення від 25.08.2009 у справі №30/284 та зазначає, що останнім днем для звернення із позовом до суду був 25.08.2012. При цьому, вказує, що позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, тобто Київська міська рада. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 391 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом (п.36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Водночас, позов прокуратури міста Києва спрямований на усунення перешкод територіальній громаді, як власнику комунального майна, в тому числі, спірної земельної ділянки, у здійсненні нею права користування чи розпорядження земельною ділянкою по [ADDRESS] , оскільки відповідачі її незаконно займають. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд Касаційний цивільний суд при розгляді подібних правовідносин (постанова від 27.09.2019 у справі №591/7007/16-ц). А відтак, підстави для застосування наслідків пропущення строків позовної давності відсутні. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідачів на користь Київської міської прокуратури судові витрати по сплаті судового збору у сумі 689,0 грн. (шістсот вісімдесят дев`ять грн. 00 коп.) з кожного, які сплачено представником Київської міської прокуратури за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. На підставі викладеного, ст. ст. 376, 377, 391 ЦК України, 116, 120,125, 212 ЗК України,

Outcome: partial