Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до суду з позовом до ТОВ «Товтри», третя особа, що не заявляє самостійних вимог, [PERSON] , з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить про поновлення строків звернення до суду, визнання незаконним та скасування наказу\~ ТОВ «Товтри» № 23-КЗ від 14 травня 2015 року\~ в частині звільнення [PERSON] з посади вантажника з 14 травня 2015 року в зв`язку з призовом на військову службу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2015 року по 24 вересня 2016 року в розмірі 41629,20 гривень, стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує про те, що позивач [PERSON] з 01 липня 2014 року працював в ТОВ «Товтри» на посаді вантажника. 14 травня 2015 року\~ позивач подав до відділу кадрів повістку, оформлену відповідно до додатку 18 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого\~Постановою КМ України від 21 березня 2002 року № 352. Позивачу було роз`яснено, що він зобов`язаний написати заяву про звільнення з роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу. Позивач не мав бажання звільнятися із займаної посади, однак, як запевнив працівник відділу кадрів, що адміністрація відповідача діє відповідно до закону та позивач підлягає звільненню з роботи. 14 травня 2015 року [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу згідно п.3\~ст.36 КЗпП України, що підтверджується наказом про звільнення з роботи № 23-КЗ від 14 травня 2015 року. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки пунктом 7\~Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»,\~затвердженим 15 січня 2015 року, який набрав законної сили 20 січня 2015 року, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із\~статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 КЗпП України, за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року. Згідно діючого законодавства України після оголошення Президентом України мобілізації, в Україні наступає особливий період. На дату звільнення позивача була чинною ч.2 ст.39 Закону\~ України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка передбачала норму щодо збереження за громадянами, призваними на строкову військову службу на особливий період, місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності. Аналогічна норма передбачена ч.3 ст.119 КЗпП України. Крім того, представник позивача вказує про те, що незаконним звільненням [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає в пережитих душевних стражданнях. Зокрема, зазначає, що після незаконного звільнення позивач фактично залишився без засобів для існування. Під час проходження військової служби, утримувався за рахунок батьків, що створювало йому додаткові незручності, втрата заробітку за основним місцем роботи поставила позивача в скрутне матеріальне становище, відсутність коштів перешкоджала зверненню за юридичною допомогою. Вказані обставини негативно вплинули на позивача та завдали душевних страждань. Просить задовольнити позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Крім того, представник позивача просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити такий строк позивачу, вказуючи на те, що після звільнення з роботи [PERSON] був направлений до військової частини для проходження військової служби, де постійно знаходився в розположенні військової частини, виконуючи обов`язки військової служби, що було перешкодою для звернення до суду за захистом своїх прав у встановлені законом строки. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, направили на адресу суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог. Представник відповідача ТОВ «Товтри» Воловодик Н.П.\~ у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, подавши заперечення проти позову. Зокрема, у своїх запереченнях зазначає, що\~ позивач [PERSON] був звільнений з роботи 14 травня 2015 року в зв`язку з призовом на строкову військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗПП України. Працівник за власною згодою подав заяву на ім`я директора товариства про звільнення та надав підтвердження того, що саме він буде проходити військову службу. Пункт 3\~ст.36 КЗпП України\~в редакції\~ від 05 квітня 2015 року, передбачав таку підставу припинення трудового як призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Тому наказ директора ТОВ «Товтри» № 23-КЗ від 14 травня 2015 року про звільнення працівника був виданий на підставі власної заяви позивача, його зміст відповідав підставам звільнення працівника. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, надуманими та такими, що суперечать діючому законодавству України. У позовній заяві позивач посилається на норми законів, якими врегульовано питання звільнення та залишення на роботі громадян, призваних на строкову військову службу, які вступили в дію значно пізніше, ніж відбулося звільнення [PERSON] , а саме з 11 червня 2015 року. Такі норми не мають зворотної дії, тому просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог,\~ [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази та заперечення, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні об`єктивно встановлено, що [PERSON] з 01 липня 2014 року працював на ТОВ «Товтри» в меблевому цеху на посаді вантажника. Відповідно до повістки, оформленої відповідно до додатку 18 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого\~Постановою КМ України від 21 березня 2002 року № 352, [PERSON] призвано на строкову військову службу та повідомлено про необхідність з`явитися 18 травня 2015 року до Славутського ОМВК для відправлення на збірний пункт. На підставі повідомлення Славутського ОМВК та заяви [PERSON] , наказом ТОВ «Товтри» № 23-КЗ від 14 травня 2015 року [PERSON] було звільнено з посади вантажника ТОВ «Товтри» з 14 травня 2015 року у зв`язку з призовом на військову службу (п.3\~ст.36 КЗпП України). Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України (в редакції чинній на\~ дату звільнення позивача), підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Статтею 119 КЗпП України (в редакції чинній на\~ дату звільнення позивача) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Згідно ч. 3 даної статті, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VII від 15.01.2015 року, який набрав чинності 08 лютого 2015 року, було внесено зміни до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та абзац 1 ч. 2 даної статті викладений наступним чином: «за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання». Позивач [PERSON] був призваний на строкову військову\~ службу під час мобілізації, тобто у особливий період, передбачений Законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України», тому за ним на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада) та середній заробіток на підприємстві. Звільнення [PERSON] і його призов на строкову військову службу здійснювалися під час дії Указу Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», за яким оголошено часткову мобілізацію протягом 210 діб 2015 року, в тому числі на території Хмельницької області. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Аналогічна норма зазначена в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»: особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Статтею 1 Закону України\~ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого,\~\~на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. За змістом постанови Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 року, справа № 800/582/14, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. У проміжок між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припиняється. На підставі викладеного, суд вважає, що оскільки на час звільнення [PERSON] , тобто на 14 травня 2015 року, в Україні, згідно Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014,\~ діяв особливий стан, на нього поширювалися вимоги ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Заперечення представника відповідача про те, що [PERSON] було призвано саме на строкову службу, а не на військову службу за призовом під час мобілізації, його звільнення було здійснено з належних та законних підстав, передбачених п. 3 ст. 36 КЗпЗ України (у редакції чинній на день звільнення), а також посилання на те, що зміни до законодавства набрали чинності 11.06.2015 року і не діяли на час виникнення спірних правовідносин, оскільки позивача було звільнено 14 травня 2015 року, суд вважає безпідставними, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VII від 15.01.2015 року, набрав чинності саме 08 лютого 2015 року, тобто до звільнення [PERSON] з ТОВ «Товтри». Законом передбачено, що за громадянами України, які призвані в тому числі на строкову військову службу, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада) та середній заробіток на підприємстві. Враховуючи те, що позивача було звільнено з роботи з порушенням вимог діючого законодавства, зокрема, всупереч ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є передбачені законом підстави для визнання незаконним та скасування наказу директора ТОВ «Товтри» № 23-КЗ від 14 травня 2015 року в частині звільнення [PERSON] з посади вантажника ТОВ «Товтри» з 14 травня 2015 року\~ у зв`язку з призовом на\~ військову службу та поновлення його на роботі з 14 травня 2015 року. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 811 від 04.11.2015 року, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 105 «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом» та встановлено, що дія цієї\~постанови поширюється на громадян України, які починаючи з 11 червня 2015 року були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. За ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає обрахунку за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від\~\~08 лютого 1995 року № 100, та у відповідності до положень ст. 235 КЗпП України, а тому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню в межах одного року з дня звільнення. Крім того, відповідно до законодавства України, з 08 лютого 2015 року категорії громадян, призваних на строкову військову службу на особливий період, середній заробіток на підприємстві зберігався на загальних підставах, а, починаючи з 11 червня 2015 року підприємствам, установам та організаціям здійснюється компенсація заробітку за рахунок державного бюджету. Тому, оскільки позивача було звільнено з порушенням вимог КЗпП України, з відповідача на його користь підлягає стягненню\~ середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 травня 2015 року по 14 травня 2016 року за наступним розрахунком. Відповідно до довідки ТОВ «Товтри», позивач за березень 2015 року отримав заробітну плату в розмірі 3001,44 гривень, за квітень 2015 року 2278,95 гривень. Кількість відпрацьованих робочих днів у березні місяці 2015 року\~-21, у квітні 2015 року\~-22, що разом становить 43 робочих дні. Середньоденна заробітна плата складає: 5280,39:43 = 122,80 гривень. За період з 15 травня 2015 року по 14 травня 2016 року час вимушеного прогулу складає 251 робочий день. На підставі наведеного підлягає стягненню з відповідача на користь позивача\~ 30822,80 гривень (122,80 гривень х 251 р.д.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.1\~ст. 233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Представники позивача просять визнати поважними причини пропуску строків звернення [PERSON] до суду з позовом, посилаючись на те, що після звільнення з роботи позивач з 20 травня 2015 року був зарахований до списків в/ч пп [NUMBER] , в зв`язку з чим був позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав, що підтверджено документально. Суд вважає причини пропуску строку звернення [PERSON] до суду поважними, оскільки після звільнення з роботи він приступив до проходження військової служби, виконуючи свій конституційний обов`язок, а тому визнав за необхідне у відповідності до\~ст. 234 КЗпП України поновити цей строк. Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд враховує наступне. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що незаконним звільненням було порушено законні права [PERSON] , що призвело до моральних страждань, втратою ним нормальних життєвих зв`язків та необхідністю докладати зусилля для відновлення своїх прав шляхом вирішення трудового спору,\~ виходячи з засад розумності і справедливості,\~ суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню моральна шкода\~ в розмірі 3000 гривень, яка\~ є достатньою компенсацією спричиненої моральної шкоди. На підставі статті 367 ЦПК України, суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку у межах суми платежу за один місяць. При визначенні розміру середньої заробітної плати за один місяць яка підлягає до стягнення на користь позивача, суд приймає до уваги 21 робочий день, а тому розмір місячної заробітної плати складатиме 2578,80 гривень (122,80 гривень х 21 день), з яких підлягають до стягнення податок на доходи фізичних осіб та обов`язкові платежі. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати в розмірі 1102,40 гривень за позовні вимоги майнового та немайнового характеру.\~

Outcome: partial