Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, прийнятих судом під час розгляду справи, просить стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2015 по 20.01.2016 в сумі 6654,17 грн.. Зазначені вимоги позивача обгрунтовуються посиланням на те, що він працював у відповідача газозварювальником з 09.11.2012. 30.09.2015 його було звільнено з посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. На час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку. Оскільки в день звільнення він працював, то відповідного данного дня з ним мав би бути проведений розрахунок. Фактично повний розрахунок був проведений 20.01.2016. Позивач в судове засідання не з"явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності; змінені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, змінені позовні вимоги визнає частково. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України, та ст. 21 КЗпП України обов'язок по виплаті заробітної плати є однією з істотних умов трудового договору. В силу ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Відповідно до\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Позивач працював у відповідача на посаді газозварювальника з 09.11.2012 і був звільнений з посади 30.09.2015 за угодою сторін, на підставі п.1\~ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача серії ДФ №023822 від 08.11.2012. На час звільнення позивачу не було виплачено 5734,16 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 09.11.2012 по 30.09.2015, яка повністю виплачена станом на 20.01.2016, що підтверджується довідкою, виданою ПАТ «Ігнатпільський карєр» № 54 від 22.04.2016.\~\~ Не виплачуючи протягом певного часу заборговані позивачеві суми, ПАТ «Ігнатпільський карєр» порушив право останнього на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання його власності для задоволення життєвих потреб - грошових коштів протягом 76 днів, тобто за період з 01.10.2015 по 20.01.2016. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (994-53 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Із довідки від 11.04.2016 року за №42, виданої ПАТ «Ігнатпільський карєр» вбачається, що [PERSON] дійсно працював на ПАТ «Ігнатпільський карєр» з 09.11.2012 по 30.09.2015 та у нього заборгованості по заробітній платі не має. Довідкою від 22.04.2016 №54, виданою ПАТ «Ігнатпільський карєр» стверджується, що заборгованість по заробітній платі в сумі 5734,16 грн. була виплачена [PERSON] 20.01.2016. Згідно довідки ПАТ «Ігнатпільський карєр» від 22.04.2016 №51 середньомісячний заробіток [PERSON] становить 3453,76 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає: 3453,76 грн. : 43 робочих дні =80,32 грн. Відтак, з відповідача\~ПАТ «Ігнатпільський карєр» на користь позивача [PERSON] слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 01.10.2015 по 20.01.2016, який складає: 3453,76 грн. : 43 робочих дні =80,32 грн. (середньоденний заробіток) х 76 (робочі дні з 01.10.2015 року по 20.01.2016) = 6104,32 грн. (середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку). Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1264,13 грн.

Outcome: partial