Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області 14 липня 2015 року звернувся [PERSON] з позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної в наслідок незаконних дій (бездіяльності) органів, що здійснюють досудове розслідування та прокуратури. До початку розгляду справи, 22 липня 2015 року уточнив свій позов, в якому вказав, що з 29.10.2005 року стосовно нього була порушена кримінальна справа за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 січня 2014 року кримінальну справу направлено до Куйбишевського міжрайонного прокурора для організації додаткового досудового розслідування. 05 лютого 2014 року посадовою особою Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області ( далі - відповідач 1) відповідно до ст.214 КПК України обставини кримінальної справи внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато розслідування за новим кримінальним провадженням без особи, яка підозрюється у вчиненні злочину. В цей час позивач перебував під вартою у Вільнянському слідчому ізоляторі УДПтС в Запорізької області, де знаходився там до 28 березня 2014 року, після чого був звільнений та допитаний в якості свідка. Вважає, що він незаконно знаходився під вартою 52 доби (з 05.02.2014 року по 28.03.2014 рік), оскільки йому не було пред'явлено підозру у вчиненні злочину. Вважає, що в наслідок процесуальної несумлінності відповідача 1 і неналежного процесуального керівництва прокуратури Запорізької області ( далі - відповідача 2) структурним підрозділом якої є Куйбишевська міжрайонна прокуратура Запорізької області, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 52 000 гривень. На думку позивача, завдана йому моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з невиправданим триманням під вартою протягом 52 діб, порушенням нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя та порушення стосунків з оточуючими людьми. А також у приниженні його честі та гідності внаслідок неповного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження триманням свідка під вартою чим грубо порушені загальні засади кримінального провадження. Заподіяну моральну шкоду в сумі 52 000 гривень позивач просить стягнути з Державної казначейської служби на підставі ст. 56 Конституції України, ст. 23 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Гришко Р.В. у повному обсязі підтримав вимоги, заявлені у позові, надавши суду відповідні пояснення. Так, представник позивача пояснив, що [PERSON] перебував під вартою 52 доби без законних на то підстав, а саме з 05.02.2014 року (початок нового кримінального провадження) до 28 березня 2014 року (звільнення з місць позбавлення волі, після закінчення строків тримання під вартою), оскільки не мав статусу обвинуваченого, що є порушенням ст.156 КПК України (1960 року), ст.276 КПК України (2012 року) та ст.5 Конвенції. Бездіяльність відповідачів, на його думку, призвела до порушення права позивача на свободу, гарантовану Конституцією України. Просить суд позов задовольнити повністю. Представник Куйбишевського районного відділу ГУМВС України в Запорізькій області Литвинов Є.В. в судовому засіданні проти позову заперечував повністю, пояснив, що порушень вимог відповідно кримінального процесуального законодавства під час додаткового розслідування кримінальної справи не було. До ЄРДР 05.02.2014 року було внесені відомості про вчинення злочину по факту вбивства та провадження у справі продовжилось за КПК України 2012 року (пункт 12 Перехідних положень КПК України). Однак, запобіжний захід продовжив свою дію на підставі пункту 9 Перехідних положень КПК України, а саме за ст.156 КПК України (в редакції 1960 року), де зазначено, що строк тримання обвинуваченого під вартою, при поверненні судом справи прокуророві на додаткове розслідування, не може перевищувати двох місяців. Отже, в межах цього строку [PERSON] перебував під вартою, а тому порушення вимог кримінального процесуального законодавства не було. За мінуванням двох місяців, оскільки достатніх доказів для підозри не зібрано, [PERSON] 28 березня 2014 року було звільнено. Вважає, що [PERSON] за КПК України 1960 року мав статус обвинуваченого, а новому кримінальному провадженні за КПК України 2012 року статус підозрюваного або обвинуваченого не набув. Вважає це недоліком законодавства. Просить у задоволенні позову відмовити. Прокурор Куйбишевської міжрайонної прокуратури Запорізької області Вінницький В.В., як представник Прокуратури Запорізької області, в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову. Пояснив суду, що порушень вимог кримінального процесуального законодавства України не було, запобіжний захід у виді тримання під вартою [PERSON] продовжено на підставі пункту 9 Перехідних положень КПК України та ст.156 КПК України (в редакції 1960 року). Крім того вважає, що Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2014 року на користь позивача вже стягувалась моральна шкода за перебування під вартою. Відповідно до ст.ст.1166,1167,1176 ЦК України відшкодування шкоди це вид цивільної відповідальності, а у відповідності до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У задоволенні позову просить відмовити. Відповідач - Державна казначейська служба України був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки судові свого представника не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив. Повторна неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, що узгоджується з положеннями статті 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали учать у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 29 жовтня 2005 року за фактом вбивства порушено кримінальну справу №300523 пр відносно позивача [PERSON] за ч. 1 ст. 115 КК України, та йому 08 листопада 2005 року слідчим Куйбишевської міжрайонної прокуратури пред'явлено обвинувачення. Постановою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 17 травня 2012 року [PERSON] змінений запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою. Вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26 червня 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 січня 2014 року вказаний вирок скасовано, а кримінальну справу направлено до Куйбишевської міжрайонної прокуратури для організації додаткового досудового розслідування. Запобіжний захід залишений у виді тримання під вартою. Відповідно до пункту 12 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) розслідування кримінальних справ, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, службовою особою відповідача 1 у відповідності до ст.214 КПК України прийняте рішення про внесення обставин кримінальної справи №300523 пр до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато розслідування за новим кримінальним провадженням №12014080270000076 за фактом вбивства без особи, яка підозрюється у вчиненні злочину. При цьому, процесуальний статус обвинуваченого [PERSON] в новому кримінальному провадженні не було визначено. Відповідно до постанови слідчого СК Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області від 28 березня 2014 року [PERSON] було звільнено з-під варти, у зв'язку з закінченням строку запобіжного заходу. У позовній заяві [PERSON] посилається на те, що йому завдана моральна шкода в наслідок незаконного тримання під вартою за період з 05 лютого 2014 року по 28 березня 2014 року в ході розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР 05 лютого 2014 року під №12014080270000076. Відповідно до пункту 9 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року), запобіжні заходи, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності КПК України (в редакції 2012 року), продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки запобіжний захід у виді тримання під вартою [PERSON] було обрано до дня набрання чинності КПК України (в редакції 2012 року), продовження дії зазначеного заходу передбачено положеннями ст.156 КПК України (в редакції 1960 року). Відповідно до ч. 9 ст.156 КПК України (в редакції 1960 року), при поверненні судом справи прокуророві на додаткове розслідування строк тримання обвинуваченого під вартою обчислюється з моменту надходження справи прокурору і не може перевищувати двох місяців. Таким чином, запобіжний захід у виді тримання під вартою стосується особи, яка має процесуальний статус обвинуваченого (ст.156 КПК України 1960). Однак, у кримінальному провадженні розпочатому 05 лютого 2014 року за фактом вбивства, [PERSON] взагалі не мав статусу підозрюваного, продовжуючи перебувати під вартою. Одним з запобіжних заходів, відповідно до ст.176 КПК України є тримання під вартою. Згідно із ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 278 КПК України повідомлення про підозру обов'язково здійснюється в порядку, передбаченому ст.278 цього Кодексу, у випадках обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що запобіжний захід у виді тримання під вартою можу бути застосований лише до учасника кримінального провадження який має статус підозрюваного або обвинуваченого. [PERSON] на момент продовження кримінального провадження за фактом вбивства, у вчиненні якого він обвинувачувався раніше, не мав статусу підозрюваного або обвинуваченого, а тому слідчий повинен був звільнити його з під варти, або пред'явити йому підозру, відповідно до вимог ст.278 КПК України. На підставі викладеного, суд вважає, що позивач [PERSON] незаконно перебував під вартою в період з 05 лютого 2014 року до 28 березня 2014 року, тобто 52 дні. Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом . Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним. Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. За таких обставин суд приходить до висновку, що у даному випадку відповідачами дійсно були порушені права позивача - право на свободу, яке гарантоване статтею 29 Конституцією України, за якою ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешті чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, передбачено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до положень якого така шкода відшкодовується у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Однак, як випливає з матеріалів справи, позивач не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, оскільки право на відшкодування такої шкоди на підставі зазначеного Закону виникає в особи у випадку повної реабілітації. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбачено в частинах 1-5 цієї статті, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. При цьому відповідно до положень ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків згідно зі ст. 1172 ЦК України покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах. Відповідно до ч.1 ст.1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Беручи до уваги практику Європейського Суду з прав людини з цього питання, яка є частиною національного законодавства України, суд вважає, що у кримінальній справі позивач тримався під вартою без наявності законних підстав, отже було порушено статтю 5 Конвенції. При визначені наявності заподіяної позивачу моральної шкоди, суд виходить з того, що [PERSON] об'єктивно зазнав душевних страждань, у зв'язку протиправною поведінкою відповідачів щодо нього самого, отже позивач незаконно утримувався під вартою протягом 52 днів, що призвело до зміни у життєвих та виробничих стосунках позивача, який був обмежений у свободі пересування, свободи працевлаштування та свободи спілкування, а також неможливості продовження активного громадського життя. Про наявність спільної вини відповідачів, їх протиправної поведінки та причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяною позивачу шкодою, свідчить процесуальна несумлінність, процесуальна тяганина вчинена посадовими особами Куйбишевського РВ ГУМВС України в Запорізькій області як органу, що здійснює досудове розслідування та Прокуратури Запорізької області, структурним підрозділом якої є Куйбишевська міжрайонна прокуратура Запорізької області, яка виконувала функцію нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням. Посилання відповідача-2 на те, що позивач не має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2014 року на користь позивача вже стягувалась моральна шкода за перебування під вартою, а повторне стягнення моральної шкоди є порушенням ст.61 Конституції України, є неспроможним. Так, Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2014 року задоволено позов [PERSON] до Куйбишевського районного відділу ГУМВС України в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди та з державного бюджету стягнута сума 25 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями (бездіяльністю) органів досудового слідства, прокуратури. Однак, предметом цього позову було відшкодування шкоди в наслідок порушення розумних строків розгляду кримінальної справи по якій особа знаходиться під вартою, отже направлений на захист прав гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції. Також суд враховує, що досудове розслідування по кримінальному провадженню за вчинення злочину, передбаченого.1 ст.115 КК України триває з 05лютого 2014 року по теперішній час. За повідомленням Куйбишевського РВ УМВС України в Запорізькій області [PERSON] має статус свідка, проводяться слідчі дії, підозра у вчиненні злочину [PERSON] не пред'явлена у зв'язку з відсутністю достатніх доказів. Суд приходить до висновку, що така не визначена позиція органу досудового розслідування на теперішній час щодо продовження кримінального провадження на невизначений строк за особливо небезпечним злочином, передбаченого ч.1 ст.115 КК України і у вчиненні якого раніше обвинувачувався і перебував під вартою [PERSON], позбавляє його права впродовж тривалого часу (більше 9 місяців) на реабілітацію, тобто можливості довести у кримінальному провадженні свою невинуватість у даному злочині та на компенсацію шкоди, відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», що на думку суду є порушенням принципу правової визначеності, який походить із принципу верховенства права. Як зазначає Європейський суд з прав людини, принцип правової визначеності має на меті забезпечити учасників правовідносин можливістю точно спрогнозувати результати своїх дій, бути впевненими в незмінності свого правового статусу, набутих прав і обов'язків. Така невизначеність, на переконання суду, є порушенням прав позивача. Разом з тим, при вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, суд прийшов до наступних висновків. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Відповідно до положень частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода може бути відшкодована (компенсована) будь-яким способом. Найбільш розповсюдженим способом компенсації моральної шкоди є грошова компенсація. Суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди критерії її заподіяння. Оцінюється глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана та інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникли в результаті посягання на права особи тощо). Враховуючи викладене, суд вважає, що незаконне тримання під вартою [PERSON] протягом 52 днів призвело до порушення його прав та зміни у життєвих та виробничих стосунках. Ці немайнові втрати за характером мали не тривалий характер і по суті є відновлювальні. Зазначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоду в сумі 52 000 гривень, за думкою суду, визначений без урахуванням фактичних обставин справи, не ґрунтується на засадах розумності, виваженості і справедливості. Розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має кореспондувати глибині та силі страждань, які мав постраждалий у зв'язку із порушенням його прав, а також відповідати поведінці завдавача шкоди. З урахуванням зазначених обставин, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає компенсації [PERSON] суд виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на характер та обсяг страждань, яких завдано позивачу внаслідок тривалості, вимушених змін у житті та стосунках, необхідності витрачати зусилля та час для відновлення попереднього стану, вважає за необхідне визначити достатнім розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 7 000 гривень. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди цілком обґрунтовані. Заперечення ж відповідачів, заявлені ними в ході розгляду справи, на думку суду, є безпідставними і не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Питання розподілу судових витрат судом не вирішувалось, оскільки за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду судовий збір не справляється, відповідно до ст.3 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial