Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилаючись на те, що з 02.09.2010 був прийняти на посаду охоронника Громадської організації «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» ( далі гаражне товариство № 2) , 19.01.2017 прийшов на робоче місце і побачив, що замки змінені та в нього фактично відсутня можливість приступити до роботи , голова товариства на дзвінки не відповідає, 25.01.2017 голова товариства йому повідомив , що його звільнено, 11.02.2017 йому було видано наказ про припинення трудового договору з якого вбачається , що його звільнено 15.12.2016 за згодою сторін. Вважає дане звільнення незаконним та просить поновити його на посаді охоронника в громадській організації товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів та стягнути з громадської організації товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 20000 грн, оскільки в зв`язку зі звільненням він втратив душевний спокій, постійно перебував у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя, не зміг допомогти своїй дочці, яка потребувала його допомоги в зв`язку лікуванням . 07.07.2017 від позивача до суду надійшли уточнені позовні вимоги, згідно яких просить скасувати наказ (розпорядження) № 3 про припинення трудового договору (контракту) від 15.12.2016 , поновити його на посаді охоронника в громадській організації товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів та стягнути з громадської організації товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 9781 грн 66 коп та моральну шкоду у розмірі 80 000 грн, а також понесені судові витрати у розмірі 120 грн. 13.07.2017 у справі було ухвалено заочне рішення, яким вимоги позивача задоволено. 22.08.2017 надійшла заява від ГО «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» про перегляд вказаного рішення та 02.11.2017 ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області заяву задоволено , заочне рішення від 13.07.2017 було скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку (т.1 а.с. 210-211). В своїй заяві про перегляд заочного рішення представник відповідача, заперечував проти вказаного рішення , посилаючись на те, що наявність незгоди [PERSON] на припинення трудового договору саме з підстави п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, може бути доведена письмовими доказами, щодо отримання яких він має складнощі. Після зміни керівництва громадської організації «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» попередній голова правління [PERSON] не передав ноовобраному правлінню документи, серед яких і є заява [PERSON] на звільнення за угодою сторін і оригінал наказу № 3 від 15.12.2016 про звільнення [PERSON] з підписом останнього від 17.01.2016 про отримання копії наказу (а.с.116-117). На підтвердження вказаних обставин представником відповідача було надано протокол № 2 загальних зборів гаражного товариства № 2 від 17.12.2016 та наказ № 1 від 30.01.2017 «Про призначення на посаду», згідно якого призначено на посаду голови правління ГТ № 2 [PERSON] з 01.02.2017 (а.с.127-130). У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] , позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини зазначені в позові, просять позов задоволити. Представник відповідача Кириченко Г. В . в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, посилаючись на те, що Свідок [PERSON] показав суду, що працював у відповідача сторожем в період з 10.10.2016 по 14.01.2017 тільки в різні зміни , йому відомо , що позивач працював приблизно до середини січня 2017 . Свідок [PERSON] показав суду, що працював у відповідача сторожем в період з 05.02.2016 по 31.12.2016 і зміняв [PERSON] , як сторожа, йому достеменно відомо , що позивач працював у відповідача сторожем у 2016 . Свідок [PERSON] показав суду, що теж працював сторожем в гаражному товаристві, що знаходиться поруч з гаражним товариством № 2. Він працював в одну зміну з [PERSON] , їх сторожки знаходяться неподалік одна від одної, приблизно на відстані 60 метрів. Вони з [PERSON] працювали сторожами і в новорічну ніч з 31.12.2106 по 01.01.2017. Йому відомо, що [PERSON] звільнили коли він пропрацював половину січня 2017, намірів про звільнення у [PERSON] не було, його просто не допустили до роботи, щоб не виплачувати заборгованість по заробітній платі. Свідок [PERSON] , показав суду, що є членом громадської організації «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» на протязі 35 років. У 2017 році в нього обікрали гараж і саме 19.01.2017 ввечері він бачив [PERSON] , який скаржився на те, що голова гаражного товариства вигнав його з роботи не заплативши заробітну плату за декілька місяців. Свідок [PERSON] , показав суду, що працює електриком в громадській організації «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» з 02.02.2017, і є членом вказаної організації приблизно 1990 р. В грудні 2016 після зборів, товариству відключили електроенергію і в зв`язку з цим сторожка охоронців була закрита. В період грудень 2016 січень 2017 він не одноразового бачив на території гаражного товариства [PERSON] , а чи працював він сторожем йому не відомо. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає до часткового задоволення . Судом встановлено, що позивач працював в гаражному товаристві № 2 з 02.09.2010 на посаді охоронника , згідно трудової книжки (а.с.15). Згідно наказу (розпорядження) про припинення трудового договору ( контракту) №3 від 15.12.2016 [PERSON] було звільнено з посади охоронника на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Як встановлено судом, позивач не був ознайомлений з даним наказом до 11.02.2017, про що свідчить відсутність його підпису на наказі і копія зазначеного наказу, згідно пояснень позивача була отримана лише 11.02.2017. Згідно листа управління держпраці у Полтавській області [PERSON] . звертався до них з заявою про порушення законодавства про працю щодо оплати праці та звільнення Громадської організації товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів, також звертався до Кременчуцької місцевої прокуратури з приводу невиплати заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про поновлення на роботі в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є: угода сторін. Частина 1 ст. 36 КЗпП передбачає можливість припинення трудового договору за угодою сторін. Потреба у використанні п. 1 ст. 36 КЗпП з`являється насамперед у сторін строкового трудового договору для його дострокового припинення. З ініціативи власника такий трудовий договір може бути розірваний тільки за наявності підстав, зазначених у законі. Працівник також вправі розірвати строковий трудовий договір тільки за наявності причин, передбачених у ст. 39 КЗпП. Коли в кожної з сторін немає права на дострокове розірвання строкового трудового договору, вони можуть домовитися про припинення його за п. 1 ст. 36 КЗпП. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Відповідно до статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Представником позивача на підтвердження своїх заперечень надано такі докази: наказ № 2 Гаражного товариства № 2 про призначення голови правління Подзорова П.В., (т.2 а.с. 38), наказ № 6 «Про поновлення на роботі» від 21.08.2017, згідно якого [PERSON] було поновлено на роботі на посаді охоронника ГО «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» на виконання рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19.07.2017 у справі № 534/419/17 (т.2 а.с.137), наказ № 7 від 28.08.2017 «Про скорочення штату працівників» , відповідно до якого посаду охоронника Громадської організації «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» скорочено ( т.2 а.с. 137) акт від 29.08.2017 складений про те, що [PERSON] 29.08.2017 не з`явився на роботу ГО «Товариство № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів» з 08 год до 10 год 06 хв, о 10 год 06 хв він з`явився і отримав наказ про поновлення на роботі ( т.2 а.с. 47), акт від 30.08.2017 , згідно якого [PERSON] 30.08.2017 на роботу не з`явився , до роботи не приступав , отримав лише заробітну плату та копію наказу ( т.2 а.с. 48) , акт від 31.08.2017 відповідно до якого [PERSON] на роботу не з`явився ( т. 2 а.с. 50), аналогічні акти про неявку на роботу [PERSON] від 01.09.2017, 04.09.2017 ,05.09.2017,06.09.2017 ,07.09.2017, 08.09.2017 ( т. 2 а.с. 51-56) , наказ № 8 про звільнення від 08.09.2017 ( т. 2 а.с. 57). Судом встановлено, що позивачем [PERSON] не було надано гаражному товариству № 2 заяви про звільнення за угодою сторін . Згідно статуту неприбуткового гаражного товариства № 2 по експлуатації індивідуальних гаражів , правління товариства обирається не менше дев`яти чоловік, строком на 2 роки, згідно п. 26 вказаного статуту в обов`язки правління входить прийом на роботу, звільнення з роботи обслуговуючого персоналу , в той час як, згідно наказу про звільнення [PERSON] було звільнено за підписом одного голови правління (т. 1 а.с.16, 39-43). Суд вважає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження дотримання роботодавцем указаних вимог при звільненні позивача. За наведених обставин , звільнення позивача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 36 КЗпП України, було проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства, наказ про його звільнення є незаконним, а позивач підлягає поновленню на роботі на раніше займаній посаді. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган,який розглядає трудовий спір , одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середня зарплата визначається відповідно до ст .27 Закону України «Про оплату праці» по правилах, передбачених Порядком нарахування середньої зарабітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, згідно п.2 Положення, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку,яким передбачено,що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Згідно довідки Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу за останні місяці 2016 сума заробітку , з якої сплачено єдиний внесок [PERSON] складає 1450 грн. На день розгляду справи позивач перебував у вимушеному прогулі 1272 години, а тому на його користь слід стягнути 9781 грн 66 коп (1272х7,69(середньогодинна заробітна плата) середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У разі поновлення на роботі працівника за рішенням суду, новий трудовий договір з ним не укладається, а тільки скасовується факт звільнення. Поновлення на роботі полягає не тільки у видачі роботодавцем відповідного наказу чи розпорядження, а також в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення з роботи. На підставі рішення про поновлення працівника роботодавець видає наказ. Такий наказ обов`язково повинен містити пункти щодо скасування наказу на звільнення та про поновлення працівника на роботі. Суд, вважає, що рішення суду яким було частково задоволено вимоги [PERSON] не можна вважати виконаним повністю. Законодавство України передбачає виконання рішення суду в повному обсязі. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Суд, вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди підлягають до часткового задоволення. Вимогами ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права ( наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору ( статті 3,4,11,31 ЦПК України). Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті позивача і не вбачає правових підстав , за яких відповідача може бути звільнено від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди. Обґрунтовуючи суму моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача , суд враховує характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок звільнення, вимушених змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, оскільки наявність такої шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні, що підтверджується медичною документацією про лікування позивача. Суд вважає, що вимоги позивача щодо моральної шкоди підлягають до часткового задоволення і виходячи із вимог розумності та справедливості на його користь підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 2 000 грн. Суд вважає, що позивачем строк звернення до суду не пропущено, оскільки посилання позивача щодо отримання ним наказу 11.02.2017 копію наказу № 3 (розпорядженя про припинення трудового договору контракту) не спростовано відповідачем. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 120 грн за оплату оголошення в пресі про виклик в судове засідання відповідача, оскільки вони відносяться до судових витрат.

Outcome: partial