Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування зазначає, що 07 червня 2014 р. Голопристанським відділом РАГС між позивачем і відповідачем зареєстровано шлюб. У шлюбі позивача і відповідача народжені спільні діти - [PERSON] , 2014 р.н. і [PERSON] , 2016 р.н.; від попереднього шлюбу позивач має дитину - [PERSON] , 2009 р.н. На даний час сімейні відносини між позивачем і відповідачем перебувають у стані стійкого розладу, сторони проживають окремо, діти проживають разом з позивачем [PERSON] і перебувають на її утриманні; в судовому порядку вирішується питання про розірвання шлюбу. На даний час у подружжя виник спір щодо поділу майна, яке є їх спільною власністю. За період шлюбу до моменту пред`явлення дійсного позову, позивачем і відповідачем придбано наступне майно: легковий автомобіль ВАЗ 111730 «Калина», який обліковується за позивачем під державним номером [NUMBER] , вартістю 100000 грн., диван «Малютка», вартістю 4000 грн., набір кухонних меблів, вартістю 6000 грн., мультиварка марки, вартістю 1500 грн., стіл обідній дерев`янний, вартістю 4000 грн., комод для взуття, вартістю 1000 грн., кухонний стіл із стільцями, вартістю 2000 грн., ліжко дитяче (колиска) вартістю 1400 грн., мікрохвильова вартістю 2000 грн., водонагрівач - бойлер вартістю 3000 грн., килим вовняний вартістю 300 грн., механічна м`ясорубка вартістю 400 грн., механічна соковижималка вартістю 500 грн., корзина для білизни вартістю 200 грн., чайник електричний марки «Маjiо» вартістю 500 грн., комплект постільної білизни односпальний вартістю 100 грн., комплект постільної білизни двоспальний вартістю 200 грн., рушники банні в кількості 10 шт. загальною вартістю 300 грн.,дитяча ванночка вартістю 150 грн., пластмасові тази у кількості 2 шт., загальною вартістю 100 грн., тарілки і склянки загальною вартістю 350 грн. Загальна вартість вказаного майна складає 128000,00 грн. Просить здійснити поділ спільного майна подружжя; виділити у власність позивача неподільне рухоме майно: ліжко дитяче (колиска), вартістю 1400 грн., килим вовняний вартістю 300 грн., механічну м`ясорубку вартістю 400 грн., механічну соковижималку вартістю 500 грн., корзину для білизни вартістю 200 грн., комплект постільної білизни односпальний вартістю 100 грн., комплект постільної білизни двоспальний вартістю 200 грн., рушники банні в кількості 10 шт. загальною вартістю 300 грн., дитячу ванночку вартістю 150 грн., пластмасові тази у кількості 2 шт., вартістю 100 грн. Загальна вартість майна - 3650 грн.; виділити у власність відповідача неподільне рухоме майно: комод для взуття, вартістю 1000 грн., кухонний стіл із стільцями, вартістю 2000 грн., тарілки і склянки загальною вартістю 350 грн., чайник електричний марки «Маjіо» вартістю 500 грн. Загальна вартість майна становить 3850 грн. Виділити у власність відповідача легковий автомобіль ВАЗ 111730 «Калина» під державним номером [NUMBER] , вартістю 100000 грн., набір кухонних меблів, вартістю 6000 грн., диван «Малютка», вартістю 4000 грн., водонагрівач - бойлер вартістю 3000 грн., мультиварку марки, вартістю 1500 грн., стіл обідній дерев`янний, вартістю 4000 грн., мікрохвильову піч вартістю 2000 грн. за умови сплати позивачу [PERSON] 1/2 загальної грошової вартості вказаних речей і попереднього внесення грошових коштів в сумі 60250 грн. на депозитний рахунок суду. Ухвалою від 01.12.2017 року [PERSON] розстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Херсонської області Хайдарової І.О. від 06.03.2018 року про справі відкрито провадження та призначено судове засідання. Відповідно до розпорядження Херсонського міського суду Херсонської області №01-09/28/19 від 21.01.2019 року суддя [PERSON] не може продовжувати розгляд справи у зв`язку з закінченням терміну повноважень. 21.01.2019 року судді Херсонського міського суду Херсонської області Єпішину Ю.М. повторно автоматизовано розподілено дану справу. Ухвалою від 24.01.2019 року справу прийнято до провадження. Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити позов з підстав викладених у ньому. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував, що авто є спільним майном. Заперечував щодо поділу неподільного рухомого майна з підстав наданих у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступних висновків. 07.06.2014 року між сторонами укладено шлюб (а.с.4). Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.9, 11), які проживають з позивачем (а.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). При цьому, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу. Кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Так, дослідивши надані по справі докази, суд зазначає, що позивачем та його представником не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що спірне майно, а саме зазначені речі побуту, придбане як за спільні кошти подружжя сторін по справі. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення позову в цій частині, оскільки позивачем не обґрунтовано та жодними належними і допустимими доказами не підтверджено, що речі придбано саме за спільні кошти подружжя. Зазначені в позові доводи ґрунтуються лише на презумпції, закріпленій в ст. 60 СК України щодо належності придбаного у шлюбі майна, однак вказане спростовано в судовому засіданні відповідачем, який зазначив, що вказані речі належали його у батьку, у якого проживало подружжя на час, коли між ними були сімейні відносини. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль марки ВАЗ 111730 «Калина» державний номер [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації в розмірі 35000,00 грн. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача частини вартості спірного автомобіля, як спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд вважає що позов в цій частині підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено позовні вимоги у розмірі 63900,00 грн., з них задоволенню підлягає частина у сумі 35000,00 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави - 350,55 грн. Оскільки позивачу було розстрочену сплату судового збору до винесення рішення, то з останньої підлягає стягненню судовий збір 289,45 грн. на користь держави.

Outcome: partial