Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] , Всеукраїнської громадської організації «Фінансова грамота України» до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання окремих умов кредитного договору недійсними, визнання дій нечесною підприємницькою практикою та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги (з урахуванням уточненої позовної заяви) обґрунтовані тим, що 13 листопада 2018 року [PERSON] та Акціонерне товариство «Ідея Банк» уклали кредитний договір № Z62.24085.004529371 (далі - кредитний договір). За цим кредитним договором АТ «Ідея Банк» надало [PERSON] грошові кошти на таких умовах: п. 1.1 - сума кредиту - 41055, 00 грн., п.1.2 - строк кредитування - 24 місяці; п. 1.4 - змінювана процентна ставка 15 %; п. 1.10 - плата за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Відповідно до п. 6.1 пункту 6 Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, щомісячні внески наведені в таблиці обчислення ставки за договором про споживчий кредит та сплачується на транзитний рахунок № [NUMBER] . В зазначеній Таблиці у стовпчику 7.4 окремо зазначена плата за обслуговування щомісячних сум та усього 20199,12 грн. і віднесено цю плату до платежів за додаткові та супутні послуги банку. Позивачі вказують на те, що умова кредитного договору, передбачена п. 1.10 договору суперечить нормам цивільного законодавства, зокрема, нормам Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів». Як стверджують позивачі, відповідачем порушено вимоги статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки [PERSON] не отримувала вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором і взагалі не була обізнана про будь-які наміри про негайне повернення заборгованості по кредитному договору та що у разі невиконання нею законної вимоги банку, буде подано цивільний позов до суду або вчинено виконавчий напис нотаріуса. При цьому, [PERSON] та АТ «Ідея Банк» у п. 5.8 кредитного договору Z62.24085.004529371 від 13.11.2018 року передбачили умови, за якими всі повідомлення сторін за цим договором вважатимуться зробленими належним чином, якщо вони будуть здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними в цьому договорі адресами сторін. Як вказано в позовній заяві, внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме ведення нечесної підприємницької діяльності, зокрема, шляхом внесення до кредитного договору несправедливих положень щодо встановлення плати за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості), застосовуючи підмінні поняття у договорі, порушення чинного законодавства в частині належного попередження про усунення порушень основного зобов`язання, що призвело до позбавлення можливості усунути порушення в досудовому порядку та запобігти зверненню стягнення на кошти, на майно, опис майна та його арешт тощо, [PERSON] було завдано моральної шкоди, яка виразилась у суттєвому порушенні звичного укладу життя, а саме: внаслідок нервових навантажень та глибоких переживань, пов`язаних з виконавчим провадженням щодо стягнення боргу за несправедливими умовами кредитного договору, втратила нормальний сон, що призвело до періодичного регулярного сильного головного болю, унеможливило нормальний відпочинок та відновлення організму, оскільки позивачка мешкає в м. Березань, а виконавчі дії вчинялися в місті Біла Церква, їй доводилося прикладати значних зусиль щодо переривання звичайного ритму життя та зміни його на поїздки до іншого міста; за несправедливих умов кредитного договору, ведення відповідачем нечесної підприємницької практики, що стало наслідком опису та арешту майна, призводить до її моральних страждань, оскільки описане та арештоване майно є місцем відпочинку сім`ї, а у зв`язку зі встановленням обмеження у користуванні позивачка та її сім`я знаходяться у пригніченому стані . Таким чином, як стверджує [PERSON] , протиправні дії відповідача нанесли їй значних душевних страждань, тобто моральної шкоди, виходячи з глибини фізичних та душевних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення звичного укладу життя, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, розмір відшкодування [PERSON] оцінила у 60 000,00 гривень. Позовні вимоги позивача Всеукраїнської громадської організації «Фінансова грамота України» (далі - ВГО «Фінансова грамота України»), обґрунтовані тим, що Законом України «Про захист прав споживачів» у статті 4 закріплено права та обов`язки споживачів, п. 7 - об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Отже, відновити порушені права та інтереси чисельної кількості споживачів можна за допомогою звернення з позовом ВГО «Фінансова грамота України» щодо захисту невизначеного кола споживачів. Позивач є членом організації ВГО «Фінансова грамота України», основною метою діяльності організації є захист прав споживачів. ВГО «Фінансова грамота України» зареєстрована як юридична особа 20.09.2012 року. У п. 2.1 статуту ВГО «Фінансова грамота України» зазначено, що основною метою діяльності організації є захист прав споживачів. Згідно з п.п. 2.3.7 статуту ВГО «Фінансова грамота України» представляє і захищає свої законні інтереси та законні інтереси своїх членів та усіх споживачів у державних та громадських організаціях та судах. Відтак, позивачі просять суд визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.10 кредитного договору від 13 листопада 2018 року № Z62.24085.004529371, укладеного між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», якою передбачено здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 6.1 кредитного договору від 13 листопада 2018 року № Z62.24085.004529371, укладеного між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», в частині визначення у графіку щомісячних внесків за кредитним договором плати за обслуговування (стовпчик 7.4) за період з 13.12.2018 року по 13.11.2020 року включно. Стягнути з відповідача на користь [PERSON] 60 000,00 грн. моральної шкоди. При вирішені справи здійснити розподіл судових витрат. 26.08.2021 року до канцелярії суду за вх. № 2377 від 26.08.2021 року надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача, у якому щодо обставин, викладених в позовній заяві, зазначено, що АТ «Ідея Банк» не погоджується з позовом, вважає його безпідставним та необґрунтованим, зважаючи на таке. Щодо твердження позивачки [PERSON] про недійсність п.1.10, 6, 6.1 кредитного договору, яким встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості: кредитний договір, який є предметом позову, укладено 13.11.2018 року, тобто, під час дії Закону України «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10.06.2017 року. Абзац 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, втратив чинність ще до укладення кредитного договору, а саме 10.06.2017 року, з огляду на що такий не може бути застосований до спірних правовідносин, як і судова практика з приводу застосування вказаної норми, адже така не актуальна. Пункт 4 статті 1 чинного наразі Закону України «Про споживче кредитування» містить визначення загальних витрат за споживчим кредитом, якими є витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з методикою розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, що є додатком № 1 до Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017 року № 49 (далі - Правила), банк розраховує загальну вартість кредиту для споживача у грошовому виразі за такою формулою: ЗВК= ЗРК+ЗВСК, де ЗВК - загальна вартість кредиту, ЗРК - загальний розмір кредиту, тобто сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит, ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом, тобто, витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у том числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживачів та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 2 до Правил, до платежів за додаткові та супутні послуги банку відносяться платежі за ведення рахунку, розрахунково-касове обслуговування, комісія за надання кредиту та інші послуги банку. Тобто, передбачена п. 1.10 кредитного договору плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена за вище перелічені послуги Банку, котрі надаються позичальнику протягом всього строку дії кредитного договору, а також без будь-яких обмежень щодо обсягу вищевказаних послуг, котрі можуть бути надані протягом кожного місяця його дії. Плата за обслуговування кредитної заборгованості, передбачена пунктом 1.10. кредитного договору, встановлена за вищевказані послуги, котрі надаються позичальнику більше, ніж один раз на місяць. Частиною першою ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що інформація про поточний розмір заборгованості, виписка по рахунку та інша інформація надаються споживачу безоплатно лише за умови що вказані послуги надаються не частіше одного разу на місяць; в той час, коли пунктом 1.10 кредитного договору передбачено надання інформації по рахунках позичальника за допомогою телефонних каналів зв`язку позичальника та із використанням засобів електронного зв`язку, як і опрацювання запитів позичальника, необмежену кількість разів протягом кожного місяця дії кредитного договору. АТ «Ідея Банк» та [PERSON] узгодили, що за кошти [PERSON] їй необмежену кількість разів буде надана інформація, визначена пунктом 1.10 кредитного договору. Законом не заборонено встановлювати плату за послуги, перелічені у пункті 1.10 кредитного договору, адже вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено, з огляду на що вказана умова кредитного договору відповідає вимогам закону, тим паче, що у кредитному договорі чітко зазначено, що вказана плата встановлена за послуги, котрі Банк здійснює на користь позичальника, а не на власну користь. АТ «Ідея Банк» не допущено порушень вимог ч. 4 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», а доводи позивача в цій частині ґрунтуються виключно на припущеннях. Докази, які б спростували факт надіслання на адресу [PERSON] вимоги про дострокове повернення заборгованості АТ «Ідея Банк» у матеріалах справи відсутні, з огляду на що доводи позивача в цій частині не обґрунтовані. Відтак, АТ «Ідея Банк» належним чином пред`явив [PERSON] вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Підписавши кредитний договір [PERSON] погодилася з усіма його умовами та підтвердила, що вся наведена у ньому інформація є їй зрозумілою та вона погоджується з нею. Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, котрі б спростовували справедливість умов кредитного договору, якими передбачено нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості. Позивачем [PERSON] жодним допустимим доказом не підтверджено факт завдання моральних страждань, та чим саме обґрунтовано суму саме у розмірі 60 000,00 грн. Оскільки позивачем суду не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, що свідчили б про завдання їй діями відповідача моральної школи, така вимога не підлягає задоволенню. Отже, представник відповідача просить суд відмовити у повному обсязі у задоволенні позовної заяви [PERSON] , ВГО «Фінансова грамота України» до АТ «Ідея Банк» про визнання окремих умов кредитного договору недійсними, визнання дій нечесною підприємницькою практикою та відшкодування моральної шкоди (а.с. 79-88). У порядку ст. 179 ЦПК України представник позивача ВГО «Фінансова грамота України» Стрельніков М.В. подав відповідь на відзив на позовну заяву, у якій вказав, що, як стверджує відповідач, передбачена п. 1.10 кредитного договору плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена за вище перелічені послуги Банку, (перелік котрих вичерпний та розгорнутий), котрі надаються позичальнику протягом всього строку дії кредитного договору, без будь-яких обмежень кожного місяця його дії. Проте відповідач не вказав, де саме у цьому кредитному договорі міститься ця уточнююча фраза, що ці послуги надаються саме «без будь-яких обмежень». А без належного письмового уточнення у кредитному договорі, це твердження виглядає як спроба ввести суд в оману. Пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Твердження про те, що відповідачем порушено вимоги ч. 4 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» не потребує додаткового доказування, оскільки сам відповідач у відзиві вказав, що ця вимога закону передбачена у п. 4.2.3 кредитного договору. Це і є підтвердженням порушення вказаної вище норми закону з боку відповідача, зважаючи на те, що у тексті цього пункту не вказано саме строк попередження споживача про таку вимогу. 28.09.2021 року за вх. № 2624 канцелярією суду зареєстровано заперечення на відповідь на відзив, подані представником відповідача у порядку ст. 180 ЦПК України. Так, представник відповідача наголошує, що відповідачем не стверджується про недійсність чи порушення АТ «Ідея Банк» вимог законодавства, як про це вказує позивач у відповіді на відзив. Вкотре наголошує на тому, що законом не заборонено встановлювати плату за послуги, перелічені у пункті 1.10 кредитного договору, адже вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено, з огляду на що вказана умова кредитного договору відповідає вимогам закону (а.с. 116-118). Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві. Представник позивача ВГО «Фінансова грамота України» просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача до суду не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У відзиві на позовну заяву просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника відповідача (а.с. 88). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). З огляду на положення ч. 3 ст. 211, ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд дійшов висновку, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши представників позивачів, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13.11.2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № Z62.24085.004529371, предметом якого є наданий позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 41055,00 грн., включаючи витрату на страховий платіж (у разі наявності). Позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами договору (п. 1.1. кредитного договору) (а.с. 13-16; 60-61). Згідно з пунктом 1.2. кредитного договору банк надає кредит у день підписання Кредитного договору строком на 24 місяці. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника. За користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за Рішенням Правління Банку, становить 9,5% , що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15 % (п. 1.3-1.4 кредитного договору). Відповідно до п. 1.10 кредитного договору за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку, тощо позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Пунктом 6 кредитного договору визначено графік щомісячних платежів за кредитним договором. Згідно з п.п. 6.1 кредитного договору щомісячні внески наведені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та сплачуються на транзитний рахунок № [NUMBER] . Стовпчик 7.4 Графіку щомісячних платежів - плата за обслуговування. За період з 13.12.2018 року до 13.11.2020 року: 20199,12 грн. плати за обслуговування (а.с. 13; 61). Сторонами в межах даної цивільної справи не оспорюється факт укладення позивачкою [PERSON] кредитного договору від 13.11.2018 року та отримання нею кредитних коштів відповідно до укладеного договору. Відповідно до пункту 3.2.3. кредитного договору позичальник має право відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку у письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. У пунктах 3.3.1., 3.3.3. кредитного договору зазначено, що за невиконання чи неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором банк має право нараховувати пеню за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі 0,15 % - в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65 % - в період прострочення оплати з 61 календарного дня по день повного погашення заборгованості за цим договором, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань позичальником на підставі договору не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу банку зобов`язаний оплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Пунктом 4.2.3 кредитного договору банку надано право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості відшкодування збитків та передбачено випадки, коли позичальник зобов`язаний на вимогу банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання. Кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом,звернутисядо суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Положеннями ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ст. 631 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова відповідача від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України(частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Закон України «Про споживче кредитування» визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Так, відповідно до пунктів 1- 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: ) договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі, якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит (ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування»). З аналізу змісту п.1.10 кредитного договору від 13.11.2018 року та норм ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» слідує, що оспорюваним пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Надання ж інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено. Відповідачем не надано доказів, що позивачка [PERSON] зверталася до нього в період дії кредитного договору частіше одного разу на місяць із запитами, а останній надавав їй таку інформацію способами, переліченими у п.1.10 кредитного договору, тому відсутні підстави вважати, що Банк здійснював надання інформації, за яку встановив плату. Посилання відповідача на те, що позичальник була ознайомлена з умовами договору, у тому числі із графіком платежів, не висловлювала заперечень щодо нього суд оцінює критично, оскільки встановлення у кредитному договорі плати за надання інформації щодо кредиту обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством. [PERSON] було встановлено щомісячну плату за супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно (принаймні, один раз на місяць), вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним. Встановлення позивачці плати за надання інформації щодо її кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», свідчить про те, що такі положення кредитного договору є несправедливими (частини перша-п`ята статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) та у постанові від 15.03.2021 року у справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470 св 20). Враховуючи наведене, оскільки [PERSON] було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд дійшов висновку, що положення пунктів 1.10 та 6.1 кредитного договору від 13 листопада 2018 року № Z62.24085.004529371, укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк»), якою передбачено здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором є недійсними, відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки [PERSON] моральної шкоди у розмірі 60000,00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, що визначено ч. 2 ст. 23 ЦК України. В силу приписів ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як визначено ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Суд приходить до переконання, що позивачкою [PERSON] не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заподіяння відповідачем їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Відтак, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. За змістом п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи норму, встановлену ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial