Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

У жовтні 2018 р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить поділити належне йому та [PERSON] майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності: незавершений будівництвом житловий будинок (60% готовності) [ADDRESS] , автомобіль марки ЗАЗ моделі SENS, реєстраційний номер [NUMBER] , земельну ділянку площею 0,0837га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , визнавши за ним та [PERSON] право власності на це майно в 1/2 частці за кожним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] 09.08.2003 р. зареєстрували шлюб, за час перебування у шлюбі вони набули у власність майно, щодо якого виник спір, але угоди про добровільний поділ цього майна не досягли. У лютому 2019 р. [PERSON] звернулась з зазначеним зустрічним позовом, у якому просить виділити у власність [PERSON] автомобіль марки ЗАЗ моделі SENS, реєстраційний номер [NUMBER] , та стягнути з нього на її користь вартість 1/2 частки автомобіля у розмірі 48 668,50 грн. Зустрічна позовна вимога обґрунтована тим, що спірне майно було набуто нею та [PERSON] у шлюбі і вона не заперечує проти рівного поділу нерухомого майна зі складу спірного, але оскільки автомобілем користується [PERSON] , в процесі користування зменшується вартість автомобіля, то це порушує її права як співвласника, а тому автомобіль бути виділено у власність [PERSON] , а вона згодна отримати компенсацію за належну їй частку автомобіля. Судом з`ясовано, що між [PERSON] та [PERSON] 09.08.2003 р. було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 09.08.2003 р. та встановлено рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30.11.2018 р. у справі № 274/2882/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дітей та дружини (а. с. 8, 49 - 52). Цим же рішенням цей шлюб розірвано. [PERSON] на підставі договору від 13.11.2004 р. купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку набула у власність незавершений будівництвом житловий будинок (60% готовності) [ADDRESS] (а.с. 9), що також підтверджується довідкою від 08.12.2017 р. № 480 Комунального підприємства "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" (а. с. 10). [PERSON] на підставі рішення від 29.12.2009 р. № 814 Бердичівської міської ради Житомирської області набула у власність земельну ділянку площею 0,0837га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 10.02.2010 р. серія [NUMBER] та витягом від 02.05.2018 р. з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а. с. 16, 13). [PERSON] набула у власність автомобіль марки ЗАЗ моделі SENS, реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований 27.09.2014 р., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а. с. 11). Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60, частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. [PERSON] та [PERSON] визнається, що майно, щодо якого виник спір, як таке, що набуте за час перебування у шлюбі , є їхньою спільною сумісною власністю. Зважаючи на наведене, Суд вважає, що майно, щодо якого виник спір, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно зі статтею 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частинами першою - третьою статті 364 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. З наведених норм законодавства України випливає, що майно, щодо якого виник спір, може бути як поділено у рівних частках між [PERSON] та [PERSON] , так з нього може бути виділено у власність одного з них його неподільну частину за умови, що інший згоден отримати грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості частки цієї частини майна, при цьому така компенсація може бути присуджена Судом. Як вбачається з первісного та зустрічного позовів, пояснень [PERSON] , [PERSON] та їхніх представників, [PERSON] та [PERSON] не заперечують проти поділу нерухомого майна, яке входить до складу майна, щодо якого виник спір, та визнання за ними права власності на це майно у розмірі по 1/2 частці за кожним. За таких обставин Суд вважає за можливе поділити це майно та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на нього у розмірі по 1/2 частці за кожним. Щодо поділу автомобіля марки ЗАЗ моделі SENS, реєстраційний номер [NUMBER] , Суд зазначає наступне. Частиною другою статті 183 Цивільного кодексу України встановлено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Тобто автомобіль є неподільною річчю. Як випливає з зустрічного позову [PERSON] , її пояснень та пояснень її представника, вона згода отримати грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля марки ЗАЗ моделі SENS, реєстраційний номер [NUMBER] , у розмірі 48 668,50 грн. [PERSON] визнав обвину, на яку [PERSON] посилається у зустрічному позові, про те, що автомобілем на даний час користується він, а також пояснив, що під час спільного проживання з [PERSON] автомобілем також користувався він. Він не заперечує проти визнання права власності на автомобіль за ним, проте на даний час не має коштів, що б сплатити вартість 1/2 частки автомобіля [PERSON] . Суд вважає, що за таких обставин автомобіль має бути виділено у власність [PERSON] як такому, що ним користувався та користується, при цьому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню вартість належної їй 1/2 частки автомобіля, яка становить 48 668,50 грн. (вартість автомобіля становить 97 337,00 грн., що підтверджується висновком про визначення ринкової вартості (а. с. 12), як пояснила [PERSON] , вона з цією вартістю згодна). Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а позов [PERSON] задовольняється повністю. На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] на користь [PERSON] у якості відшкодування судових витрат підлягає стягненню 1 189,02 грн. судового збору, що становить різницю між судовими зборами, які підлягають стягненню з [PERSON] та [PERSON] на користь один одного пропорційно розміру задоволених позовних вимог (1 957,42 грн. - 768,40 грн.).

Outcome: partial