Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Пасічна» Інституту кормів та сільського господарства Поділля Національної академії аграрних наук України (надалі ДПДГ «Пасічна»)про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1978 році працював у надалі ДПДГ «Пасічна» на різних посадах, а до часу звільнення з роботи - на посаді керуючого відділенням № 1. Наказом директора підприємства № 24-к від 07.03.2015 року його було звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст.36 КЗпП України. Таке звільнення із роботи вважає безпідставним та незаконним, оскільки написання заяви про звільнення з роботи було зумовлене тим, що його було запрошено 07.03.2015 року на збори у приміщенні контори підприємства, де робітники підприємства висловлювали щодо нього неправдиві звинувачення, ображали його та вимагали написати заяву на звільнення із роботи, а коли він намагався залишити це приміщення йому перекрили прохід та сказали, що не випустять, поки не напише заяву на звільнення, тому, відчувши погіршення стану здоров'я, з метою вийти із приміщення, він вимушений був написати таку заяву. Дану заяву він написав під тиском, організованим керівником підприємства. В подальшому 10.03.2015 року він на ім'я директора ДПДГ «Пасічна» подав заяву про відкликання написаної ним заяви про звільнення з роботи, як такої, що написана під примусом та тиском, однак на дану заяву не було жодного реагування. Також позивач вказує на те, що в заяві не було визначено строк звільнення з роботи, отже і не було згоди двох сторін на таке звільнення, а в силу вимог п.1 ст. 36 КЗпП України з даної підстави трудовий договір припиняється в строк, визначений сторонами. В порушення вимог ст. 47 КЗпП України в день звільнення йому не було видано трудову книжку та копію наказу про звільнення із роботи. Із вказаних підстав позивач вважає звільнення незаконним, тому просить скасувати наказ № 24-к від 07.03.2015 року та поновити його на роботі на раніше займаній посаді, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі. Крім цього, позивач зазначає, що незаконне звільнення з роботи призвело до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків, чим завдано йому моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 10000 грн. та просить стягнути із відповідача. В судовому засіданні позивач - [PERSON], його представники [PERSON], [PERSON] позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Антощука В.Д. в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на те, що доводи позивача [PERSON] щодо незаконності звільнення, так як заява про звільнення із роботи була написана під примусом, тиском, організованим керівником підприємства, не підтвердженні в ході судового розгляду. Звільнення позивача із роботи вважає правомірним, здійсненим на підстави заяви позивача, тому підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі немає. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди заперечив, так як вважає, що позивачем не доведено факту спричинення йому відповідачем такої шкоди. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до положень ст.21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Судом встановлено, що з 10.11.1987 року позивач [PERSON] працював на посаді керуючого відділенням № 1 ДПДГ «Пасічна», що підтверджується записом у трудовій книжці позивача [NUMBER] від 02.11.1978 року. Згідно наказу директора ДПДГ «Пасічна» № 24-к від 07.03.2015 року позивача [PERSON] звільнено з роботи з 07.03.2015 року за згодою сторін (ст. 36 п. 1 КЗпП України) на підставі заяви. Заява про звільнена з роботи подана позивачем [PERSON] 07.03.2015 року, зміст якої наступний: прошу розрахувати мене з роботи. 10.03.2015 року позивач [PERSON] подав відповідачу заяву про відкликання своєї раніше поданої заяви про звільнення з роботи, яка зареєстрована у ДПДГ «Пасічна» 11.03.2015 року вхід.№ 27. Із наказом № 24-к від 07.03.2015 року про звільнення з роботи позивач [PERSON] ознайомлений 17.03.2015 року, що стверджується написом на наказі, наявному в матеріалах справи та даної обставини представник відповідача в судовому засіданні не заперечував. Згідно акту від 12.03.2015 року позивач [PERSON] відмовився від підпису в наказі про звільнення його з роботи та забрати трудову книжку. Так, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6 листопада 1992 року, судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КзпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Угода про припинення трудового договору згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати про наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін. Отже, якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] 07.03.2015 року написав заяву про звільнення його з роботи, про що свідчить копія даної заяви. Разом з тим, вказана заява була написана без зазначення підстави звільнення та дати звільнення з роботи. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність в даному випадку угоди сторін, а саме працівника [PERSON] та роботодавця, про припинення трудового договору за згодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, оскільки, виходячи із аналізу змісту заяви [PERSON] немає підстав вважати, що позивач виявляв бажання звільнитись з роботи саме за згодою сторін, дата звільнення також не була вказана у даній заяві. Отже, належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини досягнення сторонами взаємного волевиявлення про звільнення позивача з підстав п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 07.03.2015 року в ході судового розгляду судом не здобуто. Крім цього, 10.03.2015 року позивач [PERSON] подав відповідачу заяву про відкликання своєї раніше поданої заяви про звільнення з роботи, тобто змінив своє волевиявлення на звільнення із роботи, не будучи на той час ознайомленим із наказом директора ДПГ «Пасічна» від 07.03.2015 року про звільнення його з роботи (акт про відмову від ознайомлення з наказом від 12.03.2015 року). За таких обставин, враховуючи те, що судом не встановлено досягнення між обома сторонами згоди на припинення трудових відносин з підстав п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України та не обумовлено дати звільнення, наказ директора ДПДГ «Пасічна» № 24-к від 07.03.2015 року про звільнення [PERSON] виданий без достатніх підстав для розірвання трудового договору із [PERSON] за згодою сторін в порушення вимог трудового законодавства та підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на роботі. При цьому, твердження позивача про подачу його заяви про звільнення з роботи під тиском та примусом робітників підприємства на зборах, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки позивач із зазначеними особами в трудових правовідносинах не перебував і останні не користувались правом його прийому-звільнення з роботи. Як встановлено судом, згідно з показами допитаних судом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дійсно заява позивача про звільнення із роботи була написана ним під час зборів у приміщенні контори працівників підприємства, які зібрались за власною ініціативою та висловлювали своє небажання щодо призначення новим директором підприємства позивача [PERSON], тому вони висловили останньому недовіру та вимагали писати заяву на звільнення з роботи за власним бажанням. Однак, будь-якого тиску та примусу зі сторони директора підприємства [PERSON] по відношенню до [PERSON] щодо його звільнення не було, що підтвердили свідки та не заперечував позивач у судовому засіданні. Крім того, з висновку заступника начальника СДІМ Старосинявського РВ УМВС України в Хмельницькій області від 12.03.2015 року за результатами розгляду звернення [PERSON] не встановлено порушень прав позивача особами (працівниками ДПДГ «Пасічна»), яких він просив у заяві, поданій начальнику РВ УМВСУ, притягнути до відповідальності. Згідно ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З огляду на наведене, суд приходить до переконання про необхідність з метою захисту прав позивача стягнути з ДПДГ «Пасічна» на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення по день поновлення на роботі. При розрахунку цього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З аналізу норм абз. 3 п. 2, п.п. 3, 4, 5, 8 вищевказаного Порядку вбачається, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Із довідки про заробітну плату позивача [PERSON] №154 від 15.04.2015 року, вбачається, що позивачу у січня 2015 року нарахована заробітна плата у розмірі 2836,73 грн., а у лютому 2870,83 грн. та за ці два місяці позивачем відпрацювано 49 робочих днів відповідно до режиму роботи підприємства. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 116 грн. 48 коп. (2836,73 грн. + 2870,83 грн.) : 49 робочих дні = 116 грн. 48 коп.). Період вимушеного прогулу позивача з 07 березня 2015 року по 20 травня 2015 року відповідно до режиму роботи підприємства (шестиденний робочий тиждень) та святкових і неробочих днів, становить 58 робочих днів (19 днів у березні, 25 - у квітні та 14 у травні). Отже середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 6755 грн. 84 коп. (116 грн. 48 коп. x 58 робочих днів), з яких мають бути відраховані податок на доходи фізичних осіб та інші обов'язкові платежі, що підлягають утриманню при виплаті заробітної плати, так як суд не може перебрати на себе функцію здійснення необхідних відрахувань із заробітної плати. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. На думку суду, незаконним звільненням з роботи позивачу завдана моральна шкода, тому врахувавши характер і тривалість порушення законних прав [PERSON], глибину його фізичних та душевних страждань, вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди слід визначити в сумі 500 грн. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача судовий збір на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: partial