Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій посилається на те, що відповідно до наказу № 350-ос від 22.07.2013 року її було призначено на посаду головного економіста відділу кредитування відділення № 45 в м. Донецьк Публічного акціонерного товариства «ТЕРРА БАНК». Наказом № 288-ос від 16.04.2014 року була звільнена з займаної посади за прогул без поважних причин, учинений 10.04.2014 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення позивач вважає незаконним, необґрунтованим, проведеним з грубим порушенням гарантованих Конституцією прав, а також трудового законодавства. Зазначила, що службові обовязки вона виконувала сумлінно, нарікань, дисциплінарних стягнень за час роботи не мала. Крім того, весь робочий час 10.04.2014 року вона працювала і була присутня на робочому місті. Відповідно до заяви на видачу готівки від 10.04.2014 року здійснила касову операцію у відділенні банку. 16.04.2014 року в кінці робочого дня їй стало відомо, що вона звільнена за прогул. В наказі № 288-ос від 16.04.2014 року про звільнення взагалі відсутня за змістом розгорнута мотивація, не зазначено в чому полягає порушення трудової дисципліни, не вказані фактичні обставини, що послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Тому просить зазначений наказ про звільнення скасувати та змінити підстави звільнення з п. 4. ст. 40 КЗпП України на п. 1 ст. 40 КЗпП України та зобовязати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ТЕРРА БАНК» внести зміни в трудову книжку відносно підстав звільнення. В подальшому, відповідною заявою позивач уточнила позовні вимоги, просила суд змінити підстави звільнення з п. 4. ст. 40 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Оскільки, її було незаконно звільнено, а також неправильне формулювання у трудовій книжці причини звільнення перешкоджає її працевлаштуванню, то з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 16.04.2014 року до дня ухвалення судового рішення.\~З вини відповідача вона втратила нормальні життєві звязки, знаходиться в постійному стресі, погіршився стан здоровя, відчуває моральні страждання, у звязку з чим розмір моральної шкоди оцінює в 10000 грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених у позові, з урахуванням уточнень. Представник відповідача в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та надав до суду заперечення по справі в яких зазначив, що позовні вимоги позивача не визнає, вважає їх незаконними та необґрунтованими з наступних підстав. Відповідно до ст. 139 Кодексу законів про працю України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно з п. 3.2 р. З Правил внутрішнього трудового розпорядку Публічного акціонерного товариства «ТЕРРА БАНК», затверджених рішенням загальних зборів трудового колективу Публічного акціонерного товариства «ТЕРРА БАНК» протокол №1 від 20.08.2010 р., для працівників установлюється п'ятиденний робочий тиждень і такий розпорядок роботи: Початок роботи - 09:00 Перерва для відпочинку і харчування - з 13-00 до 13-45 Закінчення роботи: понеділок - четвер - 18:00 п'ятниця - 16:45 Субота, неділя - вихідні дні. Водночас, позивач перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді головного економіста відділу кредитування відділення №45 в м. Донецьк, здійснила грубе порушення трудової дисципліни, Позивач була відсутня на роботі 10.04.2014 року в період з 9:00 год. до 12:50 години без поважних причин, що підтверджується актом про відсутність на роботі від 10.04.2014 року. В свою чергу, на виконання положень ст. 149 КЗпП України, відповідач намагався отримати письмові пояснення від Позивача щодо причини відсутності на роботі. При цьому, позивачем було відмовлено в наданні пояснень відповідачу щодо відсутності на роботі 10.04.2014 року в період з 9:00 год. по 12:50 год., що підтверджується актом про відмову від надання пояснень про відсутність на робочому місці головного економіста відділу кредитування Відділення №45 в м. Донецьк ПАТ «ТЕРРА БАНК» [PERSON] від 10.04.2014 року. Посилання позивача на заяву позивача про грошових коштів, надану Банку, як на доказ відсутності порушень трудової дисципліни позивача та відсутності прогулу, не може підтверджувати твердження позивача, адже засвідчує лише факт подання позивачем, як представником клієнта Банку, заяви на грошових коштів та, в свою чергу, не може підтверджувати виконання позивачем своїх робочих обов'язків та відсутності факту прогулу, а саме: відсутності позивача на роботі 10.04.2014 року період з 9:00 години по 12:50 години. Позивач не надала доказів, що її лікування пов'язане саме зі звільненням з ПАТ «ТЕРРА БАНК» та має причинно-наслідковий зв'язок із протиправним діянням відповідача. Таким чином, вимога Позивача про відшкодування моральної шкоди, задоволенню не підлягає та не підтверджуються жодними доказами. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.12.2016 р. №2902 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ТЕРРА БАНК» та делегування повноважень ліквідатора» строк проведення процедури ліквідації ПАТ «ТЕРРА БАНК» продовжено на один рік по 23.12.2017р. включно, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ТЕРРА БАНК» - [PERSON], якому було делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «ТЕРРА БАНК», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52і, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Водночас, відповідно до ч. З ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Згідно п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних ос спеціальним щодо правовідносин пов'язаних із виведенням ПАТ «ТЕРРА Банк» із ринку. Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської лі ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. В фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Згідно з ч. 1 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Відповідно до ч. З ст. 46 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона у 2013-2014 роках працювала разом з [PERSON] в одному кабінеті у відділі кредитування відділення № 45 в м. Донецьк Публічного акціонерного товариства «ТЕРРА БАНК». 10.04.2014 року у період часу з 09 години до 12 години позивач перебувала на робочому місті, нікуди не відлучалась. Позивач взагалі ніколи не мала прогулів, сумлінно виконувала свої посадові обовязки. Акту про відсутність на роботі [PERSON] вона не бачила. Керівник відділення банку просив [PERSON] звільнитись за власним бажанням, оскільки мала намір скоротити витрати по заробітній платі і була відсутня потреба в декількох спеціалістах. Зазначені розмови тривали протягом трьох місяців, на той момент не проводилось скорочення штатів. Свідок [PERSON] пояснив, що він у 2013-2014 роках працював на посаді керівника відділу кредитування відділення № 45 в м. Донецьк Публічного акціонерного товариства «ТЕРРА БАНК», в якому працювала [PERSON] З позивачем працювали в одному кабінеті. Керівник відділення банку просив його запропонувати [PERSON] звільнитись за власним бажанням, а противному випадку звільнить її за статтею. Позивач за власним бажанням не звільнилась за власним бажанням і продовжувала працювати. Згодом керівник відділення звільнила [PERSON] за прогул, якого позивач не вчиняла. 10.04.2014 року [PERSON] постійно знаходилась на робочому місті, нікуди не відлучалась. Позивач сумлінно ставилась до виконання своїх посадових обовязків, порушень трудової дисципліни з боку позивача не було. На момент звільнення позивача скорочення штатів не було. Акту про відсутність на роботі [PERSON] не бачив. Вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Воно проголошене\~ст. 43 Конституції України, визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. За приписами\~ст.2 КЗпП України\~ Право громадян\~України\~на працю, - тобто на одержання\~роботи\~з оплатою праці не нижче встановленого державою\~мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір\~професії. Працівники\~реалізують право на працю шляхом укладення\~трудового договору\~про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою Відповідно до\~ст.5-1 КЗпП України\~держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною першою\~ст.21 КЗпП України\~визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом\~чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган\~чи фізична особа\~зобов'язується виплачувати працівникові\~заробітну плату\~і забезпечувати\~умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю,\~колективним договором\~і угодою сторін.\~ Згідно з ч.1\~ст.36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). На підставі п.4 ч.1\~ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані\~власником або уповноваженим ним органом лише у випадках \~прогулу\~(в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Якщо держава схвалила певну концепцію, в даному випадку це покладення на відповідний орган обов'язку дотримання вимог законодавства під час вирішення питання звільнення позивача, то суб'єкт владних повноважень вважатиметься таким, що діє протиправно, якщо він відступить від встановлених обов'язків, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у суб'єктів відповідних правовідносин стосовно суворого додержання суб'єктом владних повноважень такої політики чи поведінки. В контексті особливостей закріпленого практикою Європейського Суду з прав людини принципу юридичної визначеності, слід звернути увагу на те, що факт встановлення чинним законодавством України обов'язку роботодавця дотримуватися чіткої процедури під час вирішення питання звільнення позивача є підставою для виникнення у такої особи (зокрема, позивача) обґрунтованих очікувань щодо належного дотримання суб'єктом владних повноважень покладеного на нього законом обов'язку та не порушення ним прав особи на відповідний захист. Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам. За нормами національного цивільно-процесуального законодавства, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 58 ЦПК). Предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1\~ст. 179 ЦПК). Суд не бере до уваги докази, що не мають відношення до справи. Як роз'яснено у п. 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4\~ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника,самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки,залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Судом встановлено, що в період з 22.07.2013 року по 16.04.2014 року позивач працювала на посаді головного економіста відділу кредитування відділення № 45 в місті Донецьку Публічного акціонерного товариства «ТЕРРА БАНК». Наказом відповідача №288-ос від 16.04.2014 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.4 ч.1\~ст.40 КЗпП\~за прогул без поважних причин, учинений 10.04.2014 року. Обставини відсутності позивача на робочому місці 10.04.2014 року були встановлені актом від 10.04.2014 року про відсутність на роботі головного економіста відділу кредитування відділення № 45 в м. Донецьк ТА «ТЕРРА БАНК» [PERSON], відповідно до якого остання була відсутня на роботі в період з 09:00 до 12:50 години. В акті також зазначено, що будь-які відомості щодо наявності поважних причин відсутності працівника на робочому місці відсутні. [PERSON] відмовилась підписувати та ознайомлюватись з актом про відсутність на роботі, а також надавати будь-які пояснення з цього приводу, у звязку з чим було складено акт від 10.04.2014 року про відмову від надання пояснень про відсутність на робочому місті. Зазначені обставини щодо\~відсутності [PERSON] на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин спростовуються показами свідків, які були допитані в судовому засіданні. Суд вважає, що у відповідача були відсутні підстави для розірвання трудового договору, передбачені п.4 ч.1\~ст.40 КЗпП України, оскільки відповідачем не доведено прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин з боку позивача. З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.12.2016 р. №2902 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «ТЕРРА БАНК» та делегування повноважень ліквідатора» строк проведення процедури ліквідації ПАТ «ТЕРРА БАНК» продовжено на один рік по 23.12.2017р. включно, призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ТЕРРА БАНК» - [PERSON], якому було делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «ТЕРРА БАНК», визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 52і, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Частиною 3 пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року зазначено, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2\~ст. 235 КЗпП). Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Така правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові по справі № 6-33 цс 14. Оскільки при звільненні позивача було допущено порушення норм трудового законодавства, у звязку із чим [PERSON] підлягає поновленню на роботі. Відповідно до частини першої та другої\~статті 235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. В разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну норму закону. При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що оскільки відповідач звільнив позивача з порушенням норм чинного законодавства, тому, необхідно змінити підстави звільнення [PERSON] з посади головного економіста відділу кредитування відділення № 45 в місті Донецьку Публічного акціонерного товариства «ТЕРРА БАНК» з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась до Дзержинського міського суду Донецької області з заявою про відновлення втраченого судового провадження, однак ухвалою судді від 31.01.2017 року було відмовлено у відкритті провадження за заявою [PERSON] про відновлення втраченого судового провадження, оскільки згідно інформації голови Апеляційного суду Донецької області, провадження яке просить відновити заявник не розглянуто, 15.04.2014 року Пролетарським районним судом м. Донецька було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Терра Банк» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за моральну шкоду, вказана ухвала була оскаржена відповідачем до Апеляційного суду Донецької області, де справа по суті не розглянута у звязку з захватом будівель Апеляційного суду Донецької області в м. Донецьку незаконними збройними формуваннями, з чого слідує, що провадження у зазначеній справі не закінчено ухваленням рішення. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В пункті 32\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розяснено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100\~(далі\~Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Звільнення [PERSON] відбулося 16.04.2014 року, таким чином середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, що передували звільненню. Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,\~календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 154,59 грн. Вимушений прогул\~це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Позивача звільнено з роботи 16.04.2014 року, тобто з цього часу було порушено її трудові права і поновлюються судом 25.07.2017 року, тому саме цей період, тобто з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення, і слід визнати вимушеним прогулом. Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України,висловленій по справі № 6-2123цс15. Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також \~встановлені судом фактичні обставини справи, розмір середнього заробітку за період з 16.04.2014 року по 25.07.2017 року складає 819 робочих днів при середньоденному заробітку у розмірі 154,59 грн. на загальну суму 126609 (сто двадцять шість тисяч шістсот девять ) грн. 21 коп. (819 х 154,59), яка підлягає стягненню на користь позивача. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. \~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.\~ \~ Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України суд прийняв до уваги доводи позивача про завдання йому моральної шкоди внаслідок порушення його законних прав. Суд врахував глибину та тривалість моральних страждань, втрату \~нормальних життєвих \~зв'язків, що вимагало \~від \~позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, з \~врахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача,

Outcome: partial