Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивач 15.05.2015 року звернувся до суду із вказаним позовом, за уточненими позовними вимогами просив стягнути з Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні зорі» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» заборгованість по заробітній платі у розмірі 19400,0 гривень, суму заборгованості за час затримки виплати заробітної плати в сумі 76512,0 гривень, моральну шкоду у розмірі 20000,0 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилався на наступне. 11.06.2013 року позивача прийнято на роботу в Дочірнє підприємство «Санаторій «Красні зорі» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на посаду заступника адміністратора. 12.08.2014 року позивач був звільнений за власним бажанням. Втім, розрахунок належних йому сум на день звільнення відповідачем здійснено не було, заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексації складає 19400,0 гривень. До теперішнього часу кошти виплачені не були. Крім того, зазначив , що унаслідок неправомірних дій відповідача з затримки виплати належних йому коштів йому завдана моральна шкода, яку оцінив на суму 20000,0 гривень. В судове засідання зявився представник позивача, уточненні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, розглянувши справу за його відсутністю. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом опублікування оголошення в пресі про виклик до суду, поважних причини неявки в судове засідання суду не представив. Суд у звязку з його неявкою та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не зявився, у порядку заочного розгляду справи. Суд дослідив матеріали справи, за наслідками чого вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів та наданих в судовому засіданні пояснень. Щодо фактичних обставин справи. Судом встановлено, що [PERSON] прийнятий на роботу 11.06.2013 року на посаду адміністратора у Дочірньому підприємстві «Санаторій «Красні зорі» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» згідно з наказом № 22-К. 12.08.2014 позивача звільнено за згодою сторін, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки серії АА №504175. Проте, відповідач в порушення вимог трудового законодавства при звільненні [PERSON] не виконав свої обов'язки з виплати належних йому від підприємства сум по заробітній платі у день звільнення. Ці обставини встановлені на підставі відповіді Пенсійного фонду України, а також відповіді ГУ ДФС України в Одеській області (а.с. 26), з яких слідує, що відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачем під час його звільнення з роботи. Такі самі відомості повідомлено суду допитаним під присягою свідком [PERSON], який працював в організації відповідача на посаді директора санаторію, що було викликано фінансово-економічним станом цієї організації та цілковитою відсутність обігових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 47 і ч. 1 ст. 116 КЗпП України, сплата всіх сум, які належать працівнику від підприємства або закладу, проводяться в день звільнення. Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, нездійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Судом встановлено, що при звільненні позивачу не були виплачені належні йому від підприємства суми, на заперечення цього відповідачем не надано допустимих та належних доказів, тому вимоги позивача щодо стягнення таких коштів є обґрунтованими та законними. На підставі вказаного вимоги позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають задоволенню. Згідно з наданим позивачем розрахунком за час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 12.08.2014 року минуло 9 місяців, з огляду на що середній заробіток за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 117 КЗпП України, становить 76512,0 гривень. Стосовно позовних вимог у частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, судом враховано наступне. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 4 постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Постановою передбачено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то необхідно з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Встановивши факт порушення законних прав працівника, беручи до уваги, що внаслідок несплати відповідачем своєчасно та у повному обсязі заробітної платні [PERSON] порушено нормальний уклад його життя, заподіяно моральні й душевні страждання, повязані із необхідністю пошуку нових джерел для існування, суд вважає частково обґрунтованою позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, у звязку із чим вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000,0 гривень. У звязку з висновком про задоволення позову, а також звільненням позивача від сплати судового збору під час звернення до суду, постановляючи рішення, суд має стягнути суму судового збору у розмірі 979,12 гривень з відповідача на користь держави за результатами розгляду справи. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд має виходити з того факту, що відповідачем не надано жодних документів, в тому числі витребуваних судом, на спростування доводів позивача, у звязку з чим судом справу розглянуто на підставі та ґрунтуючись виключно на наданих позивачем та його представником доказах у порядку заочного розгляду. Останнє не позбавляє відповідача вимагати перегляду заочного рішення,надавши відповідні докази на спростування доводів та правової позиції позивача.

Outcome: partial