Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

в лютому 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька. Свій позов мотивує тим, що відповідач [PERSON] є батьком їх спільної доньки [PERSON], [INFO]. Дитина мешкає з позивачем за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її утриманні. Вона матеріально утримує та піклується про здоров'я дочки, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Дочка [PERSON] навчається у 8-му класі НВК "ЗОШ № 11-ліцей" м. Ковеля. Позивач має можливість повезти доньку на відпочинок та оздоровлення за кордон. Крім того, донька відвідує танцювальний гурток, який постійно бере участь в танцювальних конкурсах за межами України. Згоди на тимчасовий виїзд дітей отримати у відповідача немає можливості. Тому вона змушена звернутись до суду та просить суд надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] за межі України без дозволу (згодиди) та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною 16-річчя. Позивач [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи в її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Служба у справах дітей виконкому Жовтневої районної у місті Ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву в якій позовні вимоги позивача підтримує частково, не заперечує проти надання тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої дитини [PERSON] без згоди та супроводу батька лише терміном на 1 рік без порушення навчального процесу дитини. Просили справу розглядати у їх відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 2002 року по 20 червня 2012 року, який розірвано в установленому законом порядку, що підтверджується рішенням Ковельського міськрайонного суду (а.с.9). [INFO] під час шлюбу подружжя народилася донька [PERSON], про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 08.05.2003 року зроблено відповідний актовий запис за № 310. Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадського стану Ковельського міського управління юстиції Волинської області. Батьком дитини є громадянин України [PERSON] - відповідач по справі. Мати є громадянка України [PERSON] позивач по справі. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 - «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначені поїздки із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, враховуючи норми ст.ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позов. З аналізу вказаного вище вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку. В позовній заяві позивач вказує, що неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною та її виховання, що суперечить інтересам дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] не підтримує зв'язку з родиною, не може або не бажає дати згоди на виїзд за кордон України його неповнолітньої дитини [PERSON], а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть їй можливість розвитку та відпочинку, відповідатиме інтересам дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком, у зв'язку із чим суд вважає за можливе надати неповнолітній [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди та супроводу її батька [PERSON], строком з дня винесення рішення, тобто з 03 липня 2017 року по 03 липня 2018 року. При цьому суд, з метою забезпечення зрозумілості судового рішення, вважає за необхідне визначити конкретний проміжок часу з приміткою, що виїзд має відбуватися без відриву від навчання, протягом якого надається відповідний дозвіл. Стосовно вимоги про надання дозволу на виготовлення проїзних документів суд зазначає, що питання щодо оформлення документів для виготовлення та отримання паспорту для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16 - річного віку врегульовано «Порядком оформлення, видачі, обміну,пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення», затвердженого постановою КМУ України №152 від 07 травня 2014 року, та окремого дозволу не потребує. Отже, у задоволенні позовної вимоги про надання дозволу на оформлення документів для виїзду дитини за кордон належить відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в сумі 640 гривень судового збору.

Outcome: partial