Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

В квітні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати порядок користування житлового будинку домоволодіння 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську, виділивши в особисте користування приміщення житлового будинку літ. А-1: [PERSON] житлову кімнату № 4 площею 12,9 кв.м. та житлову кімнату № 5 площею 6,1 кв.м., разом 19 кв.м. житлової площі; [PERSON] житлову кімнату № 3 площею 19,8 кв.м. житлової площі. Залишити в сумісному користуванні усі інші допоміжні приміщення житлового будинку та залишити в спільному користуванні господарські будівлі та споруди спірного домоволодіння житлова прибудова літ. А1-1, прибудова літ. а-1, літня кухня літ. Б-1, сараї літ. В,Г, душ літ. Е, погріб з шийкою літ. Ж, альтанка літ. З. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину належить ? частина домоволодіння № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську. Співвласником домоволодіння, якій належить ? частина є відповідач. 05.11.2010 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська їй були усунені перешкоди в користуванні власністю і вона була вселена у житловий будинок № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську. Рішення набрало чинності 16.11.2010 року. На час слухання справи відповідач не заперечувала проти позову, проте на теперішній час відповідач не погоджується добровільно визначати порядок сумісного користування житлового будинку та господарськими будівлями в домоволодінні. У звязку з вищевказаним позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. В травні 2014 року відповідачка звернулася до суду з зустрічним позовом, яким просила закріпити у постійне користування у домоволодінні № 122, розташованого по вул. Юності у м. Дніпропетровську житлову кімнату літ. 1-3, площею 19,6 кв.м., кухню літ. 1-2 площею 6,8 кв.м., коридор літ. 1-1, площею 5,1 кв.м. на ? частину самовільно збудованої прибудови літ. а-1, а також: погріб з шийкою літ. Ж, водоколонку № 4 та самовільно збудовану літню кухню літ. Б. ? частину земельної ділянки, на якій розташована її частина спірного домоволодіння. Закріпити за нею у постійне користування ? частину земельної ділянки, на якій розташована її частина спірного домоволодіння, закріпити за нею право земельного сервітуту постійного користування земельною ділянкою для володіння вищезазначеним погребом, розташованій на земельній ділянці, закріпленій за позивачем. Судові витрати розподілити порівну між сторонами. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що дійсно у спільній сумісній власності з позивачем знаходиться домоволодіння № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську, що дісталося їм у спадок після смерті батьків. Позивач окрім спірного домоволодіння на праві особистої власності має двокімнатну квартиру на відміну від неї. Спірне домоволодіння є єдиним житлом для неї і її сімї. Позивач на протязі понад чотирьох років спільного користування домоволодінням чинить їй та її сімї усілякі протиправні дії та прикрощі, завдаючи їй матеріальної та моральної шкоди, з приводу чого вона багато разів зверталася до установ міліції, прокуратури та суду. Також вона готова сплатити позивачу грошову компенсацію за частину спірного домоволодіння в разі відхилення від рівності частин. Позивачка за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та просила задовольнити позов в повному обсязі, пояснила, що вони з відповідачкою не знаходять спільної мови щодо користування спільним майном. За її позовом до відповідачки вже розглядалася справи про поділ домоволодіння в натурі, однак рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.07.2013 року їй було відмовлено. Узвязку з цим вона була вимушена звернутиси до суду з позовом про визначення порядку користування спірним майном. Зустрічні позовні вимоги просила задовольнити частково, а саме просить задовольнити зустрічні позовні вимоги, щодо виділення в особисте користування відповідачки житлову кімнату № 3 площею 19,8 кв.м. у іншій частині зустрічний позов слід залишити без задоволення. Представник позивачки первісний позов просив задовольнити, а зустрічний позов просив задовольнити частково, а саме просить задовольнити зустрічні позовні вимоги, щодо виділення в особисте користування відповідачки житлову кімнату № 3 площею 19,8 кв.м. у іншій частині зустрічний позов слід залишити без задоволення. Суду пояснив, що кухня і коридор у житловому будинку мають цільове призначення, а їх виділення одному з співвласників, буде порушувати інтереси іншого співвласника. Самовільно збудовані обєкти не можуть бути предметом спору у суді, але самовільно збудована прибудова літ. А1-1, літ. а-1, літня кухня літ. Б і сарай літ. Г, теж мають цільове призначення, тому слід залишити їх у загальному користуванні сторін. Щодо визначення порядку користування іншими господарськими будівлями та спорудами, то їх теж залишити у спільному користуванні. Земельна ділянка, також не може бути предметом спору у суді, оскільки вона не є власністю сторін, відповідачка не надала суду докази того, що вона зверталася у відповідні органи для виділення земельної ділянки, тому дана земельна ділянка знаходиться у власності територіальної громади, а тому позовні вимоги щодо закріплення за відповідачкою ? частини земельної ділянки та закріплення за нею земельного сервітуту не підлягають задоволенню. Відповідачка просила зустрічний позов задовольнити. Первісний позов просила задовольнити частково, а саме не заперечує проти виділення позивачки в особисте користування в житловому будинку житлові кімнати 4 та 5. Інші позовні вимоги первісного позову просить залишити без задоволення. Суду пояснила, що на спільній території вона з позивачкою не можуть існувати. Позивачка постійно забирає її особисті речі, копошиться в її документах. Забрані речі закриває у гаражі, куди у неї немає доступу. У них бувають бійки. Тому просить закріпити за нею у постійне користування ? частину домоволодіння та земельної ділянки. Просить залишити кухню та коридор в житловому будинку за нею, а позивачка нехай побудує прибудову, де б розташувала свою кухню і зробили собі окремий вихід. Земельна ділянка їм не виділялася, а знаходиться у них у фактичному користуванні. Також, просить закріпити за нею обєкти самовільного будівництва. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є у спільній частковій власності. За відсутністю згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників. Частиною 1\~ст. 383 ЦК України\~передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї та\~\~інших осіб. Аналогічне правило міститься в\~ст. 150 ЖК України, відповідно до якої\~\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися\~\~цією власністю на свій розсуд. Відповідно до правил\~ст. 155 ЖК України\~власника квартири не може бути позбавлено права користування квартирою. Як розяснено в п. 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20\~\~"Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. У судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] спадкоємцями у рівних частках на домоволодіння № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську стали [PERSON]Т, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності за законом (а.с.10). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 13.04.2009 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1056, після смерті [PERSON], померлого 12.10.2008 року [PERSON] є спадкоємицею ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юності,122 (а.с.9). 14.05.2009 року було зареєстровано право власності на ? частину житлового будинку № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську за [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.9). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 13.11.2009 року та зареєстрованого в реєстрі за № 4-1735, після смерті [PERSON], померлої 15.03.1996 року [PERSON] є спадкоємицею ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юності 122 (а.с.26). Дане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1094 кв.м., яка у відповідності до діючого законодавства не надавалася у постійне користування чи власність власникам домоволодіння. Таким чином, домоволодіння № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську належить сторонам на праві спільної часткової власності по ? частки кожній. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2010 року були усунені перешкоди [PERSON] у користуванні власністю домоволодінням № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську шляхом вселення [PERSON] у житловий будинок А-1 з надвірними спорудами за адресо: м. Дніпропетровськ, вул. Юності, 122. Рішення набрало чинності 16.11.2010 року. Після вселення [PERSON] до домоволодіння № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську стосунки між сторонами стали вкрай неприязненими. Сторони добровільно не погоджуються визначити порядок спільного користування житловим будинком та господарськими будівлями. Спільне користування домоволодінням викликає підстави для виникнення сварок. У звязку з чим, відповідачка неодноразово зверталася з заявою до органів внутрішніх справ, що підтверджується заявою від 20.04.2015 року та висновками про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини (а.с.67,58,72), а також постановою про закриття кримінального провадження від 28.05.2015 року. Для врегулювання конфлікту, позивачка, користуючись своїм правом, звернулася з заявою до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], який посвідчив заяву про намір продати належну [PERSON] ? частину домоволодіння № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську за 177000 грн., проте відповідачка відмовилася від даної пропозиції з підстав того, що ціна домоволодіння не відповідає ринковій вартості. Тому судом встановлено, що між сторонами існує тривалий цивільно-правовий спір щодо користування домоволодінням. Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Для урегулювання цивільно-правового спору, позивачка зверталася до Красногвардійського районного суду з позовом про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно, поділ в натурі частки домоволодіння між співвласниками та визначення порядку користування земельною ділянкою, проте рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.07.2013 року в задоволенні позовних про поділ в натурі домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юності, 122 та визнання права власності відмовлено. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30.05.2012 року, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою залишено без змін. Рішення суду мотивовано тим, що право власності на прибудову а-1 до житлового будинку А-1, площею 6,3 кв.м., літню кухню «Б» площею 13,8 кв.м., сарай «Г», площею 17,4 кв.м. зареєстровано не було, вказані господарсько-побутові будівлі й споруди є приналежністю головної речі (спірного домоволодіння), тому вказане нерухоме майно не увійшло до складу спадщини [PERSON] та [PERSON], тому в порядку спадкування за законом за позивачкою та відповідачкою не може бути визнано право власності на це майно. Також, не виконано вимоги ст. 152 ЖК України, тобто сторонами не узгоджено перепланування будинку у встановленому законом порядку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, то сторони не ставили питання про проведенні експертизи для визначення можливих варіантів користування земельною ділянкою. Крім того, земельна ділянка співвласниками домоволодіння не приватизована, ні за ким із сторін, правовстановлюючі документи на земельну ділянку відсутні. Рішення набрало чинності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини,. встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 жовтня 1991 року із змінами і доповненням, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказування. Оскільки сторони не заперечували проти заявлених позовних вимог про визначення порядку користування житлового будинку домоволодіння № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровську, то для остаточного розвязання конфлікту між сторонами, слід виділити в особисте користування [PERSON] приміщення в житловому будинку літ. А-1 житлову кімнату № 4, площею 12,9 кв.м, житлову кімнату № 5 площею 6,1 кв.м.; виділити в особисте користування [PERSON] приміщення в житловому будинку літ. А-1 житлову кімнату № 3, площею 19,8 кв.м. Також, пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» N 7 від 4 жовтня 1991 року із змінами і доповненням, передбачено, що окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Тому, позовні вимоги відповідачки про виділення у її постійне користування кухні літ. 1-2 площею 6,8 кв.м., коридору літ. 1-1, площею 5,1 кв.м., не підлягають задоволенню, оскілки їх виділення одному з співвласників буде порушувати інтереси іншого співвласника. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.07.2013 року встановлена обставина, що право власності на прибудову а-1 до житлового будинку А-1, площею 6,3 кв.м., літню кухню «Б» площею 13,8 кв.м., сарай «Г», площею 17,4 кв.м. зареєстровано не було, вказані господарсько-побутові будівлі й споруди є приналежністю головної речі (спірного домоволодіння), тому вказане нерухоме майно не увійшло до складу спадщини [PERSON] та [PERSON], то дані обєкти не були поділені між співвласниками та не визначено, які саме обєкти кому слід виділити, проте сторони не позбавленні право користування даними обєктами, а тому слід залишити у спільному користуванні господарські будівлі та споруди, а саме: житлову прибудову літ. А1-1, прибудову літ. а-1, ліню кухню літ. Б-1, сараї літ. В, Г, душ літ. Е, погріб з шийкою літ. Ж, альтанка літ. З. Позовні вимоги відповідачки щодо закріплення за нею у постійне користування ? частини земельної ділянки та закріплення за нею земельного сервітуту також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. У відповідності до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Виходячи зі змісту норм ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі : надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нових земельних ділянок. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки. В такому випадку розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, уповноваженим здійснювати розпорядження цією земельною ділянкою. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Згідно ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем не надано та в матеріалах справи відсутні докази того, що співвласники домоволодіння № 122 по вул. Юності у м. Дніпропетровск зверталися до органів місцевого самоврядування з заявами про надання їм спірної земельної ділянки у користування, чи оформлення на спірну земельну ділянку права власності за сторонами, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Враховуючи наведені норми права і встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, та достатність і взаємний зв'язок їх в сукупності, суд вважає за можливе визначити порядок користування спірним домоволодінням у відповідності з заявленими первісними позовними вимогами, без порушення інтересів сторін, додержуючись принципу розумності і справедливості, виділити в особисте користування [PERSON] приміщення в житловому будинку літ. А-1 житлову кімнату № 4, площею 12,9 кв.м, житлову кімнату № 5 площею 6,1 кв.м. та виділити в особисте користування [PERSON] приміщення в житловому будинку літ. А-1 житлову кімнату № 3, площею 19,8 кв.м. А в задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом необхідно відмовити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, наобхідно стягнути з відповідачки за первісним позовом [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати за подачу позову у розмірі 243 грн. 60 коп., а також стягнути з відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати за подачу позову у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial