Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогою до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувального комбінату» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільнені, середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні та моральної шкоди, спричиненої не проведенням розрахунку при звільненні. В подальшому уточнив позовну заяву та просив стягнути на його користь з Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувального комбінату» невиплачену вихідну допомогу при звільнені 5788 грн 24 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04.03.2010 р по 24.05.2010 р 13054 грн 40 коп та моральну шкоду спричинену неправильною виплатою вихідної допомоги 10000 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив,що в період з14.07.1987 р по 03.03.2010 року пропрацював на шахті «Орджонікідзе» гірничим майстром та начальником дільниці, звільнився із підприємства відповідача 03.03.2010р. за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію. При звільненні із підприємства йому була виплачена одноразова допомога при виході на пенсію в розмірі 3\~495грн. 11коп. В травні 2015р. він дізнався, що [PERSON] угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежно від стажу роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 20 і більше років трьохмісячну середню заробітну плату. Вважає , оскільки він відпрацював на одному і тому ж робочому місці 23роки з 14.07.1987 по 03.03.2010 роки то йому відповідач зобовязаний був виплатити вихідну допомогу при звільненні на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, а не в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати. В судовому засіданні представник позивача, який діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі відповідно до уточнення. Представник відповідача ПАТ «ЦГЗК», який діє на підставі довіреності наданої підприємством, проти позову заперечував, суду пояснив що позивач працював з 1987р. по 01.01.1999р. на шахті Орджонекідзе, яка в зазначений період входила до складу ПАТ «Криворізького залізорудного комбінату» і лише з 01.01.1999р. по 03.03.2010р. позивач перебував в трудових відносинах із їх підприємством, що становить 11років 3 місяці, а відповідно до [PERSON] договору при стажі роботи 11років 3 місяці виплачується одноразова допомога при звільненні в розмірі середньомісячної заробітної плати, що й було виплачено позивачу. Просить суд відмовити в позові в повному обсязі. Суд, вислухавши доводи сторін та вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено,що позивач 14.07.1987р. поступив на роботу на шахту «Орджонікідзе» підземним кріпильником, потім працював підземним майстром, начальником дільниці, гірничим майстром. 03.03.2010р. позивач був звільнений із ш. Орджонікідзе за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію по ст. 38КЗпП України. Із розрахункового листа за березень місяць 2010р. встановлено, що позивачу при звільненні із підприємства були виплачено всього 13592грн. 50коп. із яких - заробітна плата, виробнича премія, оплата лікарняного, компенсація за невикористану відпустку та допомога при виході на пенсію в розмірі 3495грн. 11 коп. Відповідно до довідки виданої відповідачем від 12.06.2015р. заробітна плата позивача перед звільненням із підприємства становила: листопад 2009р -. 3853.26грн., грудень 2009р.- 4515.62грн., січень 2010р.- 3320.46грн., лютий 2010р.- 3723.20грн. Згідно довідок №473 та №472 від 29.01.2016р. наданої відповідачем середньомісячна заробітна плата позивача перед звільненням становила 3094грн. 45коп., а середньоденна заробітна плата перед звільненням становила 159грн. 20коп. [PERSON] договору ПАТ «ЦГЗК» на 2007-2008рр. (який був чинний і на час звільнення позивача із підприємства, оскільки після цього [PERSON] договір не заключався) встановлено - розділі 7 «Соціальні гарантії пенсіонерам комбінату» пунктом 7.6 виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років тримісячну заробітну плату працівника. З 2 півріччя 2007р. здійснити таку виплату за умови якщо працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років). [PERSON] Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» [PERSON] Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених [PERSON] договором, зобов'язується виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 більше років - тримісячної заробітної плати. Відповідно до розяснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 19.01.2016р. вих. №031\\18 встановлено, що [PERSON] угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. поширюється і на ПАТ «ЦГЗК», від імені якого вона була підписана уповноваженою особою [PERSON]. З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені [PERSON] Угодою гірничо-металургійного комплексу та [PERSON] договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захист) які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться, так угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. [PERSON] договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами [PERSON] угодою, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства. В даній ситуації суд вважає необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме [PERSON] угоди, виконання якої є обов'язком відповідача. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються на сторін , які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними і забороняється включати їх до договорів. З врахуванням зазначеного право на отримання позивачем при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати є наявність в нього стажу 20 років і більше. Суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача, що період роботи позивача з 1987р. по 01.01.1999р. не входе до стажу роботи на їх підприємстві, оскільки шахта Орджонікідзе на той час була структурним підрозділом іншого підприємства. Частиною 2 статті 36 КЗпП України встановлено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Частиною 3 статті 36 КЗпП України, передбачено у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Ст.15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року N 2269-XII встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обовязків підприємства, відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу\~ також правонаступником прав та обовязків підприємства, повязаних з діяльністю цього структурного підрозділу. У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обовязки за договором оренди.Таким чином, період роботи позивача на шахті Орджонікідзе необхідно визнати як роботу у відповідача. Як встановлено в суді позивач працював на підприємстві у відповідача більше 20 років. Не досягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків 60 років в даному випадку немає правового значення. [PERSON] угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. [PERSON] договору не можуть суперечити [PERSON] угоді. Відповідно до роз'яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 19.01.2016р. [PERSON] угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюються на ПАТ «ЦГЗК». Згідно довідок наданих відповідачем середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становить 394грн. 45коп. при звільненні відповідач у відповідності до вимог [PERSON] угоди гірнично-металіргійного комплексу України на 2007-2008рр. зобовязаний був виплатити позивачу одноразову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плати що становить 9283грн. 35коп., позивачу була виплачена лише одноразова допомога в розмірі 3495грн.11 коп. Таким чином, відповідач недоплатив позивачу одноразову допомогу в розмірі 5788грн. 24коп. (9283грн. 35коп. належна сума одноразової допомоги при звільненні - 3495грн. 11коп. фактично виплачена одноразова допомога = 5788грн. 24коп.) Підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до позивача відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація винні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади відповідач ПАТ «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію. Позивач просив суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13054грн. 40коп. за період з 03.03.2010р. по 24.05.2010р. що становить 82дня. На думку суду дана вимога обґрунтована та підлягає задоволенню. Відповідно до довідки №472 від 29.03.2016р. середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням становила 159грн. 20коп., період недоплати за який просить позивач стягнути середній заробіток становить 82дня з 03.03.2010р. по 24.05.2010р., середній заробіток за вказаний час становить 13054грн. 40коп. (159грн.20коп. середньоденний заробіток х на 82дня не проведення розрахунку при звільненні = 13054грн. 40коп.) Підлягає частковому задоволенню вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди. Суд виходить з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало зрушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення п прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237 - 1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237 -1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, відповідно до роз'яснень положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Виходячи з цих обставин суд беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне зменшити заявлений розмір моральної шкоди до 2 000 гривень. Доводи представника відповідача про застосування позовної давності в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України не є обґрунтованими. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial