Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

Позивач 27.07.2020 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради та просить: - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №998-08 ПОУ Н від 29 листопада 2005 року, яка складає 4\~152\~115 (чотири мільйона сто п`ятдесят дві тисячі сто п`ятнадцять) гривень 72 копійки, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 257,9 кв.м.), шляхом продажу предмету іпотеки, на прилюдних торгах, за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки предметів іпотеки, що становить 2\~173\~728 (два мільйони сто сімдесят три тисячі сімсот двадцять вісім) гривень. - стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» судовий збір у розмірі 1\~051 гривня. - виселити всіх громадян, що мешкають за адрсою: [ADDRESS] , а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог відзначено, що 29.11.2005 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі 150\~000 доларів США, зі сплатою 12,5% річних та кінцевим терміном повернення 29.11.2026 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] уклала з банком договір іпотеки, а [PERSON] договір поруки. 12.12.2011 рок ТОВ «Кей-Колект» отримало право вимоги до [PERSON] уклавши з ПАТ «УкрСиббанк» договір про відступлення права вимоги. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 21.05.2012 року, справа №2/1519/2-5701/11 стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість у розмірі 1\~483\~184,12 грн. Станом на 06.07.2020 розмір заборгованості становить 4\~152\~115,72 грн. Ринкова вартість предмета іпотеки: квартири [ADDRESS] становить 80\~000 доларів США, що за курсом НБУ на дату оцінки становить 2\~173\~728 грн. Позивач вимагає виселити відповідачів, оскільки їх проживання в квартирі перешкоджає розпорядженню позивачу своєю власністю. Крім того, позивач як іпотекодавець не надав нікому дозволу на реєстрацію місця проживання в спірній квартирі. З огляду на площу квартири, яка становить 257,9 кв.м., Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовується та не може бути підставою для відмови у позові. Ухвалою суду від 05.08.2020 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 27.08.2020 року. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 27.08.2020 року, розгляд справи було відкладено на 26.10.2020 року. До суду 18.09.2020 року надійшли пояснення Служби у справах дітей Одеської міської ради, відповідно до яких просили розглянути справу за відсутності служби, а при ухваленні рішення врахувати найкращі інтереси дитини. У підготовчому засіданні 26.10.2020 року розгляд справи було відкладено на 25.11.2020 року, з метою надання можливості відповідачу отримати правову допомогу або залучити перекладача. У підготовчому засіданні 25.11.2020 року було задоволено клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи, зобов`язано відповідача надати докази причин поважності неявки у підготовче засідання, наступне засідання призначено на 03.02.2021 року. В результаті проведеного підготовчого засідання 03.02.2021 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 01.04.2021 року. У судовому засіданні 01.04.2021 рок представник позивача [PERSON] просив надати час для врегулювання спору мирним шляхом, [PERSON] не заперечувала проти відкладення, суд ухвалив відкласти розгляд справи до 01.06.2021 року. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 01.06.2021 року розгляд справи було відкладено на 07.07.2021 року. У судовому засіданні 07.07.2021 року повернуто [PERSON] клопотання про долучення доказів з відповідними доказами, у зв`язку з пропуском строку на долучення доказів та відсутністю клопотання про поновлення строків. Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. [PERSON] та [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову. Суд закінчив з`ясування обставин справи, перевірку їх доказами та перейшов до судових дебатів, задовольнив клопотання [PERSON] про відкладення, розгляд справи призначено на 04.08.2021 року. До суду 04.08.2021 року надійшла заява [PERSON] про застосування позовної давності, оскільки вважає, що позивачем пропущена позовна давність. У судовому засідання 04.08.2021 року [PERSON] та представник [PERSON] [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект». Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Суд видалився у нарадчу кімнату до 05.08.2021 року та у судове засідання на оголошення вступної та резолютивної частин рішення суду з`явилася [PERSON] . Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 29.11.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №998-08 ПОУ Н, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті у сумі 150\~000 доларів США. За використання кредиту встановлена процентна ставка у розмірі 12,5% річних, а термін повернення кредиту до 29.11.2026 року (а.с.6-8). Також 29.11.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предмет якого стала квартира [ADDRESS] . Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. та зареєстрований в реєстрі за №306. (а.с.9-10). Також в забезпечення виконання кредитного зобов`язання 29.11.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір поруки №998 (а.с.11). ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги до боржника [PERSON] відповідно до договору факторингу №1 від 12.12.2011 року та договору відступлення права вимоги від 12.12.2011 року, укладених з ПАТ «УкрСиббанк» (а.с.17-23). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.05.2012 року при розгляді справи №2/1519/2-5701/11 задоволено позов ТОВ «Кей-Колект» та стягнуто заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №998-08 ПОУ Н від 29.11.2005 року у розмірі 1\~041\~186,15 грн. (а.с.12-13). Відповідно до звіту про оцінку чотирьох кімнатної квартири [ADDRESS] , ринкова вартість предмета іпотеки становить 2\~173\~728 гривень (а.с.24-42). З інформаційної довідки №233773453 від 23.11.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності немає ніякого нерухомого майна. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд повинен розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. Отже, стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання. Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Згідно із пояснювальною запискою до проекту введення мораторію на примусове відчуження рухомого і нерухомого майна позичальників (боржників), які мають кредитні зобов`язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті, мало на меті забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімізацію можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов`язань. Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданогояк забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом,не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Тож, не аналізуючи розповсюдження Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на правовідносини, що виникли між позичальником та іпотекодавцем [PERSON] та іпотекоржателем ТОВ "Кей-Колект", суд наголошує, що даний Закон не перешкоджає звернути стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань. З урахуванням наведеного, суд приходе до висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Кей-Колект» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо позовних вимог про виселення відповідачів, суд відзначає наступне. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді прав Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Стаття 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Такого висновку дійшов Верховний суд при розгляді справи № 754/613/18-ц у Постанові від 15.01.2020 року. У квартирі серед дорослих мешканців проживає також неповнолітній [PERSON] , 2006 року народження. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автоматичне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У статті 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За таких обставин, суд дійшов переконливого висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири.

Outcome: partial