Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивує вимоги тим, що Згідно кредитного договору № 356КІМСА122470002 від 03.09.2012р., укладеного між ним і ПАТ «КБ «Правекс-Банк» він отримав кредит у сумі 97600,00 грн., для придбання автомобіля вартістю 122600,00 грн. Відповідно до п.6.1.8 кредитного договору позивач зобов'язаний перед банком протягом дії кредитного договору забезпечити страхування транспортного засобу. З цією метою 01.09.2012 року позивач уклав із відповідачем Договір добровільного страхування наземного транспорту № 580208-02-19-01 та сплатив страховий платіж у розмірі 7356,00 грн. Відповідно до п. 2.1 розділу 2 Договору страхування страховими ризиками за договором є : 2.1.1 Дорожньо-транспортна пригода, 2.1.1.1. за умови, що особа, винна в скоєнні ДТП, встановлена, і ця особа - не водій застрахованого ТЗ - франшиза 0,00% - 0,00 грн; 2.1.1.2, за умови, що особа, винна в скоєнні ДТП, не встановлена, або цієї особи не існує, або це водій застрахованого ТЗ - франшиза 0,50% - 613,00 грн; 2.1.13. за умови пошкодження тільки скла, скляних частин освітлювальних приладів, дзеркал, франшиза 0,00% - 0,00 грн. Таким чином, істотними умовами договору під страховий захист були взяті ризики, у разі коли винуватцем ДТП є водій застрахованого ТЗ. 20.08.2013 року на вулиці Харківській у місті Суми сталась дорожньо-транспортна пригода. Позивач, керуючи своїм автомобілем, допустив попутне зіткнення з автомобілем «Хюндай Акцент», [NUMBER], який відкинуло на автомобіль «Хюндай Туксон», [NUMBER]. Про страховий випадок позивач повідомив вчасно відповідача. 22.08.2013року представником відповідача [PERSON] був складений Акт огляду пошкодженого автомобіля, огляд проведений на офіційному СТО «Рено автодім пасаж». Також було складено калькуляцію N921-2013 робіт та деталей та розраховано загальну суму збитків для ремонту автомобіля згідно рахунку-фактури N9 АП 252844 від 22.08.2013р. на суму 37453 грн., 97 коп. (тридцять сім тисяч чотириста п'ятдесят три грн. 97 коп). 29.08.2013року органом досудового розслідування була винесена постанова про закриття кримінальної справи. 12.09.2013року постановою Зарічного районного суду м. Суми від у справі № 591/7745/13-п позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. Відповідно до п.п.7.4 та 7.4 Договору страхування страховик зобов'язаний протягом 5 днів з дня складання страхового акту або здійснити виплату страхового відшкодування, або письмово повідомити страхувальника причини відмови.05.11.2013року позивач звернувся до відповідача з претензією, оскільки всі документи, в тому числі постанова про накладення адміністративного стягнення були надані страховику 13.11.2013року позивач отримав від відповідача лист № 5502/596111 від 05.11.2013року про те, що йому відмовлено у виплаті відшкодування на підставі п. 5.5 договору - ненадання в повному обсязі документів, просить суд визнати частково недійсним договір страхування, в частині звернення за захистом своїх прав до третейського суду, визнати недійсним договір в частині застереження, стягнути суму розміром 36840,97 грн. У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав. Відповідач до суду не з'явився хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у запереченні письмово позов не визнає зазначає, що [PERSON] звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом до ПрАТ СК «ВУСО» про захист прав споживача шляхом визнання частково недійсним договору страхування, стягнення суми страхового відшкодування. Згідно ст.17 Цивільного процесуального кодексу України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду. Як встановлено ч.2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» - третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст.2 Закону України «Про третейські суди», третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього закону (ст.5 Закону).Частиною 1 ст.12 вищезазначеного Закону встановлено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається в письмової формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами. Стаття З ЦПК України передбачає право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.14.3 договору добровільного страхування наземного транспорту № 580208-02-19-01 від 01.09.2012 р. всі спори, пов'язані з виконанням договору, вирішуються в Постійно діючому третейському суді при товарній біржі «ІННЕКС» (свідоцтво про реєстрацію від 25.05.2005 р. № 5, місцезнаходження: 83023, м. Донецьк, вул. Ходаківського, 5. Отже, сторони, включивши в текст договору страхування даний пункт, дійшли згоди, що спори між ними щодо виконання цього договору передаються на розгляд третейського суду. Пунктом 6 ст.207 ЦПК України визначено, що суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення до третейського суду . Третя особа позов підтримує. Суд заслухавши сторони по справі, дослідивши зібрані докази по справі в їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню згідно наступного: Як було встановлено під час судового розгляду, що згідно кредитного договору № 356КІМСА122470002 від 03.09.2012р., укладеного між позивачем і ПАТ «КБ «Правекс-Банк» позивач отримав кредит у сумі 97600,00 грн., для придбання автомобіля вартістю 122600,00 грн. Відповідно до п.6.1.8 кредитного договору позивач зобов'язаний перед банком протягом дії кредитного договору забезпечити страхування транспортного засобу. З цією метою 01.09.2012 року позивач уклав із відповідачем Договір добровільного страхування наземного транспорту № 580208-02-19-01 та сплатив страховий платіж у розмірі 7356,00 грн. Відповідно до п. 2.1 розділу 2 Договору страхування страховими ризиками за договором є : 2.1.1 Дорожньо-транспортна пригода, 2.1.1.1. за умови, що особа, винна в скоєнні ДТП, встановлена, і ця особа - не водій застрахованого ТЗ - франшиза 0,00% - 0,00 грн; 2.1.1.2, за умови, що особа, винна в скоєнні ДТП, не встановлена, або цієї особи не існує, або це водій застрахованого ТЗ - франшиза 0,50% - 613,00 грн; 2.1.13. за умови пошкодження тільки скла, скляних частин освітлювальних приладів, дзеркал, франшиза 0,00% - 0,00 грн. Таким чином, істотними умовами договору під страховий захист були взяті ризики, у разі коли винуватцем ДТП є водій застрахованого ТЗ. 20.08.2013 року на вулиці Харківській у місті Суми сталась дорожньо-транспортна пригода. Позивач, керуючи своїм автомобілем, допустив попутне зіткнення з автомобілем «Хюндай Акцент», [NUMBER], який відкинуло на автомобіль «Хюндай Тюксон», [NUMBER]. Про страховий випадок позивач повідомив вчасно відповідача. 22.08.2013 року представником відповідача [PERSON] був складений Акт огляду пошкодженого автомобіля, огляд проведений на офіційному СТО «Рено автодім пасаж». Також було складено калькуляцію N921-2013 робіт та деталей та розраховано загальну суму збитків для ремонту автомобіля згідно рахунку-фактури N9 АП 252844 від 22.08.2013р. на суму 37453 грн., 97 коп. (тридцять сім тисяч чотириста п'ятдесят три грн. 97 коп). 29.08.2013року органом досудового розслідування була винесена постанова про закриття кримінальної справи. 12.09.2013року постановою Зарічного районного суду м. Суми від у справі № 591/7745/13-п позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. Відповідно до п.п.7.4 та 7.4 Договору страхування страховик зобов'язаний протягом 5 днів з дня складання страхового акту або здійснити виплату страхового відшкодування, або письмово повідомити страхувальника причини відмови.05.11.2013року позивач звернувся до відповідача з претензією, оскільки всі документи, в тому числі постанова про накладення адміністративного стягнення були надані страховику 13.11.2013року позивач отримав від відповідача лист № 5502/596111 від 05.11.2013року про те, що йому відмовлено у виплаті відшкодування на підставі п. 5.5 договору - ненадання в повному обсязі документів. Дана відмова є неправомірною. Відповідно до преамбули ЗУ «Про страхування» цей Закон регулює відносини у сфері страхування і спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб. За змістом Глави 67 Цивільного кодексу України та відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» Закон України «Про захист прав споживачів» розповсюджується на відносини, що виникають, зокрема, із договорів страхування. Відповідно до частини 1, 3 статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч.І ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно п. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися за місцем проживання споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. П 14.3 розділу 14 Договору страхування зазначено, що при неможливості врегулювання спірних питань шляхом переговорів спори вирішуються в судовому порядку. При цьому Сторони домовилися, що всі спори, пов'язані з виконанням даного Договору, а також спори, пов'язані з визнанням недійсним Договору або окремих його частин, вирішуються в Постійно діючому третейському суді при товарній біржі «ІННЕКС» (свідоцтво про реєстрацію від 25.05.2005р. №5, місцезнаходження суду: 83023, м.Донецьк, вул. Ходаковського, 5. Такі спори розглядатимуться третейським судом у складі одного третейського судді; формування складу суду (призначення судді) для вирішення конкретного спору здійснюється головою суду. Суд вважає умови Договору страхування, визначені п. 14.3, не відповідають закону, а тому підлягають визнанню недійсним з моменту його укладання. А п.п. 2.6 і 13.2.15 є такими, що мають нечіткі, незрозумілі і двозначні положення, які вводять в оману, тому також є недійсними з моменту укладання. Стаття 29 ЗУ «Про страхування» та ст. 998 ЦК України визначають, що договір страхування є нікчемним або визнається недійсним з моменту його укладання у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.І ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В той же час, відповідно до ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» (зі змінами згідно із Законом України від 03.02.2011 р. N 2983Л/І) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: - справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Згідно із ст. 2 ЗУ «Про третейські суди» третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. В той же час, відповідно до ст. З ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» судову систему України складають суди загальної юрисдикції та суд конституційної юрисдикції. Статтею 5 цього Закону встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається. Таким чином, третейський суд з 03.02.2011 року не має законного права розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів. Тому відповідач на момент укладання договору - 01.09.2012р., всупереч ЗУ «Про третейські суди» вніс до договору третейське застереження, яке є недійсним. Закон України «Про страхування», абзац перший п.14.3 Договору страхування чітко визначають, що спори між страховиком та страхувальником розглядаються у судовому порядку, тоді як третейський суд не є судовим органом в розумінні Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Відповідно до абз. 4 ст. 26 ЗУ «Про страхування» відмову страховика у страховій виплаті може бути оскаржено страхувальником у судовому порядку. Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про страхування» підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов'язані з виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України; вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку; отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні; несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; інші випадки, передбачені законом. При цьому умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону. Як вбачається з договору страхування, п. 2.1.1.2 до страхових ризиків, взятих під страховий захист взято також ризики, коли особа, винна в скоєнні ДТП, не встановлена, або цієї особи не існує, або це водій застрахованого ТЗ. При цьому визначена франшиза у розмірі 0,50% - 613,00 грн. П. 2.6 Договору складається з двох слів: Застереження. «Порушення». Цей пункт договору не містить посилання на інші пункти Договору страхування та не дає змоги визначити, що саме воно означає. Наступні сторінки договору страхування не підписані сторонами. Саме на не підписаній сторінці договору страхування (стор. 4) міститься п. 13.2.15: «ДТП» з урахуванням умов договору страхування визначених як «Застереження», а саме: - у разі страхування з застереженням «порушення» не є страховим випадком подія, яка відбулась внаслідок: порушення Страхувальником (водієм ТЗ) п.10.1, п.12.1, п.13.1 ПДР; того що Страхувальник (водій ТЗ): перевищив швидкість руху на 40 км/год і/та більше; здійснив проїзд перехрестя на заборонений сигнал світлофору чи регулювальника; здійснив обгін у забороненому місці (відповідний дорожній знак або п.14.6 ПДР); виїхав на смугу зустрічного руху у місці, де такий виїзд заборонено (подвійна/одинарна лінія розмітки або відповідний знак). п.10.1 ПДР відноситься до розділу: Початок руху та зміна його напряму. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. п. 12.1 ДПР відноситься до розділу Швидкість руху. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. п. 13.1 ПДР відноситься до розділу Дистанція, інтервал, зустрічний проїзд. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу. Визначені пункти ГІДР є загальними, охоплюють загальні вимоги дотримання правил дорожнього руху, про що свідчить те, що розділи, в яких вони знаходяться, містять деталізації правил дорожнього руху. Враховуючи це та зміст тексту п.13.2.15, зазначену норму договору можна тлумачити як те, що випадок є не страховим якщо порушено п.10.1, п.12.1, п.13.1 ПДР та при цьому водій ТЗ перевищив швидкість руху на 40 км/год і/та більше; здійснив проїзд перехрестя на заборонений сигнал світлофору чи регулювальника; здійснив обгін у забороненому місці (відповідний дорожній знак або п.14.6 ПДР); виїхав на смугу зустрічного руху у місці, де такий виїзд заборонено (подвійна/одинарна лінія розмітки або відповідний знак). Крім того, п. 13.2.15 Договору визначає умови страхування, визначені як «Застереження», а саме застереження «Порушення», але не містить посилання на графу у п. 2.6 Договору, в якій зазначено слово «так». Тобто, не містить зв'язку із графою, де стоїть позначка «так». За таких обставин врахування цих пунктів взагалі нівелює п. 2.1.1.2 Договору та зводить договірні відносини у сфері страхування, які мають ґрунтуватись на принципах рівності, до декларативних. Іншими словами, у будь-якому випадку порушення ПДР з боку водія, страхова має підстави відмовити у виплаті страхового відшкодування. У разі б зрозумілого та однозначного переліку випадків, коли ДТП вважається не страховим випадком, і віднесення до не страхових випадків всіх перелічених у п. 13.2.15 договору зазначених правил дорожнього руху, а саме: п.10.1, п.12.1, п.13.1, я б не укладав договір на таких умовах. На незрозумілість та двозначність у договорі вказує і той факт, що позивачу запропонували розписатись лише на першій та останній сторінці договору страхування, тоді як самі сторінки договору ніким не підписані. Крім того, відповідач, маючи постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, першу відмову у виплаті страхового відшкодування обґрунтовував іншою підставою та жодним чином не вказував на п.13.2.15. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини. здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Також відповідно до ч.8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до висновків Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид Формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також Фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Також відповідно до п.6 Постанови Пленуму ВСУ від 12 квітня 1996 року N° 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Отже, п. 2.6. та п. 13.2.15 договору страхування, які містять інші підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, викладені у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб. Нечіткість, незрозумілість та двозначність випливає з того, що перелік страхових ризиків, які взяті під страховий захист, наведений у п.2.1 договору, до якого відноситься п. 2.1.1.2 (при порушенні з боку водія застрахованого ТЗ), але виплата проводиться за виключенням франшизи у розмірі 0,50% - 613 грн. Тобто, обираючи страхову послугу, позивач вважав, що вже обрав страхування із врахуванням того, що навіть у разі порушення ПДР з його боку, він отримає страхове відшкодування за виключенням франшизи. Відповідно до п.п. 12.1.1 п. 12.1 Договору страхування страхове відшкодування виплачується страховиком на підставі письмової заяви Страхувальника і Страхового акту про визнання випадку «страховим/ нестраховим», який складається страховиком на підставі документів, що підтверджують факт настання страхового випадку і розмір заподіяного збитку. Відповідно до п. 12.5 Договору страхування при пошкодженні ТЗ внаслідок страхового випадку Страховик або уповноважена ним особа (аварійний комісар) складає Кошторис збитків.... Відповідно до п.п.12.5.1 п. 12.5 Договору страхування Кошторис збитків складається на момент настання страхового випадку на підставі рахунку СТО, рекомендованої Страховиком. Всі ці умови відповідачем виконані: складений Акт, кошторис на підставі рахунку СТО. Таким чином, розмір страхового відшкодування, згідно розрахунків, становить: 37453 грн 97 коп - 613 грн 00 коп. = 36840 грн 97 коп. та підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи наведене, суд вважає, що є всі правові підстави задовольнити позов.

Outcome: partial