Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

В березні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Сабадин А.В. звернувся до суду із позовом до відповідача ТОВ «Авіакомпанія Атласджет Україна», в якому просив суд стягнути із відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період із 01.11.2019 р. по 31.01.2020 р. в сумі 57108,56 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 22468,00 грн., а також на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 20000,00 грн. В обгрунтування позову зазначено, що в період із 30.12.2016 р. позивач працював у відповідача, та наказом від 31.01.2020 року його було звільнено за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з позивачем не був проведений остаточний розрахунок по заробітній платі, та заборгованість відповідача перед позивачем, за вирахуванням сплаченої відповідачем суми в розмірі 2000,00 грн., - за період із 01.11.019 р. по 31.01.2020 р. становить суму в розмірі 57108,56 грн. (19786,90 грн. (листопад 2019 р.) + 18711,45 грн. (грудень 2019 р.) + 20609,91 грн. (січень 2020 р.) - 2000 грн. (виплачена сума в грудні 2019 р.). З вини відповідача належна до виплати заробітна плата при звільнення позивачу виплачена не була, та на вимоги позивача відповідач в добровільному порядку вказаний борг не сплатив, а тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав з даним позовом та просить стягнути із відповідача заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за весь час затримки та моральну шкоду, яка ним оцінена в розмірі 20000,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.03.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.06.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. До суду надіслав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання явку свого представника не забезпечив. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] із 30.12.2016 р. перебував у трудових відносинах із ТОВ «Авіакомпанія Атласджет Україна», та наказом № 5-к від 31.01.2020 року був звільнений за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). Судом встановлено, що в день звільнення позивача, відповідач не виплатив належні звільненому працівникові суми у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Так, з наданих суду стороною позивача доказів вбачається, що відповідачем не було виплачено позивачу вчасно заробітну плату за листопад 2019 року в сумі 19786,90 грн., за грудень 2019 року в сумі 18711,45 грн., за січень 2020 року в сумі 20609,91 грн. 27.12.2019 року відповідачем позивачу було виплачено заробітну плату в сумі 2000,00 грн. З огляду на викладене, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за період із 01.11.2019 р. по 31.01.2020 року становить суму в розмірі 57108,26 грн., та доказів належної виплати позивачу вказаної заборгованості стороною відповідача суду надано не було, як і не було надано суду доказів на спростування розміру заробітної плати за вказаний період. В матеріалах справи містяться вимога та скарга позивача, в зв`язку із невиплатою належних йому при звільненні сум, однак, відповідачем вимоги позивача були проігноровані та заборгованість в добровільному порядку відповідачем позивачу відшкодована не була. З огляд на викладене, суд вважає, що позовна вимога про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період із 01.11.2019 р. по 31.01.2020 р. є обґрунтованою та законною, однак, стягненню підлягає сума в розмірі 57108,26 грн., а не пред`явлена позивачем 57108,56 грн., а тому позовна вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню. В частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., такий порядок застосовується, крім іншого, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством (постанова судової плати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.03.2017 р. у справі № 6-2807цс16). Середньоденна заробітна плата за попередні два місяці, що передували звільненню позивача в січні 2020 року, вираховується шляхом ділення сум нарахованої заробітної плати за грудень 2019 року (18711,45 грн.) та листопад 2019 року (19786,90 грн.) на кількість робочих днів у цих двох місяцях (21 робочих днів у січні 2020 рок + 21 робочих днів у грудні 2019 року), та становить 916,63 грн. (38498,35 грн. / 42 робочі дні). Період з часу звільнення позивача з 31.01.2020 р. по день ухвалення судового рішення у даній справі 17.07.2020 року становить 114 робочих днів. Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку позивачу до моменту повного розрахунку по заборгованості з виплати заробітної плати складає 104495,82 грн. (916,63 грн. х 114 робочих днів за вказаний період). З огляду на викладене, а також зважаючи на відсутність з боку відповідача доказів на підтвердження вчасної виплати позивачу належних сум при звільненні, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за дня звільнення по день ухвалення рішення у даній справі в сумі 104495,82 грн., а тому позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що підлягає частковому задоволенню вимога позивач про відшкодування моральної шкоди, виходячи із наступного. На підставі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Затримка виплати заробітної плати і не проведення належного розрахунку є порушення законних прав позивача на отримання оплати за свою працю, яка сталась з вини підприємства. Відсутність грошових коштів позбавляє особу на належне забезпечення своєї життєдіяльності, змінює спосіб його життя, вимагає докладати додаткові зусилля для влаштування свого побуту. Однак, суд вважає, що позивач ні на стадії звернення до суду, ні в ході розгляду справи не довів переконливими доказами розмір своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., в зв`язку з чим,

Outcome: partial