Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача В квітні 2021 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» звернувся до Жашківського районного суду Черкаської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, обґрунтовуючи наступним. 17 січня 2020 року між ТОВ «Інтеркеш Україна» та [PERSON] було укладеного договір про надання фінансового кредиту № 15/01, згідно якого позичальник отримала кредит строком на 3 роки в розмірі 300000,00 гри. зі сплатою 25 % відсотків в рік від суми кредиту. Свої зобов`язання за договором позивач виконав повністю, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 17.01.2020 року про перерахування грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, що зазначений у п. 2.3 договору. Відповідно до п. 1.1 договору, кредитодавець (позивач) зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 300000,00 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язується виконати свої зобов`язання у повному обсязі у порядку та на умовах, визначених цим договором, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та витрати передбачені п. 3.1.1. цього Договору. П. 2.1 визначено, що кредит надається строком на 3 (три) фактичні роки, датою видачі якого є 17 січня 2020 року, дата повернення кредиту є 17 січня 2023 року. Протягом цього строку позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені згідно графіка платежів, що є додатком № 1 до цього договору. Згідно п. 2.2 позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти в порядку та строки визначені цим договором. П. 3.1.1 визначено, що плата за користування кредитом становить 25 відсотків в рік від суми кредиту. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредиту, та з врахуванням дня повернення кредиту. Оплата послуг, пов`язаних з укладенням та виконанням цього договору необхідні для належного виконання позичальником своїх зобов`язань - відшкодовуються позичальником. Плата за користування кредитом є фіксованою та незмінною протягом усього строку дії цього договору, відповідно до п. 3.1.2. Також, сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів, що є додатком № 1 до цього договору, який є невід`ємною частиною договору (п.3.3). П. 3.7 визначено, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та сплаті процентів за його використання, здійснюється у наступній черговості: прострочені проценти; поточні (нараховані) проценти; штрафи/пеня; прострочена заборгованість по кредиту; поточна заборгованість по кредиту. Згідно п. 3.5 у разі виникнення заборгованості за цим договором, сторони погоджують таку послідовність її погашення: у першу чергу здійснюються платежі на погашення заборгованості по процентам за користування кредитом; у другу чергу здійснюються платежі на погашення заборгованості за кредитом; у третю чергу здійснюються поточні платежі згідно графіка розрахунків. Прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом не зупиняє нарахування процентів (п. 3.8). П. 4.1 визначено, що зобов`язання позичальника щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом забезпечується нерухомим майном. Кредитодавець (позивач) має право вимагати від позичальника укладення договору щодо забезпечення виконання зобов`язання позичальником перед кредитодавцем за цим договором (п. 5.4.2). Також, передбачено, що кредитодавець (позивач) вправі вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів за весь фактичний строк користування кредитом у випадку наявності хоча б однієї із зазначених обставин: використання позичальником кредиту не за призначенням; затримання сплати позичальником частини кредиту та/або процентів за користування кредитом на строк, що перевищує 20 днів; перевищення сумою заборгованості суму кредиту більше ніж на 10 відсотків; несплати позичальником більше ніж 50 відсотків загального платежу, визначеного графіком платежів, який перевищує 5 відсотків від суми кредиту; у випадку порушення позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або договором іпотеки. Дане положення договору є пріоритетним перед іншими положеннями договору, які передбачають право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів. У разі прострочення позичальником строків сплати чергових платежів визначених цим договором, а також прострочення строків повернення кредиту або сплати процентів, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню розмірі 0,5 відсотків від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов`язання за цим договором (п. 7.6). Пунктом 7.7 передбачено, що у випадку порушення позичальником вимог п. 5.1 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1 відсоток від суми кредиту, визначеної п. 1.1 договору за кожний випадок. Позичальник умови договору не виконує належним чином, кредитні кошти в строки та розмірах, визначених умовами договору та графіком платежів, що є додатком № 1 до вказаного договору не сплачує. На відправлені листи для вирішення ситуації досудовим шляхом ніяк не реагує, на телефонні дзвінки позивача не відповідає, в добровільному порядку не бажає сплатити суму боргу, а тому позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Право позивача на нарахування штрафних санкцій у вигляді пені за несвоєчасне виконання договірних зобов`язань передбачено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, згідно якої «Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання». Окрім того, згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Станом на березень 2021 року згідно графіку платежів, позичальник повинна була сплатити 168215,00 гривень, а фактично сплатила 81055,00 гривень. Таким чином, сума з якої розраховуються інфляційні збитки та три відсотка річних становить 87160,00 гривень. Станом на 09 квітня 2021 року, позичальник вищевказані умови договору не виконала і за нею обліковується заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 15/01 від 17.01.2020 року у сумі 318118,00 грн., саме: - 287599,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 10160,00 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 1200,00 грн. - нараховані штрафні санкції (пеня); - 6284,00 грн. - нараховане інфляційне збільшення заборгованості; - 2945,00 грн. -3 % річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України. Просили суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором про надання фінансового кредиту в розмірі 318118,00 грн. та судового збору в розмірі 4771,77 грн. (а.с. 1-5). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 20 травня 2021 року дана справа була передана за підсудністю до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. 20 травня 2021 року згідно супровідного листа Жашківського районного суду Черкаської області вказана справа була направлена на адресу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (а.с. 50). Відповідно до ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускається. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. 25 червня 2021 року дана цивільна справ надійшла до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, про що свідчить відповідний штамп суду про отримання. 25.06.2021 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями, дана справа була розписана головуючому судді Орєхову О.І. та передана для розгляду (а.с. 54). Ухвалою судді від 01 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадженням з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 60-61). В судове засідання представник позивача, адвокат Ковач Іван Васильович, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 16.03.2021 року, ордеру, серії АО № 1026528 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 39-41) не з`явився, надіслав до суду заяву, яка зареєстрована 04.11.2020 року за вх. № 51332, в якій просив проводити розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 117-119). Відповідач [PERSON] викликалася в судові засідання, які були призначені на 27.07.2021 року о 11 год. 00 хв., 28.09.2021 року о 15 год. 00 хв., 04.11.2021 року о 11 год. 30 хв. Однак на адресу суду поверталися поштові конверти із зазначенням - за закінченням терміну зберігання. Згідно отриманої судом відповіді 20.07.2021 року за вх. № 33719, за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 64). Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 виклав наступну правову позицію. Верховний Суд зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-якому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчиненням іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь - кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Отже, у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України судом було все зроблено для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце слухання справи, а тому суд приходить до висновку, що відповідач була належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи. Однак, відповідач в судові засідання в призначений час судом не з`являлась, заяв та клопотань з боку останньої на адресу суду не надходило, як і не надходив відзив на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлена відповідач [PERSON] не з`явилась в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року постановлено провести заочний розгляд справи у вищезазначеній цивільній справі. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явились в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Фактичні обставини в становленні судом. Встановлено, що 17 січня 2020 року між ТОВ «Інтеркеш Україна» та [PERSON] було укладеного договір про надання фінансового кредиту № 15/01, згідно якого позичальник отримала кредит строком на 3 роки в розмірі 300000,00 гри. зі сплатою 25 (двадцять п`ять) % відсотків в рік від суми кредиту. Свої зобов`язання за договором позивач виконав повністю, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 17.01.2020 року про перерахування грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, що зазначений у п. 2.3договору. Відповідно до п. 1.1 договору, кредитодавець (позивач) зобов`язується надати позичальнику кредит у сумі 300000,00 грн. (триста тисяч гривень 00 коп.) на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язується виконати свої зобов`язання у повному обсязі у порядку та на умовах, визначених цим договором, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та витрати передбачені п. 3.1.1. цього Договору. П. 2.1 визначено, що кредит надається строком на 3 (три) фактичні роки, датою видачі якого є 17 січня 2020 року, дата повернення кредиту є 17 січня 2023 року. Протягом цього строку позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені згідно графіка платежів, що є додатком № 1 до цього договору. Згідно п. 2.2 позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти в порядку та строки визначені цим договором. П. 3.1.1 визначено, що плата за користування кредитом становить 25 (двадцять п`ять) відсотків в рік від суми кредиту. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредиту, та з врахуванням дня повернення кредиту. Оплата послуг, пов`язаних з укладенням та виконанням цього договору необхідні для належного виконання позичальником своїх зобов`язань - відшкодовуються позичальником. Плата за користування кредитом є фіксованою та незмінною протягом усього строку дії цього договору, відповідно до п. 3.1.2. Також, сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів, що є додатком № 1 до цього договору, який є невід`ємною частиною договору (п.3.3). П. 3.7 визначено, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та сплаті процентів за його використання, здійснюється у наступній черговості: прострочені проценти; поточні (нараховані) проценти; штрафи/пеня; прострочена заборгованість по кредиту; поточна заборгованість по кредиту. Згідно п. 3.5 у разі виникнення заборгованості за цим договором, сторони погоджують таку послідовність її погашення: у першу чергу здійснюються платежі на погашення заборгованості по процентам за користування кредитом; у другу чергу здійснюються платежі на погашення заборгованості за кредитом; у третю чергу здійснюються поточні платежі згідно графіка розрахунків. Прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом не зупиняє нарахування процентів (п. 3.8). П. 4.1 визначено, що зобов`язання позичальника щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом забезпечується нерухомим майном. Кредитодавець (позивач) має право вимагати від позичальника укладення договору щодо забезпечення виконання зобов`язання позичальником перед кредитодавцем за цим договором (п. 5.4.2). Також, передбачено, що кредитодавець (позивач) вправі вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів за весь фактичний строк користування кредитом у випадку наявності хоча б однієї із зазначених обставин: використання позичальником кредиту не за призначенням; затримання сплати позичальником частини кредиту та/або процентів за користування кредитом на строк, що перевищує 20 днів; перевищення сумою заборгованості суму кредиту більше ніж на 10 (десять) відсотків; несплати позичальником більше ніж 50 (п`ятдесяти) відсотків загального платежу, визначеного графіком платежів, який перевищує 5 (п`ять) відсотків від суми кредиту; у випадку порушення позичальником будь-яких зобов`язань за цим договором або договором іпотеки. Дане положення договору є пріоритетним перед іншими положеннями договору, які передбачають право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів. У разі прострочення позичальником строків сплати чергових платежів визначених цим договором, а також прострочення строків повернення кредиту або сплати процентів, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню розмірі 0,5 (нуль цілих п`ять десятих) відсотків від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов`язання за цим договором (п. 7.6). Пунктом 7.7 передбачено, що у випадку порушення позичальником вимог п. 5.1 цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 1 відсоток від суми кредиту, визначеної п.1.1 договору за кожний випадок. Відповідно до умов договору кредиту, позичальник зобов`язаний своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 25,00 % в рік від суми кредиту, та виконувати інші зобов`язання, згідно договору кредиту. Позичальник зобов`язана повернути в повному обсязі суму боргу за кредитом з нарахованими процентами за фактичний час його використання, та можливими штрафними санкціями у терміни, визначені договором. Позивач звертався до відповідача з досудовими вимогами щодо повернення заборгованості за кредитом в зв`язку з порушенням умов договором кредиту та вимогою погасити заборгованість в повному обсязі, однак, позичальником зазначені вимоги щодо погашення простроченої заборгованості в добровільному порядку залишились без уваги та задоволення (а.с.26-28). У зв`язку з тим, що відповідач свої зобов`язання за кредитом не виконала, станом на 09 квітня 2021 року, у останньої виникла заборгованість в сумі 318118,00 грн., яка складається заборгованості за тілом кредиту - 287599,00 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом - 10160,00 грн., нараховані штрафні санкції (пеня) - 1200,00 грн., нараховане інфляційне збільшення заборгованості - 6284,00 грн., 3 % річних, згідно ст. 625 ЦК України - 2945,00 грн., згідно наданого позивачем до матеріалів справи розрахунками заборгованості (а.с. 17-19). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов`язання в натурі. Примусове виконання зобов`язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов`язання та полягає в зобов`язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За положеннями ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Це узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, зазначеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 287599,00 гривень (тіло кредиту) та 10160,00 гривень (відсотки за користування кредитом). Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача 1200,00 грн. нарахованих штрафних санкцій (пені), то суд вважає, що така сума не підлягає до задоволенню, виходячи з наступного. Зважаючи на ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає у кредитора незалежно від наявності у нього збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Тобто право на неустойку (штраф, пеню) виникає у кредитора в момент порушення зобов`язання. Штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов`язання, а пеня - у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Так, 17 березня 2020 року Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким визначається, що на період дії карантину або обмежувальних заходів та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг громадянам України у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі; примусове виселення із житла та примусове стягнення житла (житлових будинків, частин житлових будинків, квартир, кімнат у квартирах, кімнат, житлових секцій чи блоків у гуртожитках, інших жилих приміщень), що належить на праві приватної власності громадянам України, під час примусового виконання рішень судів щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги; примусове виселення громадян за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг із жилих приміщень у будинках державного, громадського житлового фонду та житлового фонду соціального призначення. Також, законодавці захистили від нарахування штрафів і пені за споживчими кредитами за прострочення, допущені у період з 1 березня по 30 квітня 2020 року. Але цей закон стосувався лише фізичних осіб. Отже, враховуючи вищенаведене, нарахування пені припинено лише на період карантину. З огляду на положення пункту 15 розділу Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, яким визначено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Враховуючи наведені положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, строки повернення кредиту та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України встановлено з 12.03.2020 року карантин, суд дійшов висновку, що починаючи з 12.03.2020 року позичальника звільнено від обов`язку сплати пені за прострочення повернення тіла кредиту та процентів. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що пеня позивачем у розмірі 1200,00 грн. нарахована за період з 13.03.2020 року по 31.03.2021 року (а.с. 17). Оскільки пеня нарахована позивачем в період карантину, що підтверджується розрахунком заборгованості, тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволення. З боку позивача не надано жодного належного доказу тому, що пеня нарахована останнім за інших період. Сам же позивач в судове засідання не заявися, тим самим таким чином розпорядився своїми правами. Стосовно нарахованих інфляційних збільшень заборгованості в сумі 6284,00 грн. та 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України в сумі 2945,00 грн., суд приходить до наступного. 14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 924/532/19 (ЄДРСРУ № 86998951) досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частин 1, 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, системний аналіз положень статей 11, 509, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу. Разом з тим у постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок: «З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)». Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17. Серед іншого правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, зважаючи на вищенаведені приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати у розмірі 6284,00 грн. та 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 2945,00 грн. Суд погоджується з наданим з боку позивача розрахунком інфляційних витрат та 3% річних. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Отже, даючи оцінку наданим доказам, суд прийшов до висновку, що на користь позивача належить стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 15/01 від 17.01.2020 року в сумі 297759 грн. 00 коп. (заборгованість за тілом кредиту у розмірі 287599,00 грн. та заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 10160,00 грн.), а також інфляційні збитки у розмірі 6284,00 грн. та три відсотка річних, згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 2945,00 грн. З боку відповідача не надано до суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна», а також у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо нарахованих сум. Тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості є такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Отже, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 4771,77 гривень, понесення яких документально підтверджено (а.с. 29). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial