Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом до відповідача, зазначаючи, що 07.05.2016 року, близько 10-30 години, в Індустріальному районі міста Дніпра сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тойота Кемрі», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля «Хюндай», реєстраційний номер [NUMBER] (транзитні номери [NUMBER]), яким він користувався та розпоряджався на підставі нотаріально посвідченої генеральної довіреності від 18.03.2016 року, яка була видана власником автомобіля [PERSON] на його ім`я. Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2016 року встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] Правил дорожнього руху України. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобілю «Хюндай» завдано механічних ушкоджень, чим йому, позивачеві, завдано матеріальних збитків. Відповідно до висновку експертного дослідження судового експерта автотоварознавця про розмір матеріального збитку № 3764 від 13.05.2016 року, розмір матеріального збитку, завданого йому, позивачеві, становить 90 527,53 грн. Його фактичні витрати на ремонт пошкодженого автомобіля склали 78628,41 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2018 року по справі № 202/6898/17 за його, позивача, позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди з відповідача на його, позивача, користь стягнуто на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, 78628,41 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 20.07.2018 року. Відповідач виконав вказане рішення суду у примусовому порядку після відкриття виконавчого провадження 15.09.2018 року. З огляду на те, що його, позивача, пошкоджений автомобіль був відремонтований 23.09.2016 року, а відповідачем йому відшкодовано вартість ремонту лише 15.09.2018 року, у нього виникло право на отримання 3% річних від суми боргу та інфляційних втрат за період з 23.09.2016 року по 15.09.2018 року. У зв`язку з викладеним, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних від суми боргу у розмірі 4666,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 20939,19 грн. та судові витрати у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] надав на адресу суду заяву, в котрій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, а справу розглянути за його та позивача відсутності. (а.с. 45). Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання двічі поспіль не з`явився (а.с. 38, 43). Відповідач направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в котрій позовні вимоги визнав частково. Відповідач зазначив, що датою, з якої повинна обраховуватися сума інфляційних втрат та трьох відсотків річних, має бути 20.07.2018 року, тобто дата набрання рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2018 року законної сили. За період з 20.07.2018 року по 15.09.2018 року інфляційні втрати становлять 0 грн., а три відсотки річних складають 374,83 грн. У зв`язку з викладеним, відповідач просив задовольнити позов [PERSON] частково, стягнувши з нього три відсотки річних у розмірі 374,83 грн., а в іншій частині позову відмовити (а.с. 27-30). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі суду. Суд, з`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2018 року, котре набрало законної сили 20.07.2018 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 78628,41 грн. Вказаним рішенням суду встановлено, що постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2016 року відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП за те, що 01 травня 2016 року о 10 годині 30 хвилин [PERSON] , керуючи транспортним засобом Tоyota Camry, державний номерний знак [NUMBER] , перед зміною напрямку руху, не переконався у безпеці, внаслідок чого скоїв зіткнення з рухавшимся праворуч від нього автомобілем Тойота РАВ-4 д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , після чого автомобіль Тойота РАВ-4, змінивши напрямок руху, скоїв наїзд на автомобіль Hyundai Getz, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] Своїми діями [PERSON] порушив п.п. 10.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам. Внаслідок вказаного ДТП було пошкоджено автомобіль «Хюндай», котрим позивач був уповноважений розпоряджатися відповідно до довіреності, виданої [PERSON] 18 березня 2016 року на ім`я [PERSON] (а.с. 7-8, 11-13). Вказаним рішенням суду також встановлено, що фактичні витрати позивача на ремонт пошкодженого внаслідок спричиненого з вини відповідача ДТП автомобіля склали 78628,41 грн., що підтверджується доданою фактурою ФОП СТО « [PERSON] .» №004/01-08, актом виконаних робіт №ВР-0004/01-08 від 23 вересня 2016 року, квитанціями до ПКО від 22 серпня 2016 року, 04 серпня 2016 року, 01 серпня 2016 року та 23 вересня 2016 року (а.с. 7-8). Судом встановлено, що позивачем було пред`явлено виконавчий лист №202/6898/17, виданий Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська на виконання вказаного рішення суду, до примусового виконання до приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. (а.с. 9). Як встановлено судом, відповідач виконав рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2018 року - 15.09.2018 року (а.с. 10). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). За таких обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від суми боргу у розмірі 362,00 грн. за період з 21.07.2018 року по 15.09.2018 року. Період розрахункуСума боргу3% річних, грн. 21.07.2018 - 15.09.201878628.00362.00 грн. Інфляційні втрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають, оскільки у липні 2018 року індекс інфляції становив 99,3%, а у серпні 2018 року - 100%, тобто інфляційні втрати відсутні. Суд вважає, що три відсотки річних підлягають стягненню з відповідача на користь позивача саме за період з 21.07.2018 року, оскільки рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2018 року, котрим встановлено обов`язок відповідача відшкодувати завдану шкоду позивачеві, набрало законної сили 20.07.2018 року і саме з цього часу у відповідача виникло зобов`язання з відшкодування позивачеві завданої шкоди. За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає, що витрати позивача на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. стягненню з відповідача не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що витрати на підготовку позовної заяви позивачем дійсно були здійснені, не надано розрахунку вказаних витрат та платіжного документу про оплату позивачем правової допомоги, натомість в матеріалах справи міститься лише попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, що не є належним та допустимим доказом в розумінні статей 77,78 ЦПК України. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial