Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів, стягнення заборгованості по аліментам, стягнення пені та додаткових витрат на утримання дитини. В ході розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог та просив збільшити розмір аліментів, встановлених рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06.06.2011 року та стягувати їх з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 700,00 грн., щомісячно з дня пред'явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання сина [PERSON] у розмірі 300,00 грн. щомісячно з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості по сплаті аліментів, що становить 2059,64 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню у розмірі 1874,27 грн. Позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітнього сина [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який за рішенням Корольовського районного суду м. Житомир було розірвано, після чого сторони почали проживати окремо. У шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати з відповідачем у м. Житомир. Однак, 17.11.2010 року відповідач нехтуючи своїми батьківськими обов'язками, свідомо залишила свого сина під дверима квартири матері позивача у [ADDRESS] та пішла. Вказані обставини підтверджуються рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06.06.2011 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення сплати аліментів, стягнення аліментів і визначення місця проживання дитини від 29.11.2010 року. Зазначив, що з того часу відповідач не цікавиться життям малолітнього сина, не виявляє бажання спілкуватися з ним, не цікавиться його здоров'ям та успіхами, тобто фактично самоусунулась від його виховання, матеріально не підтримує дитину. Крім того, у провадженні Корольовського районного суду м. Житомир знаходиться справа за позовом [PERSON] до [PERSON], через законного представника - [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та відшкодування моральної шкоди. Тобто, відповідач не тільки не бажає проживати разом зі своїм малолітнім сином, а й свідомо виявляє намір позбавити його законних прав на користування житловим приміщенням. Відповідач несвоєчасно та несистематично сплачувала аліменти на утримання дитини, у зв'язку з чим в неї утворилась заборгованість. Так само, відповідач не приймає участі в додаткових витратах на дитину. На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання 01.07.2014 року не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та її представника. Крім того, в ході розгляду справи представник відповідача надав пояснення в яких проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що відповідач [PERSON] сумлінно виконували свої зобов'язання по сплаті аліментів, у зв'язку з чим заборгованість по аліментам в неї відсутня, а тому підстав для стягнення заборгованості по аліментам та нарахованої по ним пені немає. Що стосується додаткових витрат на утримання дитини зазначив, що вони нічим не підтвердженні, а отже в них також слід відмовити. Також, зазначив, що [PERSON] поштою та через своїх батьків постійно передає малолітньому сину [PERSON] книги, одяг, продукти харчування, лікувально-профілактичні засоби та інше. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Представник Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні підтримала висновок №108-5180/01 від 21.05.2014 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON], [INFO] У задоволенні решти позовних вимог просила відмовити. Відповідно до ст. 45 ЦПК України та ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» до участі у справі було залучено представника Прокуратури Солом'янського району м. Києва. Представник Прокуратури Солом'янського району м. Києва в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Вислухавши пояснення представника позивача, представників третьої особи Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації та Прокуратури Солом'янського району м. Києва, свідка, врахувавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому, від якого у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 05.03.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції. 31.03.2009 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського РУЮ у м. Києві 31.03.2009 року. Після розірвання шлюбу син сторін залишився проживати разом з відповідачем [PERSON] у м. Житомир. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомир від 08.09.2009 року з позивача на користь відповідача були стягнуті аліменти на утримання їх сина. Однак, як пояснив в судовому засіданні представник позивача, 17.11.2010 року відповідач [PERSON] залишила свого малолітнього сина [PERSON] під дверима квартири позивача [ADDRESS] та втікла, після чого малолітній син сторін почав проживати разом з батьком позивачем по справі. Вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06.06.2011 року позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах неповнолітніх Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про припинення сплати аліментів, стягнення аліментів і визначення місця проживання дитини було задоволено. Визначено місце проживання [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON] Припинено стягнення аліментів із [PERSON] шляхом звільнення його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу) на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомир від 08.09.2009 року та виконавчого листа за №2-2215 від 13.10.2009 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку починаючи з 30.03.2011 року до досягнення повноліття [PERSON], тобто до [INFO]. Крім того, вказаним рішенням були встановлені обставини зазначені представником позивача про залишення відповідачем малолітнього сина під дверима позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO] Представник відповідача заперечуючи проти вимог позивача посилався на те, що [PERSON] поштою та через своїх батьків постійно передає їх малолітньому сину [PERSON] одяг та взуття, канцтовари, продукти харчування, іграшки тощо, у зв'язку з чим вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Проте, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача з огляду на наступне. З характеристики учня 3-Б класу СШ №7 ім. М.Т. Рильського, [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], вбачається, що останній навчається у школі з січня 2011 року. Адаптація до нового колективу і класного керівника пройшла без ускладнень. Хлопчик себе комфортно почуває в школі. З однокласниками склалися доброзичливі стосунки, [PERSON] навіть має установку на лідерство. Хлопчик має високі інтелектуальні здібності, пізнавальна активність висока, розвинена творча уява. До складу своєї сім'ї відносить себе, батька та бабусю. [PERSON] комфортно почуває себе в своїй родині. Йому приділяється багато уваги і піклування з боку рідних. Хлопчик ідентифікує себе з батьком, тому в усьому хоче бути схожим на нього. Останнім часом виникли труднощі з прізвищем [PERSON]. Він не хоче, щоб його називали в класі за прізвищем [PERSON]. Причиною цього є негативні спогади, які асоціюються в хлопчика з цим прізвищем. З висновку органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації №108-5180/01 від 21.05.2014 року вбачається, що у жовтні 2013 року відповідач [PERSON] звернулась до Корольовського районного суду м. Житомир із позовом про визнання малолітнього сина [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Згідно з рішенням суду від 24.04.2014 року в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Під час обстеження житлово-побутових умов проживання малолітнього за адресою: [ADDRESS], працівниками служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації 15.05.2014 року було встановлено, що [PERSON] разом з батьком та бабою проживають в трикімнатній квартирі, де створені належні умови для навчання, відпочинку та фізичного розвитку дитини. Під час бесіди зі співробітниками служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації 15.05.2014 року [PERSON] повідомив, що останній раз бачив матір [PERSON] у вересні 2013 року в школі, зустрічі з якою вкрай рідкі. Хлопець неохоче розказує про зустрічі з матір'ю. Зі слів [PERSON], [PERSON] не цікавиться його життям та здоров'ям, не телефонує, не вітає зі святами, не дарує подарунків. Позивач [PERSON] працює, матеріально забезпечений, позитивно характеризується за місцем проживання. Мати дитини, [PERSON] про засідання комісії з питань захисту прав дітей при Солом'янській районній в м. Києві державній адміністрації повідомлена належним чином, надіслала на адресу служби у справах дітей заяву із проханням не розглядати зазначене питання на засіданні комісії з причин її вагітності, але жодного підтверджуючого документу не надала. Також, не було надано жодного підтверджуючого документу, який би підтверджував участь відповідача у вихованні малолітнього [PERSON]. Отже, виходячи інтересів дитини, враховуючи його думку, орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього [PERSON] [INFO] З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що відповідач жодним чином не виконувала батьківських обов'язків по відношенню до сина [PERSON], а саме: не приймала участі в утриманні дитини, не приймала участі у його вихованні, лікуванні та оздоровленні. З сином не зустрічалась. В період проживання дитини з нею застосовувала до сина жорсткі тілесні пошкодження та позбавляла можливості користуватись туалетом у будинку. Оцінюючи покази свідка, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідок не заінтересований в справі і підстав для обмови [PERSON] у нього немає, його покази не суперечать іншим матеріалам справи. Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими при з'ясуванні обставин справи по суті. Відповідач та її представник не надали суду жодного доказу в обґрунтування того факту, що [PERSON] приймала та приймає участь в утриманні малолітньої дитини [PERSON], [INFO] Твердження представника відповідача про те, що [PERSON] приймала участь в утриманні дитини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовуються показами свідка [PERSON] та матеріалами справи. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що всі питання щодо виховання малолітнього сина сторін [PERSON], [INFO], вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку матері дитини [PERSON] Дитина знаходиться на повному його вихованні та утриманні. Відповідач не піклується про свого малолітнього сина [PERSON], [INFO], не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Згідно п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ч. 3 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Як встановлено вище, відповідач [PERSON] не займається вихованням сина, повністю усунулась та ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не виявляє до нього будь-якої батьківської уваги та турботи. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 1 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції ООН про права дитини держави-сторони докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або законні опікуни не суть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я. фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому його позов в частині позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], стягуваних з [PERSON] на його користь, до 700,00 грн. щомісячно, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Дана норма містить вичерпний перелік підстав для збільшення розміру аліментів визначених рішенням суду. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано доказів, у розумінні ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України, які підтверджували б виникнення обставин, передбачених ст. 192 СК України, для збільшення розміру аліментів, визначеного рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06.06.2011 року. Згідно довідки про доходи №4/2014 від 03.04.2014 року, відповідач [PERSON] працює у ТОВ «ТД «Украгропродукт» за основним місцем працевлаштування з 08.11.2011 року і займає посаду головного бухгалтера-економіста. З 01.12.2013 року розмір посадового окладу встановлено в сумі 1700,00 грн., з яких 215,67 грн. становлять обов'язкові утримання та податки. Відповідно до наказу №40 від 08.04.2014 року, виданим ТОВ «ТД «Украгропродукт», відповідачу [PERSON] надано оплачувану відпустку по вагітності та пологам тривалістю 126 календарних днів з 19.04.2014 року по 22.08.2014 року. Таким чином, вимоги позивача про збільшення розміру аліментів задоволенню не підлягають, оскільки відповідач має стабільний офіційний дохід. Позивач також просив стягнути з відповідача заборгованість по аліментам в сумі 2059,64 грн. та пені нарахованої на вказану заборгованість в сумі 1874,27 грн. Однак, вказані вимоги позивача також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Встановлено, що 18.08.2011 року на виконання до Корольовського ВДВС Житомирського міського управління юстиції надійшов виконавчий лист №2-3417, виданий 29.07.2001 року Солом'янським районним судом м. Києва, про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, починаючи з 30.03.2011 року і до досягнення повноліття сином [PERSON], тобто до [INFO]. 19.08.2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №28375237), копії якої направлено сторонам для відома та виконання. 26.08.2011 року боржниці [PERSON] направлено виклик з вимогою з'явитися до Корольовського ВДВС Житомирського міського управління юстиції та надати копію трудової книжки та квитанції про сплату аліментів. [PERSON] з'явилась на виклик державного виконавця та надала копію трудової книжки, згідно якої встановлено, що боржниця з 29.01.2011 року та станом на вересень 2011 року перебувала на обліку в Житомирському міському центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю. 15.09.2011 року державним виконавцем на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавчий документ направлено на виконання до Богунського ВДВС Житомирського міського управління юстиції, за місцем отримання боржницею доходу в Житомирському міському центрі зайнятості. 24.02.2012 року даний виконавчий документ повторно надійшов на виконання до Корольовського ВДВС Житомирського міського управління юстиції з Богунського ВДВС Житомирського міського управління юстиції, оскільки боржниця була знята з обліку в Житомирському міському центра зайнятості. Заборгованість станом на 07.11.2011 року становила 2172,74 грн. 28.02.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №31446763), копії якої направлено сторонам для відома та виконання. 28.02.2012 року боржниці [PERSON] направлено виклик з вимогою з'явитися до Корольовського ВДВС Житомирського міського управління юстиції та надати копію трудової книжки та квитанції про сплату аліментів. 23.05.2013 року боржниці направлено виклик до даного органу державної виконавчої служби з вимогою надати ідентифікаційний код платника податку для перевірки майнового стану. [PERSON] з'явилась на виклик державного виконавця та надала копію паспорта громадянина України з відміткою ДПІ про те, що через свої релігійні або інші переконання вона відмовилась від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомила про це відповідні органи державної влади. Боржницею постійно надаються копії квитанцій поштового переказу, що підтверджують щомісячну сплату аліментів з січня 2012 року у розмірі погашення поточних платежів з розрахунку мінімального розміру аліментів, встановленого чинним законодавством та часткового погашення боргу. Станом на 12.12.2013 року залишок заборгованості по аліментам становить 2059,64 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача із нарахованою на суму заборгованості пенею. Однак, згідно повідомлення ТОВ «ТД «Украгропродукт» від 08.04.2014 року, товариство 26.02.2014 року отримало для виконання та відома постанову головного державного виконавця Васильківської О.В. від 18.02.2014 року за ВП №31446763 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, в якій зазначений порядок проведення щомісячних утримань з усіх видів заробітку [PERSON] на користь [PERSON], а також порядок погашення боргу в сумі 1945,70 грн., утвореного станом на 18.02.2014 року. Вищевказана постанова підлягає виконанню з 01.03.2014 року. Звіт про здійсненні відрахування та виплати надсилається державному виконавцю кожні шість місяців. Встановлено, що [PERSON] погасила борг у добровільному порядку, в ході розгляду даної справи. З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по аліментам та пені нарахованої на цю заборгованість, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що у [PERSON] відсутній борг по сплаті аліментів, проти чого не заперечував і представник позивача. Крім того, позивач просив стягнути з [PERSON] додаткові витрати на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в сумі 300,00 грн. щомісячно, на що слід зазначити наступне. Згідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Слід зазначити, що поряд із аліментами на утримання дитини батьки повинні сплачувати кошти на покриття додаткових витрат на дитину. Частина 1 статті 185 СК України закріплює правило, відповідно до якого, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. До участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами можна притягати лише батьків дитини. Оскільки у цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні суду окремо (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"). Таким чином, розмір суми, що стягується з одного із батьків дитини, зобов'язаного брати участь у додаткових витратах на дитину, зумовлених особливими обставинами, повинен визначатися залежно від понесених або передбачуваних витрат і не може бути визначений у частці від заробітку (доходу) платника. Частина 2 ст. 185 СК України передбачає, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягненні аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК. У випадку, коли матеріальне положення батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Однак, всупереч нормам чинного законодавства позивачем не надано суду доказів на підтвердження понесених ним додаткових витрат на малолітнього сина [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання дитини у розмірі 300,00 грн., щомісяця задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору 243,60 грн.

Outcome: partial