Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що з 1988 по 2006 роки він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюбні відносини припинені в 2000 році. В 2002 році він придбав будинок за адресою [ADDRESS]. На той час будинок перебував в непридатному для проживання стані. З 2004 по 2005 роки його син зробив в будинку ремонт. В 2010 році він приватизував земельну ділянку під будинком. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2010 року спірний будинок визнано спільною сумісною власністю подружжя, за відповідачем визнано право власності на ? частину будинку. Враховуючи, що вартість ремонтних робіт складає 40217,99 грн., відповідач в будинку не мешкає, має власне житло, спільне користування неможливо, земельна ділянка належить йому особисто, будинок потребує невідкладного ремонту, просив припинити право власності [PERSON] на ? частину будинку, визнати за ним право власності на дану частину. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено: припинено право власності [PERSON] на ? частку жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на ? частки жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]; перераховано на рахунок [PERSON] в рахунок вартості ? частини будинку 15649 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким розділити майно, придбане в шлюбі в натурі, оскільки судом порушено вимоги матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані обставини справи - суд не з`ясував якими доказами доведено, що позивач є особистим власником господарських споруд, не встановлена вартість будинку на час розгляду справи в суді, суд не врахував, що вона також приймала участь у витратах на проведення ремонтних робіт в будинку. В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Відповідач [PERSON] категорично заперечувала проти припинення її права власності, підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом при розгляді справи було встановлено, що сторони є власниками по ? частки буд.[ADDRESS], [PERSON] є власником земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS], позивач сплачує комунальні послуги, витрачав та робив ремонт будинку, шлюб між сторонами розірвано 19 травня 2006 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками по 1/3 частки квартири [ADDRESS] в м. Кам`янець-Подільський, [PERSON] є власницею [ADDRESS] ринкова вартість буд.[ADDRESS] складає 61127 грн., співвідношення вартості будинку та надвірних будівель складає 51,2%, що в грошовому еквіваленті складає: вартість будинку 31298 грн., надвірних будівель 29829 грн. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має іншого житла, яке б знаходилось в його повній власності, постійно проживає в спірному будинку, відповідач має у власності 1/3 частини в іншій квартирі, на праві власності інші квартиру, має право власності на ? частки в оспорюваному будинку, в якому ніколи не проживала, спільне володіння і користування будинком неможливо, спільне володіння і користування будинком неможливе, припинення права власності не завдасть істотної шкоди її інтересам, так як в її власності є інше житло. Але з такими висновками в повному обсязі погодитися неможливо. На підставі частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. До цього ж зводяться правові позиції, висловлені Верховним Судом України в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11 та від 2 червня 2014 року у справі №6-68цс14. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Частиною 3 ст. 10 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Виходячи з положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутні будь-які докази з приводу того, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим. Наявний в матеріалах справи висновок про вартість майна від 05 лютого 2014 року (т.1 арк..спр.172-201) містить лише інформацію щодо середньої ринкової вартості об'єкту оцінки і не може бути доказом того, що частка відповідача є незначною. Посилання в позовній заяві на наявність неприязливих стосунків не підтверджено належними доказами, тобто висновки суду про те, що спільне володіння та користування будинком неможливе, оскільки сторони припинили сумісне проживання та розірвали шлюб ще в 2005 році, проживають в різних містах є припущенням. Крім того, відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Суд першої інстанції не врахував даних вимог закону та дійшов передчасного висновку про те, що вартість спірного майна, визначена у висновку вартості майна від 05 лютого 2014 року, за яким вартість спірного будинку складає 61127 грн., актуальна на час розгляду справи та ухвалення 20 жовтня 2015 року рішення судом, оскільки від проведення дослідження до ухвалення рішення судом першої інстанції минуло один рік та вісім місяців. За цей час відбулася різка зміна курсу гривні по відношенню до долара США (здешевшання національної валюти), а, відтак, і ймовірна зміна вартості нерухомості з огляду на те, що спеціаліст брав за основу саме іноземну валюту (долари США), яку в подальшому конвертував у гривні за курсом Національного банку України на дату складання висновку, визначаючи таким чином вартість спірного майна (т. 1 арк.спр. 172-202). Питання щодо можливого призначення судової оціночно-будівельної експертизи судом не з`ясовувалось. Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідач [PERSON] надала звіт про незалежну експертну оцінку вартості нерухомого майна від 05 лютого 2016 року, за яким вартість спірного будинку складає 152200 грн. (т.2 арк.спр.164-185). Після роз'яснення апеляційним судом можливості проведення судової оціночно-будівельної експертизи сторони відповідне клопотання не заявили. Крім того, відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач перерахував на депозитний рахунок 15649 грн. (т.1 арк.спр.171). При ухваленні рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що саме така вартість ? частки відповідача, виходячи зі співвідношення вартості будинку та надвірних будівель. Але такі висновки суду також не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2010 року скасовано рішення Краматорського міського суду від 17 листопада 2009 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання будинку [ADDRESS] спільним майном подружжя та в частині відмови про визнання за [PERSON] права власності на ? частину зазначеного будинку; визнано будинок [ADDRESS] спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнано за [PERSON] права власності на ? частину зазначеного будинку; в іншій частині рішення суду залишено без змін(т.1 арк.спр.32-35). На підставі ст..186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не в повному обсязі внесена на депозитний рахунок вартість частки відповідача. Відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду (практика Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права. Виходячи з аналізу Рішення Європейського суду з прав людини по Справі "Андрій Руденко проти України"(Заява N 35041/05) від 21 грудня 2010 року (остаточне 21 березня 2011 року) у цьому контексті Суд зазначає, що положення Цивільного кодексу від 2003 року, про яке йдеться, є достатньо чітким і не дає підстав для суперечливого тлумачення. Крім того, це положення відображає конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності, за винятком умов воєнного чи надзвичайного стану. Як свідчить відповідна практика національних судів вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Отже, висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для припинення права відповідача на частку у спільному майні належним чином не мотивовані та не підтверджені, ґрунтуються на неповному встановленні фактичних обставин справи. Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема в частині збирання та оцінки доказів на предмет їх належності та допустимості, що в свою чергу призвело до поверхового та неправильного вирішення спору, що є підставою для скасування судового рішення.

Outcome: partial