Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 26.12.2019 року звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона була прийнята з 25.09.2018 року на посаду головного фахівця сектору ДКК Херсонської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків. 12.12.2019 року наказом №176/к позивача було звільнено з посади відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, зазначила, що 10.12.2019 року на робочому місці відповідач ознайомив її з наказом №83/в від 10.12.2019 року про відрядження строком на 3 доби з 11 грудня 2019 року по 13 грудня 2019 року до м.Києва, зі змісту якого вбачалось, що вона повинна прибути 12.12.2019 року об 11:00 годині за адресою: м.Київ, вул.Оленівська, 25 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства Інфраструктури України. Переїзд до м Києва відбувся попутним транспортним засобом 11.12.2019 року. До м.Києва позивач прибула 11.12.2019 року та замовила проживання в період з 11.12.2019 по 13.12.2019 року у ФОП [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (дві доби по 450,00 грн.). По приїзду до м.Києва позивач стала себе погано почувати та 12.12.2019 року звернулась до лікаря в ТОВ «Медичний центр «МЕДІКАП» (Into Sana) за адресою: м.Київ, вул.Нижний Вал, 49-А. За результатами консультації терапевта було оформлено карту №40002788, встановлено діагноз: гострий назофарингіт та артеріальну гіпертензію, також було призначено лікування та оформлено листок непрацездатності. Наступна консультація у лікаря була визначена на 14.12.2019р. Того ж дня, на виконання наказу про відрядження, позивач відвідала Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства Інфраструктури України за адресою: м. Київ, вул. Оленівська, 25, де її було ознайомлено з двома наказами: №87/в від 12.12.2019 року про внесення змін до наказу Інспекції від 10.12.2019 року №83/в «Про відрядження», яким змінено строк її відрядження до м.Києва з «13 грудня» на «12 грудня», та №176/к від 12 грудня 2019 року, яким позивача звільнено з посади головного фахівця сектору ДКК Херсонської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків відповідно до п.3 ст.40 Кодексу законів про праці України за систематичне порушення обов`язків, покладених трудовим договором. Підставою звільнення в наказі зазначено службову записку заступника начальника Інспекції [PERSON] , завідувача сектору ДКК Херсонської регіональної філії Інспекції Гопанчука Є.М. та те, що позивач неодноразово вчиняла і раніше подібні порушення трудової дисципліни, за що відповідно до наказів Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 08.10.2019р. за №138/к та 11.11.2019р. за №158/к застосовувались до неї заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Отримавши вказані накази, позивач повідомила, що перебуває на лікарняному. Після чого позивач поїхала до Міністерства Інфраструктури України за адресою: м.Київ, проспект Перемоги, 14, на зустріч з Міністром. По дорозі їй стало ще гірше, на першому поверсі будівлі Міністерства Інфраструктури України в медичному центрі Державного підприємства «Укрсервіс Мінтрансу» позивачу поміряли тиск та виявили його значне підвищення до 170/100 значень та видали направлення №661 від 12.12.2019 року з рекомендацією відвідання лікаря-кардіолога. З огляду на свій стан здоров`я, позивач поїхала за місцем свого тимчасового проживання в м.Києві для подальшого лікування. 13.12.2019 року, залишившись у Києві, позивач продовжила проживання в Хостелі до 14.12.2019 року, оплатила рахунок за проживання ще за одну добу - 420,00 грн. 14.12.2019 року позивач повторно відвідала лікаря в ТОВ «Медичний центр «МЕДІКАП» (Into Sana) за адресою: м.Київ, вул.Нижний Вал, 49-А, який надав консультацію, карта №40002788, склав висновок, з урахуванням високого тиску, та поставив діагноз: ессенціальна артеріальна гіпертензія 1 ст., 1 ступінь. Неускладнений гіпертензивний криз (12.12.2019). СН0. Ризик (низький), призначив приймання ліків, рекомендував консультацію кардіолога та здійснення електрокардіографії. Неправомірні дії відповідача призвели до погіршення стану здоров`я позивача. Лікарняний було закрито лікарем та 14.12.2019 року на поїзді позивач виїхала з м.Києва до м.Херсона за місцем свого проживання. По поверненню до м.Херсона позивач відвідала свого дільничного лікаря, який відкрив новий лікарняний з 16.12.2019 року в зв`язку з тим, що стан здоров`я позивача залишався непрацездатним, згодом лікарняний було продовжено до 20.12.2019 року включно. 17.12.2019 року позивач хвора відвідала своє місце роботи - Херсонську регіональну філію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, повідомивши, що звільнення відбулось під час перебування її на лікарняному, однак її повідомлення до уваги прийнято не було, тому свої звернення з приводу цього позивач направила поштою на Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства Інфраструктури України за адресою: м. Київ, вул. Оленівська, 25. Крім цього, позивач є членом профспілкових організації, однак при її звільненні не було отримано згоду профспілкового органу на це. Своїми діями відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яка полягає у переживаннях, хвилюваннях, через які у позивача піднявся тиск, тому з урахуванням тривалості страждань, їх обсягу та негативних наслідків, позивач оцінює моральну шкоду у 15000,00 гривень. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України «Про звільнення [PERSON] » від 12 грудня 2019 року № 176/к.; поновити [PERSON] на посаді головного фахівця сектору ДКК Херсонської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків з 13 грудня 2019 року; визнати незаконним та скасувати наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України № 87/в від 12.12.2019 року внесення змін до наказу Інспекції від 10.12.2019 року № 83/в «Про відрядження»; стягнути з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України, 04080 м. Київ, вул. Оленівська, 25, код ЄДРПОУ 25958804, на користь позивача недоотримані витрати та заробітну плату за час відрядження у сумі 2643,66 грн., а також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.12.2019 року у сумі 3992,40 грн. з якої підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі та моральну шкоду в розмірі 15000,00 гривень. Ухвалою суду від 13.01.2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 22.01.2020 року відкрито провадження за справою та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 05.03.2020 року від відповідача до суду надійшов відзив проти позову, згідно якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та закрити провадження за справою у зв`язку з відсутністю предмету спору. Зазначив, що оформлений позивачу листок непрацездатності ТОВ «Медичний центр «Медікап» 12.12.2019 року лікарем [PERSON] , а відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що посвідчують тимчасову непрацездатність громадян мав бути виданий лікарем [PERSON] , консультацію якого позивач отримала 12.12.2019 року. В цей день позивач знаходилась в Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України у відрядженні та була ознайомлена з наказом про внесення змін до наказу Інспекції від 10.12.2019 року №83/в «Про відрядження» та з наказом Інспекції від 12.12.2019 року №179/к «Про звільнення», про що свідчить її підпис. У зв`язку з чим, відповідач вважає, що листок непрацездатності позивача був оформлений з порушенням вимог діючих Інструкцій та ймовірно був отриманий нею після ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. Звільнення позивача за п.3 ст.40 КзПП України відповідач вважає правомірним, оскільки наказом Інспекції №138/к від 08.10.2019 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оголошено позивачу догану за порушення трудової дисципліни-порушення формування особових справ моряків у вигляді неправильного розрахунку їх загального стажу плавання моряка. Після чого за повторне порушення позивачем своїх трудових обов`язків та нормативно-правових актів наказом Інспекції №158/к від 11.11.2019 року позивачу було вдруге оголошено догану, проте від підпису з ознайомленням із наказом позивач відмовилась, про що було складено відповідний акт. Після чого, в грудні 2019 року позивачем знову було порушено вимоги Порядку роботи ДКК, Положення №567 та Посадової Інструкції, зокрема під час розгляду документів моряків було сформовано особову справу моряка з порушенням, про що завідувачем сектору ДКК Херсонської регіональної філії [PERSON] була складена службова записка. У зв`язку з систематичним невиконанням вимог п.5.5 Порядку роботи ДКК, Положення №567 та Посадової Інструкції, з урахування того, що подібні порушення неодноразово вчиняла і раніше і до позивача уже двічі застосовувалися заходи дисціплінарного стягнення, позивач була звільнена з займаної посади згідно із наказом №176/к від 12.12.2019р. Щодо отримання згоди на звільнення позивача профспілкового органу відповідач зазначив, що на час звільнення позивача відбувалася перереєстрація виборного органу Первинної профспілкової організації Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», тому отримати згоду профспілкового органу було неможливо. Крім цього, вимоги позивача про відшкодування витрат на відрядження відповідач вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем було дотримані вимоги ч.2 ст.121 КЗпП України з урахуванням строку дії трудового договору з позивачем. Щодо відшкодування моральної шкоди, відповідач зазначив, що звинувачення позивача в нанесенні відповідачем моральної шкоди не відповідають дійсності, так як артеріальна гіпертензія є одним з найбільш розповсюджених хронічних захворювань у світі та в Україні, а також може бути спадковою хворобою. З урахуванням викладеного, відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 10.03.2020 року здійснено перехід у розгляді даної справи зі спрощеного позовного провадження без виклику сторін у спрощене позовне провадження з викликом сторін, з урахуванням клопотання представника відповідача, яке надійшло до суду 05.03.2020 року про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. 16.03.2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої просить задовольнити заявлені позовні вимоги. Зазначила, що її звільнення відбулося 12.12.2019 року та позивач перебувала на лікарняному з 12.12.2019 року по 20.12.2019 року згідно листка непрацездатності №288371, виданим 12.12.2019 року ТОВ «Медичний центр «Медісвіт», та №755160, виданим 16.12.2019 року КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім..О.С.Лучанського». Листки непрацездатності не визнані недійсними, або такими, що порушують вимоги чинного законодавства України, а відповідальність за порушення порядку видачі та заповнення лікарняних несуть лікарі. Разом з цим, у наказі про звільнення позивача не зазначено конкретних фактів допущення нею невиконання обов`язків в порушення ч.3 ст.40 КЗпП України, тому позивач вважає наказ про звільнення необґрунтованим. Щодо відшкодування моральної шкоди позивач додатково зазначила, що моральна шкоди виразилась у її переживанні та хвилюванні, спричиненому неправомірними діями відповідача щодо незаконного звільнення, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, лікування підвищеного тиску. 16.03.2020 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просить збільшити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.12.2019 року по 16.03.2020 року в розмірі 28586,34 гривень, з якої підлягають утриманню податки та обов`язкові платежі, в іншій частині позовні вимоги просить залишити без змін. 14.09.2020 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просить збільшити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.12.2019 року по 08.09.2020 року в розмірі 83914,74 гривень, з якої підлягають утриманню податки та обов`язкові платежі, в іншій частині позовні вимоги просить залишити без змін. Ухвалою суду від 17.09.2020 року прийнято заяви позивача про збільшення позовних вимог, подані 16.03.2020 року та 14.09.2020 року. 22.01.2021 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просить збільшити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16.12.2019 року по 25.01.2021 року в розмірі 127716,39 гривень, з якої підлягають утриманню податки та обов`язкові платежі, в іншій частині позовні вимоги просить залишити без змін. 29.03.2021 року позивач [PERSON] надала до суду клопотання, в якому просить прийняти відмову від обґрунтування незаконного звільнення - не отримання згоди профспілкового органу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України відповідно до ст.43 КЗпП України на звільнення [PERSON] , що відбулося наказом №176/к від 12.12.2019 року. В іншій частині зазначені в позовній заяві підстави для задоволення позову підтримала та просила залишити без змін. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити з урахуванням їх уточнень та з підстав, викладених у позові. Зазначив, що відповідно до трудового законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню судом до дня винесення рішення. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та просив відмовити у їх задоволенні. Клопотання про закриття провадження за справою не підтримав. Позивач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що позивача [PERSON] 25.09.2018 року було прийнято на посаду головного фахівця сектору ДКК Херсонської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, що підтверджується записом у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] . Згідно наказу «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » №138/к від 08.10.2019 року Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків [PERSON] , головному фахівцю Херсонської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, оголошено догану за порушення трудової дисципліни відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України. [PERSON] на наказі було вчинено напис, згідно якого вона з наказом ознайомлена та не згодна, так як прийом документів та формування особової справи кандидатів було сформовано в АС другим фахівцем сектору ДКК. В наказі зазначено, що [PERSON] не були виконані свої посадові та функціональні обов`язки відповідно до посадової інструкції, що призвело до порушень при формуванні двох особових справ кандидатів на присвоєння звання суднового механіка третього розряду. Згідно наказу «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » №158/к від 11.11.2019 року Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків [PERSON] , головному фахівцю Сектору ДКК Херсонської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, оголошено догану за порушення трудової дисципліни відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України. Згідно наказу «Про звільнення» Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Міністерства інфраструктури України №176/к від 12.12.2019 року позивача звільнено з займаної посади відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням вимоги п.5.5 Порядку роботи державних кваліфікованих комісій, її посадової інструкції, також у зв`язку з тим, що подібні порушення трудової дисципліни [PERSON] неодноразово вчиняла і раніше, за що відповідно до наказів Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 08.10.2019 року №138/к та від 11.11.2019 року №158/к до неї застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Згідно наказу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 12.12.2019 року №87/в «Про внесення змін до наказу Інспекції від 10.12.2019 №83/в «Про відрядження»» внесено до зазначеного наказу Інспекції від 10.12.2019 року зміни у пункту 1 слова та цифри «по 13 грудня» замінено відповідно словами та цифрами «по 12 грудня». Згідно консультації терапевта від 12.12.2019 року ТОВ «Медичний центр «МЕДІКАП» [PERSON] лікарем [PERSON] встановлено основний діагноз гострий назофарингіт, супутній діагноз артеріальна гіпертензія, 2 ступінь, неускладнений гіпертензивний криз (12.12), призначено медикаментозне лікування, лабораторні дослідження, видано листок непрацездатності з 12.12.2019 року по 14.12.2019 року та призначено повторну консультацію терапевта на 14.12.2019 року. Згідно консультації терапевта від 14.12.2019 року ТОВ «Медичний центр «МЕДІКАП» [PERSON] лікарем [PERSON] встановлено основний діагноз есенсіальна артеріальна гіпертензія 1 ст., 1 ступінь, неускладнений гіпертензивний криз (12.12.2019), СН 0, ризик 1 (низький), призначено діагностичне дослідження та медикаментозне лікування, листок непрацездатності закрито 14.12.2019 року, зазначено стати до роботи 15.12.2019 року, що підтверджується відмітками на листку непрацездатності серії АДШ №288371, копія якого надана позивачем. Згідно листка непрацездатності КНП «Херсонська міська клінічна лікарня ім.О.С.Лучанського» Поліклініка №1 [PERSON] продовжено лікарняний з 16.12.2019 року по 20.12.2019 року та зазначено стати до роботи 20.12.2019 року. З опису вкладення до листа «Укрпошта» та накладних вбачається, що 17.12.2019 року позивачем направлено на адресу відповідача Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків за адресою: вул.Оленівська, 25, м.Київ заяву щодо повідомлення про перебування [PERSON] на лікарняному з 12.12.2019 року по 16.12.2019 року включно. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковий, на визначений строк та таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. З врахуванням приписів ст.23 КЗпП України при незаконному розірванні строкового трудового договору працівника поновлюють на роботі, якщо строк договору не закінчився. Якщо спір вирішується після закінчення цього строку, суд може захистити порушене право шляхом визнання звільнення незаконним. Згідно ч.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Статтею 140 КЗпП України визначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни, до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок, під яким розуміється протиправне, винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх обов`язків, що випливають із нормативно-правових та інших актів у сфері праці, колективного і трудового договорів. Згідно з вимогами ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. При цьому, згідно з частиною першою статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При цьому суд враховує висновок зроблений у постанові ВСУ від 19.10.2016 року у справі № 6-2801 цс15 в якому зазначено, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією із важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (ч.2 ст.149 КЗпП). При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч.3 ст.149 КЗпП). У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі Верховного Суду України від 15 грудня 2010 року по справі № 6-20213св0, в справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. З наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не вбачається посилання на порушення, в чому саме воно полягає, крім того, такі накази не можуть складати повторність та систематичність. Стороною відповідача в ході судового розгляду справи не доведено, що внесення змін до наказу про відрядження позивача, а також її звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, а відтак суд дійшов висновку, що ці накази є незаконними та підлягають скасуванню. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позовна вимога незаконно звільненого працівника про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул може міститись, як у позовній заяві щодо поновлення його на роботі (посаді держслужби), так і бути самостійним окремо сформованим позовом. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Велика Палата Верховного Суду розглядаючи справу №917/1739/17 зазначила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц та від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц). При цьому, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №761/6144/15-ц). Таким чином, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Згідно ст.121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Відповідно до Інструкція про службові відрядження в межах України та за кордон, від 13.03.98 за № 59, затверджена Міністерством Фінансів України, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об`єднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття із відрядження - день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника. При відправленні транспортного засобу до 24-ї години включно днем вибуття у відрядження вважається поточна доба, а з 0-ї години і пізніше - наступна доба. Якщо станція, пристань, аеропорт розташовані за межами населеного пункту, де працює відряджений, у строк відрядження зараховується час. який потрібний для проїзду до станції, пристані, аеропорту. Аналогічно визначається день прибуття відрядженого працівника до місця постійної роботи. На працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства. За відрядженим працівником зберігається місце роботи (посада) та середній заробіток за час відрядження, в тому числі й за час перебування в дорозі. Середній заробіток за час перебування працівника у відрядженні зберігається на всі робочі дні тижня за графіком, установленим за місцем постійної роботи. Направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, назви підприємства, куди відряджений працівник, строку й мети відрядження. За кожний день (включаючи день від`їзду та приїзду) перебування працівника у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах граничних норм, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.99 N663 (663-99-п ). Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця постійної роботи, що зараховуються як два дні. Підприємство за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує витрати відрядженим працівникам на наймання жилого приміщення в розмірі фактичних витрат з урахуванням побутових послуг, що надаються в готелях (прання, чистка, лагодження та прасування одягу), за користування холодильником, телевізором. Витрати на наймання жилого приміщення за час вимушеної зупинки в дорозі, що підтверджуються відповідними документами, відшкодовуються в порядку й розмірах, передбачених цим пунктом. Витрати на проїзд до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті. Відрядженому працівникові понад установлені норми компенсації витрат у зв`язку з відрядженням відшкодовуються також витрати на оплату податку на додану вартість за придбані проїзні документи, користування в поїздах постільними речами та наймання жилого приміщення, згідно з підтвердними документами в оригіналі. У разі тимчасової непрацездатності відрядженого працівника йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на наймання жилого приміщення (крім випадків, коли відряджений працівник перебуває на стаціонарному лікуванні) і сплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання покладеного на нього службового доручення або повернутися до місця свого постійного проживання, але на строк не більше двох місяців. Тимчасова непрацездатність відрядженого працівника, а також неможливість за станом здоров`я повернутися до місця постійного проживання повинні бути засвідчені в установленому порядку. Судом встановлено, що на підтвердження факту проживання в м.Києві позивач надала рахунок фактуру №52 від 11.12.2019 року, виданий ФОП [PERSON] [PERSON] на оплату за оренду приміщення за адресою: [ADDRESS] з 11.12.2019 року по 13.12.2019 року на 2 дні по 450,00 гривень/день, а всього 900,00 гривень. З квитанції №406434 ФОП [PERSON] вбачається оплата послуги оренди приміщення з 11.12.2019 року по 13.12.2019 року в сумі 900,00 гривень, проте не вбачається ким саме була здійснена оплата. З акту №52 здачі прийняття робіт (надання послуг) від 13.12.2019 року ФОП [PERSON] було надано, а [PERSON] прийняті послуги з оренди жилого приміщення з 11.12.2019 року по 13.12.2019 року для працівника за адресою: [ADDRESS] , вартість склала 900,00 гривень. З наданого позивачем проїзного документу БД №836302, вбачається, що [PERSON] прибула до м.Херсона 14.12 о 22.21 годині. З урахуванням викладеного, суд дійшов переконання, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню недоотримані витрати та заробітна плата за час відрядження у сумі 2643,66 гривень. Розрахунок середньої заробітної плати підлягає здійсненню на підставі п.2 розділу ІІ Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», згідно якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які попрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Згідно п.8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки позивач [PERSON] була звільнена з посади, розрахунки середньої заробітної плати суд проводить, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в сумі 461,07 гривень, за період з 16.12.2019 року по день винесення рішення судом 09.04.2021 року, яка складає 152153,10 гривень (461,07 гривень х 330 робочі дні). Що стосується заявлених вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до\~роз`яснень\~Пленуму Верховного\~Суду України,\~даних у\~п.\~9\~постанови "Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди"\~за №\~4\~від 31.03.1995\~року (зі\~змінами та\~доповненнями),\~розмір відшкодування\~моральної шкоди\~визначається в\~межах заявлених\~позовних вимог\~залежно від\~характеру та\~обсягу заподіяних\~позивачеві моральних\~та фізичних\~страждань,\~з урахуванням\~в кожному\~конкретному випадку\~ступеню вини\~відповідача та\~інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідних для відновлення попереднього стану. Отже, в частині вирішення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial