Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

В травні 2021 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, якою просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до моменту досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення дитиною 3 річного віку у розмірі 800 грн. щомісячно. В обґрунтування позовної заяви, позивач посилалась на те, що вона перебуває з 16 жовтня 2015 року у шлюбі з відповідачем, фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинилось у березні 2021 року. Від шлюбу сторони мають дитину: [PERSON] , [INFO] , яка мешкає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Позивач перебуває у декретній відпустці по догляду за спільною з відповідачем дитиною, позбавлена можливості самостійно працювати. Відповідач не надає матеріальну допомогу на її утримання та на утримання дитини, у зв`язку з чим, позивач вимушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 09.07.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 09.07.2021 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом строк надав суду відзив на позовну заяву, у якому не погодився з заявленими позовними вимогами, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання доньки в розмірі 1100 грн. на місяць, відповідно до ст.182 СК України, та заперечував проти стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання дружини, посилаючись на відсутність матеріальної можливості сплачувати аліменти, також звертав увагу суду на наявність витрат на винаймання житла, наявність на утриманні ще одної малолітньої дитини і непрацездатних батьків, зазначав про недоведеність витрат пов`язаних з лікуванням дитини. Позивач надала суду відповідь на відзив, у якому спростовувала міркування відповідача, звертала увагу суду на наявність у дитини проблем зі здоров`ям та необхідності відповідного нагляду та лікування, посилання відповідача на понесення витрат на винаймання житла та утримання батьків не підтверджені належними доказами, окрім того, відповідачем у липні 2021 року у м.Дніпрі придбано автомобіль, який зареєстровано на матір, що вказує на наявність доходів у відповідача. Відповідачем було надано заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач знову обгрунтував свою позицію, висловлену у відзиві, щодо можливості часткового задоволення позову, відкидав відповідні доводи та міркування позивачки, знову звертав увагу суду на скрутне матеріальне становище. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст.51 Конституції України та ст.180 СК України. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Відповідно до ст. 180 СК України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. В судовому засіданні встановлено, що 16.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ, актовий запис №1689. Від шлюбу у сторін народилася донька, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Чечелівським районним у м.Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ПСМУ МЮУ, актовий запис № 103. Судом встановлено та не спростовувалося відповідачем, що малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає та знаходиться на утриманні матері позивачки по справі. Окрім того, позивач має на утриманні сина [PERSON] , [INFO] . Також, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] станом на 27.07.2021 року офіційно не працевлаштований, окрім того у відповідача також є інша малолітня дитина від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з відповідача стягуються аліменти на підставі судового наказу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 26.12.2011 року у справі 2-н-3672/11 у розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви про видачу судового наказу та до досягнення дитини повноліття (ЄДРСР № [NUMBER] ). Посилання відповідача на наявність витрат на утримання непрацездатних батьків-інвалідів, які проживають в іншій області, окремо від відповідача, судом відхиляються, оскільки наявність та обсяг таких витрат не підтверджено відповідачем належними та допустимими доказами, в той час, як, згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання відповідача на наявність постійних витрат на винаймання житла судом також відхиляються, оскільки окрім однієї квитанції за серпень 2021 року з ФОП « [PERSON] », відповідачем не надано суду відповідного договору оренди, та доказів постійного понесення таких витрат. За змістом ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до положень ч.1-4 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 статті 182 СК України встановлює обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В свою чергу, надаючи оцінку доданим позивачем письмовим доказам, щодо стану здоров`я дитини та необхідності її лікування та відвідування лікарів, суд зазначає наступне. Згідно ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину вразі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України N 3від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, щодо передбаченої ст.185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У даному випадку мова йде про додаткові витрати, а не про додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Проте, в окремих випадках, через особливі обставини (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати. Тому, розмір додаткових витрат, що стягуються, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 13.09.2017 року у справі №6-1489цс17, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на дитину можуть сплачуватися наперед, або вони покриваються після їх фактичного понесення. Конкретна форма залежить від наявних документів чеків, квитанцій, актів виконаних робіт, рекомендацій чи діагнозів тощо. При цьому стягнення грошових коштів може відбуватися разово, з певною періодичністю або постійно (до досягнення дитиною повноліття). Спосіб участі батька в додаткових витратах визначається, наприклад, таким чином. Якщо мова йде про відвідування дитячого садку, фінансування здійснюється періодично. Коли дитина захворіла, оплата її лікування зазвичай відбувається на протязі певного часу, згідно рекомендації лікаря. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже витрати пов`язані з хворобою дитини, не входять до складу аліментів та є додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами, право на окреме стягнення яких, передбачене ст.185 СК України. Суд звертає увагу Позивача на ті обставини, що її не обмежено у праві на окреме звернення до суду з вимогами про стягнення додаткових витрат на дитину відповідно до ст.185 СК України, з наданням доказів їх понесення чи передбачуваного обсягу при необхідності їх понесення в майбутньому. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, відповідно до вимог ст.182 СК України, суд враховує матеріальне становище платника аліментів, що останній є працездатною особою, наявність іншої дитини на утриманні, відсутності доказів понесення постійних витрат на утримання непрацездатних батьків, що проживають в іншій області окремо від відповідача, з урахуванням чого, суд вважає, що з останнього слід стягнути аліменти на користь позивача на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 24.05.2021 року і до повноліття дитини, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, допустивши по справі негайне виконання у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимог позову в частині стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення дитиною 3 річного віку у розмірі 800 грн., суд зазначає наступне. Статтею 84 СК України встановлено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Отже, за змістом вказаної норми права, можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитини до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 27.05.2020 у справі №712/4702/19. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини та можливість їх стягнення, суд враховує фактичні обставини справи, надані сторонами докази щодо їх майнового стану, а також засади справедливості, добросовісності, розумності. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Принцип змагальності сторін цивільного процесу, закріплений в ст.12 ЦПК України, забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 02.10.2018 у справі №910/18036/17. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Позивачем не було надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо наявності доходу у відповідача, розміру, зазначеного позивачем та джерел отримання, посилання позивачки на неофіційне працевлаштування відповідача зводяться до припущень, на яких, відповідно ч.6 ст.82 ЦПК України, доказування ґрунтуватися не може. Позивачем жодними доказами не спростовано доводи відповідача, щодо відсутності постійного доходу та перебування відповідача в пошуках роботи, наявності обов`язку утримання вже двох дітей. Враховуючи відсутність доказів наявності та обсягів доходів відповідача та беручи до уваги розмір аліментів на утримання малолітньої дитини, стягнутих судовим наказом та обов`язку відповідача нести витрати на утримання спільної дитини сторін у вказаній справі, суд позбавлений можливості співвіднести доходи та витрати відповідача, та як наслідок, встановити наявність можливості відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років, що є згідно ст.84 СК України, необхідною умовою для її стягнення з батька дитини. Враховуючи наведене, у задоволенні вказаних позовних вимог позивачу слід відмовити, оскільки у суду відсутні відомості про розмір доходів відповідача та їх наявності взагалі, а стягнення аліментів на утримання дружини за таких обставин може призвести лише до утворення заборгованості по сплаті аліментів, а не до реального виконання рішення. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів на дружину, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. В той же час, суд роз`яснює позивачу, що вона не позбавлена права на повторне звернення до суду з позовом, з відповідним обґрунтуванням зміни матеріального стану, розміру доходів платника аліментів, з наданням відповідних доказів на підтвердження зазначених обставин та наявності можливості надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial