Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона уклала з фізичною особою - підприємцем [PERSON] безстроковий трудовий договір, який був зареєстрований 06.05.2011 року в Путивльському районному центрі зайнятості. В порушення умов укладеного трудового договору ФОП [PERSON] з 01.05.2014 року роботу їй не надає, заробітну плату не виплачує. При цьому від припинення трудових відносин з нею та реєстрації розірвання трудового договору в центрі зайнятості ухиляється. Посилаючись на ці обставини, просила розірвати укладений з відповідачем трудовий договір на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та зобов'язати Путивльський районний центр зайнятості зняти з реєстрації цей договір. Оскільки внаслідок зазначених незаконних дій відповідача їй було завдано матеріальних збитків у вигляді не отриманого заробітку, а також моральних страждань, було порушено звичайний спосіб її життя, також просила стягнути на свою користь з відповідача 3500 грн. упущеної вигоди та 1000 грн. моральної шкоди. Ухвалою суду від 05.11.2014 року позов в частині зобов'язання Путивльського районного центру зайнятості зняти з реєстрації трудовий договір залишено без розгляду за заявою позивача. В судовому засіданні решту позовних вимог підтримала. Відповідач свої заперечень проти позову не направила, в судове засідання не з'явилася. Про час і місце судового розгляду була оповіщена належним чином, що підтверджено розпискою про отримання судової повістки. Оскільки про причини неявки відповідач не повідомила, суд вважає можливим проведення судового розгляду за її відсутності, що не суперечить п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача і представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 06.05.2011 року між позивачем та відповідачем, як фізичною особою - підприємцем, укладено безстроковий трудовий договір, який зареєстровано у Путивльському районному центрі зайнятості за № 18121100090 ( а.с. 5-8). За умовами цього договору (пункти 2-3) позивач зобов'язалася виконувати роботу продавця продовольчих товарів у визначений сторонами робочий час, а відповідач, забезпечити необхідні умови праці для виконання прийнятих працівником зобов'язань, обладнати робоче місце, надати необхідний інвентар і робочий одяг, а також оплачувати працю працівника. Змінами до трудового договору від 01.02.2014 року (а.с. 6) змінено час виконання робіт позивачем та розмір заробітної плати, яку було збільшено до 700 грн. Однак з травня 2014 року відповідач своїх зобов'язань за трудовим договором не виконує, позаяк роботу позивачу не надає, заробітну плату не виплачує, а від реєстрації припинення трудових відносин з ініціативи працівника ухиляється, що встановлено з відомостей Пенсійного фонду України і інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДПС України (а.с. 26-27 ), показань свідків [PERSON] і [PERSON] про те, що з травня 2014 року магазин "[INFO]" в м. Путивль за місцем роботи позивача зачинено, але працівники не звільнені, заробітна плата не виплачується, а також поясненнями представника третьої особи Бакаєва І.М., який повідомив, що зняття з реєстрації в центрі зайнятості укладеного з [PERSON] трудового договору не можлива з тих причин, що згідно Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, є обов'язковою присутність відповідача, яка до центру не з'являється. При цьому витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців підтверджено те, що відповідач з 1999 року здійснює роздрібну торгівлю продуктами харчування в неспеціалізованих магазинах, станом на 13.10.2014 року в стадії припинення підприємницької діяльності не знаходиться (а.с. 14). За змістом ст. 2 КЗпП України громадяни України мають право на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 21 цього ж Кодексу трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За правилами ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. У відповідності до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 № 260 (із змінами), укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи (п. 2). У разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору (п. 8). Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів (п. 9). Записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи (п. 14). Посадова особа центру зайнятості підтверджує особистим підписом записи, унесені фізичною особою до трудової книжки працівника, і засвідчує їх печаткою (п. 15). Отже, за змістом наведеного Порядку реєстрація та зняття з реєстрації трудового договору, внесення відповідних записів до трудової книжки працівника, є обов'язком фізичної особи-підприємця, що використовує найману працю. Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-34цс13 від 22.05.2013 року, для визначення правової підстави розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукав працівника припинити трудові відносини з відповідачем, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність. Статтею 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням наведеного та встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині розірвання укладеного сторонами трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в зв'язку з невиконанням відповідачем встановленого умовами договору та ч. 1 ст. 21 КЗпП обов'язку щодо забезпечення необхідних для виконання роботи умов праці та виплати працівникові заробітної плати. Оскільки внаслідок порушення трудових прав позивач зазнала моральних переживань, було порушено звичайний спосіб її життя, підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, розмір якої виходячи з характеру допущеного правопорушення, вимог розумності і справедливості, суд визначає в сумі 800 грн. Водночас, не вбачається правових підстав для встановлення відповідачу обов'язку по відшкодуванню упущеної вигоди у вигляді не отриманого заробітку, оскільки дія положень статей 22 і 1166 ЦК України, на які посилається позивач, на трудові відносини не поширюється. Позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі позову, тому в силу ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави 243,60 грн. судового збору. Враховуючи наведене,

Outcome: partial