Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення пені, інфляційних та 3% річних за прострочення сплати аліментів. Свій позов мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 24.12. 2008 року з відповідача в користь позивача вирішено стягувати аліменти на утримання доньки\~в розмірі 275 гривень щомісячно. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.10.2014 року по справі № 161/15207/14-ц на відповідача покладено обовязок зі сплати аліментів на утримання їхнього неповнолітнього сина [PERSON]. Відповідач свій обов'язок зі сплати аліментів виконував неналежним чином, в результаті чого, в період з 18.05.2017 року по 17.08.2017 року за ним рахувалась заборгованість зі сплати аліментів. На підставі п.1 ст.196 Сімейного кодексу України просить стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 19 166, 02 гривень за період з 18 травня 2017 року по 17 серпня 2017 року включно; на підставі ст..625 Цивільного кодексу України 7\~751, 25 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобовязання та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1\~626, 66 грн. за період з 01.10.2014 року по 30.04.2018 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. В додаткових письмових поясненнях вказує, що відповідно до ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України 1% пені має нараховуватись на суму несплачених аліментів, а не аліментів, які нараховані за один місяць, а також нараховуються за кожен день прострочення. Крім того, посилаючись на приписи ст..196 СК України, вважає підставним нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки заборгованість за аліментами є саме грошовим зобовязанням. Представник відповідача в письмовому відзиві, який підтримав у судовому засіданні позов визнає частково в сумі 782, 00 грн. пені за несплату ним аліментів, посилаючись на ч.1 ст.196 СК України та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові по справі № 6-94цс15 від 03.02.2016 року. Стягнення 3% річних та інфляційних втрат вважає безпідставним, оскільки до даного виду зобов'язання, в разі його порушення, правило ст. 625 ЦК України не застосовується, а регулюється спеціальним законодавством ст..196 СК України. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши представлені письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. При цьому враховано наступне. Судом встановлено, що відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.10.2014 року по справі № 161/15207/14-ц з відповідача в користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], в розмірі 850 гривень щомісячно, починаючи з 17.09.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до\~ст. 180 Сімейного кодексу\~(далі -\~СК) України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє\~\~від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її\~до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. У постанові Верховного суду України від 11.09.2013 у справі № 6-81цс13, реєстр № 33609035 Верховний суд України дійшов правового висновку про те, що оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів, та визначивши її загальну суму. Відповідно до ч. 1\~ст. 196 СК України\~при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом\~статті 196 СК України\~пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Це пов'язано з тим, що відповідно до\~ст.61 Конституції України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-94цс15 та від 16.12.2015р. № 2696цс15. Відповідно до довідки-розрахунку\~ Першого відділу державної\~ виконавчої служби\~Луцького міського управління юстиції станом на 16.08.2018 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів відсутня. Між тим, вбачається прострочення виконання відповідачем зобовязання зі сплати аліментів та утворення заборгованості за період травень серпень 2017 року. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність його вини у простроченні сплати аліментів, а тому повинен нести цивільну відповідальність, встановлену законом. За таких обставин справи та відповідно до зазначеної норми матеріального права, суд\~ приходить до висновку, що оскільки відповідач належним чином не виконував покладені на нього зобов'язання, то з нього підлягає стягненню пеня за прострочення сплати аліментів в період з\~18 травня 2017 року по 17 серпня 2017 року в розмірі 782, 00 гривень. Крім того, позивачем, виходячи зі змісту ст. 625 ЦК України, заявлено вимогу про стягнення інфляційних збитків та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов'язання. Дана вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають, насамперед, договірні правовідносини. Статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Крім того, передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК не поширюється на трудові та сімейні правовідносини. За таких обставин, вимога позивача про стягнення суми інфляційних збитків та трьох відсотків річних за неналежне виконання грошового зобов'язання є необгрунтованою, оскільки грошове зобов'язання відповідача, а саме обов'язок сплати аліментів на дитину, перед позивачем виникло не з договірних правовідносин, а на підставі рішення суду. Окрім того, зобов'язання щодо сплати аліментів виникає з сімейних правовідносин та регулюється спеціальним законодавством. Отже, до даного виду зобов'язання, в разі його порушення, правило ст. 625 ЦК України не застосовується, а отже в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. Згідно положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України та п. 3 ч. 1\~ст. 5 Закону України "Про судовий збір" з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 19, 31 грн.

Outcome: partial