Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON], [INFO], та примусово зняти їх з реєстраційного обліку в даному житловому будинку. Крім того, просить стягнути з відповідачів на його користь судові витрати та витрати на правову допомогу. Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. З жовтня місяця 2016 року в даному будинку позивач зареєстрував відповідачів [PERSON] та [PERSON], які мали намір придбати даний будинок. З лютого місяця 2017 року останні у вказаному будинку не проживають, хоч і зареєстровані, та за даними позивача придбали інший будинок в селі Козельне Недригайлівського району. На даний час позивач [PERSON] уклав з іншою людиною попередній договір купівлі-продажу будинку, у зв'язку з чим неодноразово звертався до відповідачів з проханням знятися з реєстрації, оскільки новий покупець не має змоги оформити договір купівлі-продажу будинку. У зв'язку з наведеним представник позивача просила позов звдовольнити. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, остання подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розгляд справи провести без участі її та позивача. Крім того, просила не стягувати з відповідачів на користь позивача судові витрати та витрати на правову допомогу (а.с.26). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, але надали суду кожен окремо заяви, в якій позовні вимоги визнають у повному обсязі та просять розглядати справу без їх участі (а.с.41, 43). Справу розглянуто у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У зв'язку із визнанням відповідачами обставин, які наведені позивачем у позовній заяві на підтвердження своїх вимог, суд вважає, що ці обставини не підлягають доказуванню і оцінює їх як достовірні докази. Згідно з ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень статті 61 ЦПК України не підлягають. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в селі Засулля Недригайлівського району Сумської області, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER], виданого 27 вересня 2012 року Недригайлівським РВ УМВС України в Сумській області (а.с.4). Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 22 вересня 2016 року визнано за позивачем [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями згідно технічного паспорту, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.7). Вказана обставина підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копією технічного паспорту на вказаний житловий будинок (а.с.8-13). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Засульської сільської ради Недригайлівського району Сумської області 26.09.2017р. за вих. № 296/02-12, в даному будинку зареєстровані [PERSON], [INFO], та його дружина [PERSON], [INFO], відповідачі по справі (а.с.42). З лютого місяця 2017 року відповідачі в даному будинку не проживають, хоч і зареєстровані. На даний час позиває має намір продати будинок, у зв'язку з чим з іншою людиною уклав попередній договір купівлі-продажу будинку, та неодноразово звертався до відповідачів з проханням знятися з реєстрації, оскільки новий покупець не має змоги оформити договір купівлі-продажу будинку (а.с.14). Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна згідно зі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 107 Житлового кодексу України у разі вибуття наймача або членів сім`ї на інше постійне місце проживання, така особа втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. Із змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Із змісту п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року вбачається, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Виходячи з вищезазначеного суд вважає, що оскільки відповідачі, будучи належним чином зареєстрованими у будинку, належному на праві власності позивачу, у лютому 2017 році у добровільному порядку виселились з будинку, а тому є такими, що втратили право користування ним, будь-яких письмових домовленостей стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, власник будинку немає ніяких обов`язків по наданню житла відповідачам, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. В той же час, не підлягають задоволенню вимоги позивача про зняття з реєстрації відповідачів у належному йому на праві власності домоволодінні, оскільки прийняття судом рішення про позбавлення відповідачів права користування належним йому житловим приміщенням вже є підставою для зняття їх з реєстрації у цьому житловому приміщенні відповідно до вимог, передбачених ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні На підставі викладеного та

Outcome: partial