Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить стягнути з них солідарно суму безпідставно набутих коштів у розмірі 108 570 гривень, інфляційне збільшення в розмірі 325,71 гривень, три проценти річних 1677,63 гривень, відсотки за користування 38007,68 гривень, завдану моральну шкоду 11418,98 гривень та сплачені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача [PERSON] [PERSON] зазначив про те, що 22 травня 2009 року позивач при\-дбав у [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Ста\-ніслава Валерійовича трикімнатну квартиру № 44 в будинку № 2 по Фесенівському вїзду в місті Харкові, за що сплатив 108 570 гривень, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 22 травня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований нею в реєстрі за № 2062. Рішенням Комінтернівським районним судом м. Харкова від 05 жовтня 2012 року договір купівлі-продажу квартири № 44 в будинку № 2 по Фесенківському вїзду в місті Харкові визнано недійсним.\~\~ Оскільки укладений позивачем з відповідачами договір купівлі - продажу квартири від 22 травня 2009 року визнано судом недійсним з моменту його вчинення, виходить що відпові\-дачі безпідставно володіють сплаченими ним грошовими коштами в розмірі 108 570 грн. вже протягом більше чотирьох років і не повер\-тають їх. Оскільки свого обовязку з повернення сплачених ним грошових коштів відповідачі не виконали і грошей не повернули, позивач змушений захищати порушені свої права в судовому порядку шляхом звер\-нення до суду, зокрема, з вимогою про повернення виконаного ним за недійсним правочином, а також, стягнення інфляційних втрат, процентів за користування\~\~та відшкодувати моральну шкоду. Позивач у судове засідання не зявився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини своєї не явки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, про день, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. В наданих до суду письмових поясненнях зазначили, що з висновків судових інстанцій України по вказаній справі вбачається про фіктивність угоди про купівлю-продаж квартири, що передбачено ст. 234 ЦК України, вказане відповідає п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів» недійсними». Тобто ніяких грошових коштів за вказаним договором купівлі-продажу ніхто нікому не передавав, а тому вищезазначений договір є фіктивним та щодо нього не можуть бути застосовані положення п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року та положення ст. 235 ЦК України. Окрім того, договір купівлі-продажу квартири від 22.05.2009 року був посвідчений нотаріусом, однак на момент підписання договору займу 01.07.2009 року державна реєстрація вказаного договору купівлі-продажу квартири не була проведена. Також відповідачі вважають, що відповідно до діючого законодавства вони не укладали договір купівлі-продажу квартири, а склали лише попередню угоду, грошові кошти за вказаним договором сторони один одному не передавали. Факт позики грошових коштів у позивача в розмірі 8000 доларів США відповідача не заперечують. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі та пояснив, що набрав сили обвинувальний вирок у відношенні позивача, яким встановлено шахрайські дії з його боку у відношенні інших осіб в аналогічних випадках, також рішенням суду договір купівлі-продажу квартири визнано фіктивним, а не удаваним, тобто за вказаними обставинами повернення грошей відповідачами позивачу не передбачено. 01.07.2009 року сторонами була складена розписка та відповідачами були отримані грошові кошти в розмірі 8000 доларів США, будь-яких інших коштів відповідачі від позивача ніколи не отримували. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири визнаний фіктивним, тобто він укладався без наміру його виконувати, а також без передання грошових коштів визначених договором. Також пояснив, що відповідач [PERSON] не отримувала від [PERSON] ніяких грошових коштів, окрім як за договором позики в розмірі 8000 доларів США. Просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Зазначена справа неодноразово розглядалася судами. Так, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2014 року, в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення грошових коштів було відмовлено (а.с. 158-162, 225-226). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 59-61). Судом встановлено, що 22 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири 44 по Фесенківському вїзду 12 в м. Харкові, відповідно до якого [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали від [PERSON] 108570 грн. (а.с. 9). Відповідно до п. 3 договору купівлі - продажу квартири між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 22 травня 2009 року зазначено, що продаж є дійним наміром сторін здійснюється за 108\~570 грн., що є еквівалентом 14\~100 доларів США, продавці отримали від покупця повністю ще до підписання цього договору. У вказаному договорі сторони поставили свої підписи, тим самим погодившись на викладені у ньому умови. Будь-яких зауважень стосовно неотримання грошових коштів за договором відповідачі не зазначали. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.10.2012 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16.01.2013 року договір купівлі-продажу квартири № 44 в буд. 12 по вїзду Фесенківському в м. Харкові визнано недійсним (а.с. 62-66, ). Вищезазначені рішення ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2013 року було залишено без змін (а.с. 71-74). В зазначених рішеннях судів першої та апеляційної інстанції, які набрали законної сили, встановлено, що під час укладання договору купівлі - продажу сторони не мали наміру створення тих правових наслідків, які вказаним договором обумовлювалися, про що свідчить відсутність у позивачів іншого житла, реєстрація відповідачем права власності на спірну квартиру більше ніж через рік після укладення договору купівлі - продажу. З аналізу матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи у відношенні [PERSON]В, за ст. 190 КК України вбачається, що на час укладання оспорюваного договору купівлі - продажу зазначеної вище квартири, між сторонами існували боргові зобовязання, а спірна квартира передавалася [PERSON] в якості застави у забезпечення виконання боргових зобовязань. Також, заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.02.2013 року з [PERSON], [PERSON], [PERSON] солідарно на користь [PERSON] стягнуто суму боргу в розмірі 63 760 грн. (а.с. 127-130). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23.05.2013 року зазначене рішення змінено, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 75351,94 грн. (а.с.131-132). Відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року, яке набрало законної сили, було виключено з-під арешту квартиру № 44 в будинку № 12 по Фесенківському вїзду в м. Харкові, який був накладений на підставі постанови слідчого відділу Слідчого управління Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Харківській області від 24 листопада 2010 року, та визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на квартиру № 44 в будинку № 12 по Фесенківському вїзду в м. Харкові (а.с.140-142). Під час розгляду справи в судовому засіданні у якості свідка був допитаний [PERSON], який пояснив, що він працював юрисконсультом в Юридичній компанії «АСАД», під час своєї роботи він працював за договором з [PERSON]. Відповідно до умов договору він повинен був супроводжувати укладення угоди та надавати юридичну допомогу клієнту. 22 травня 2009 року свідок разом з [PERSON] приїхали до нотаріуса, де зустріли [PERSON], у якого [PERSON] повинні були отримати в борг гроші в розмірі 7-8 тисяч доларів США. Він попросив позивача надати йому для ознайомлення договір позики, на що позивач повідомив, що такий договір укладатися не буде та надав попередній договір купівлі-продажу квартири. Також, [PERSON] пояснив, що зазначений договір купівлі-продажу укладається з метою забезпечити зобовязання, а його реєстрація відбудеться через 12 місяців, так як договір позики також повинен бути укладений на 12 місяців. Після повернення грошей відповідачами сторони звернуться до нотаріуса та розірвуть договір купівлі-продажу. Після чого він розяснив своєму довірителю зміст та наслідки укладення договору. Також, свідок пояснив, що при підписанні договору купівлі-продажу та переданні грошових коштів він не був присутній та йому невідомо, який саме договір було укладено між позивачем та відповідачами. Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.\~\~Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. За правилами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. В своїй ухвалі, прийнятій за наслідками розгляду даної справи в порядку касаційного провадження, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року, зазначив, що не можна погодитися з висновками суду апеляційної інстанції, який залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, дійшов висновку про недоведеність факту передачі грошей за договором купівлі-продажу, так як відповідні письмові докази відсутні. Правовими наслідками недійсності правочину, що визначені ст. 216 ЦК України, є зобов'язання кожної зі сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. А також суд касаційної інстанції у своїй ухвалі зазначив, що суди попередніх інстанцій, відмовляючи у застосуванні наслідків недійсності договору купівлі-продажу від 22 травня 2009 року, на відповідний закон чи на особливі правові наслідки такого виду недійсного правочину не послалися. Та зазначив, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції про ототожнення спірної суми грошових коштів зі стягнутими грошовими коштами за рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2013 року, яке набрало законної сили; не зазначив в ухвалі конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, що призвело до таких порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справи.\~\~ У відповідності до положень ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення на його користь з відповідачів грошових коштів у розмірі 108\~570 грн. є обґрунтованими. Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 ЦК України). За статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Отже, ст. 536 та ст. 1214 ЦК України передбачають нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, однак їх розмір\~\~вказаними статтями чітко не визначається, вказуючи, що він встановлюється договором, законом\~\~або іншим актом цивільного законодавства.\~\~Оскільки зобовязання, що виникають\~\~внаслідок безпідставного набуття\~\~або збереження майна, за своєю сутністю є недоговірними правовідносинами, то розмір процентів за користування безпідставно придбаними чужими грошовими коштами угодою сторін може встановлюватись лише\~\~у вигляді винятку. Однак, у випадку спору він може визначатись з використанням аналогії закону. Отже, може бути використана аналогія\~\~закону шляхом звернення до законодавчих актів, які регулюють відносини позики. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи з вищенаведеного, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивача проценти за користування чужими грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 1214 ЦК України від суми\~\~108\~570 грн. за період з 22.05.2009 року по 23.07.2013 року у розмірі 38\~007,68 грн. Оскільки між сторонами розміру процентів встановлено не було, суд вважає правильним застосування позивачем до спірних правовідносин аналогії закону та наведений розрахунок процентів із застуванням ст. 1048 ЦК України в розмірі облікової ставки НБУ. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.01.2006р. у справі № 14/130. Окрім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на обставини справи та положення ст. 625 ЦК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню і сума індексу інфляції за період з 16.01.2013 по 31.06.2013 року , яка становить 217,03 грн., тобто позовні вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню. Разом з тим, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають і 3% річних від простроченої суми за період з 16.03.2013 по 23.07.2013 року, що становить 1677,63 \~грн.( 108 570\~\~грн. х 3% : 365 х 188 = 1677,63\~\~грн.). Також, слід зазначити, що під час розгляду справи представником позивача [PERSON] у якості доказів були надані копії матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] ХРЗіПЗ 4438 від 29.03.2012 року, які суд не може прийняти у якості належних та допустимих доказів, зважаючи на те, що надані суду копії документів не посвідчені належним чином та їх походження є невідомим. Стосовно відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне. Згідно\~\~ст. 23 ЦК України\~\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає\~\~у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно\~\~ до ч. 1 ст. 1167\~\~\~\~ ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~№4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"(зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи позивачем допустимими доказами відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, не був підтверджений факт заподіяння позивачу відповідачами моральних чи фізичних страждань витрат немайнового характеру. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 11\~418,98 грн. задоволенню не підлягають. Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд постановляє\~ рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,\~\~встановлені\~\~судовим\~\~рішенням\~\~у\~\~ цивільній, господарській\~\~або\~\~адміністративній\~\~справі,\~\~що набрало законної сили,\~\~не доказуються при розгляді\~\~інших\~\~справ,\~\~у\~\~яких\~\~беруть участь\~ті\~\~самі\~\~особи\~\~або\~\~особа,\~\~щодо\~\~якої\~\~встановлено\~\~ці обставини. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для подачі необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивачем доведено факт безпідставного набуття відповідаччами майна позивача у вигляді грошових коштів, у звязку з чим позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню і з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 148\~472,34 грн. Питання про стягнення судового збору суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial