Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2017 року частково задоволено його позов та стягнуто з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно на його,[PERSON] , користь грошові кошти у розмірі 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США 00 центів, що за курсом НБУ України станом на 05.04.2017 року складає 298 309 (двісті дев`яносто вісім тисяч триста дев`ять) грн. 00 коп. та вирішено питання про сплату судового збору. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.12.2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2017 року скасовано, та винесено нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США 00 центів, а в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики було відмовлено. Постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.12.2017 року набрала законної сили та на її виконання 10.04.2018 року виданий виконавчий лист. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченко А.С. від 05.07.2018 року відкрито виконавче провадження ВП № 56712315. У зв`язку тривалим невиконанням рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.12.2017 року, з 20.12.2017 року по 18.06.2020 року, як грошового зобов`язання, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 51 543 грн. 80 коп. та 3 % річних у розмірі 22 053 грн. 88 коп. Відповідач [PERSON] у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми. В обґрунтування своїх заперечень посилався на ті обставини, що при обрахунку інфляційних витрат та 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, як зазначено в позові. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив слухати справу у його відсутність, позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги не визнає, просить слухати справу у його відсутність, у задоволені позову відмовити. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. Враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2017 року частково задоволено позов та стягнуто з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США 00 центів, що за курсом НБУ України станом на 05.04.2017 року складає 298 309 (двісті дев`яносто вісім тисяч триста дев`ять) грн. 00 коп. та вирішено питання про сплату судового збору. Судом також встановлено, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.12.2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2017 року - скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено частково. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США 00 центів. В задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики відмовлено. Вирішено питання про сплату судового збору. Як вбачається з матеріалів справи, вказана постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.12.2017 року набрала законної сили, і на її виконання Ленінський районним судом м. Дніпропетровська 10.04.2018 року було видано виконавчий лист № 205/490/16-ц. Матеріалами справи також підтверджено, що з метою примусового виконання вказаної постанови суду апеляційної інстанції на підставі виконавчого листа від 10.04.2018 рокуза № 205/490/16-ц.постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченко А.С. від 05.07.2018 року відкрито виконавче провадження ВП № 56712315. Судом встановлено, а сторонами не спростовувалась та обставина, що постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.12.2017 року фактично не виконана, боржником вказана заборгованість, що стягнута судовим рішенням, не погашена. Оскільки відповідач у добровільному порядку своїх договірних зобов`язань перед позивачем не виконує, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Оскільки позивач заявляє вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за неналежне виконання зобов`язань за договором позики, які за своєю сутті є відмінними видами вимог матеріально-правового характеру, то суд ухвалює рішення щодо кожної вимоги окремо. Щодо стягнення 3 процентів річних. За змістом ст. ст. 524, 533-535 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, викладено правовий висновок, згідно якого, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення врегульовані нормами ст. 625 ЦК України. Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки та у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, позивач має право на отримання 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання вираженого в іноземній валюті. Із тексту позовної заяви вбачається, що стороною позивача за основу обрахувань 3 % річних була взята загальна сума боргового зобов`язання, що виражена у доларах США. При цьому, за наслідком такого обрахування, позивач просить стягнути таку суму 3 % річних вже у грошовому еквіваленті, який виражений у національній валюті України. Законодавство України не містить обмежень прав кредитора вимагати стягнення за зобов`язаннями в іноземній валюті суми 3 % річних у національній валюті, обрахованої внаслідок конвертації за відповідним курсом загальної суми таких відсотків у доларах США. Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, у той час як обіг іноземної валюти є обмеженим вимогами спеціального законодавства України. А відтак суд не може заперечувати право сторони на отримання, за його бажанням, 3 % річних у національній валюті, що повністю узгоджується із принципом диспозитивності цивільного права. Суд зазначає, що наявність вищевказаного судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припинило правовідносин сторін кредитного договору у вказаних частинах, що у свою чергу не звільнило відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавило позивача, як кредитора, права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Відтак, суд доходить висновку про обґрунтованість позову в частині вимог позивача щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 22 053 (двадцять дві тисячі п`ятдесят три) грн. 88 коп., у зв`язку із чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 51 543 грн. 80 коп. За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (долар США) нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 .10.2018 року у справі № 905/192/18 та в постанові ВП ВС від 07.07.2020 року по справі № 296/10217/15-ц. Таким чином, з огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення із відповідача, як позичальника, на користь позивача за Договором позики від 04.11.2015 року 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 22 053 грн. 88 коп., в іншій частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат - відмовити, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 251 грн. 94 коп. (22 053 грн. 88 коп. х 840 грн. 80 коп. : 73 597 грн. 68 коп.). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial