Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить надати їй дозвіл на виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди батька А.Л. до досягнення дитиною повноліття; та оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], за межі України до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем до 12.07.2011, коли їх шлюб згідно рішення Ленінського районного суду м. Харкова був розірваний. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який мешкає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. На протязі трьох останніх років відповідач добровільно не надає допомоги та не платить аліменти, які присуджені рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.08.2011 в розмірі ? частин щомісячно зі всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач за власні кошти щорічно оздоровлює дитину. В Російській Федерації вона має близьких родичів, а також щорічно бажає оздоровлювати дитину в Автономній Республіці Крим. Крім того, на новорічні свята цього року вона має намір зі своїм сином тимчасово виїхати в Російську Федерацію до своїх близьких родичів, але з відповідачем не спілкується вже на протязі трьох останніх років, не знає його місцезнаходження. В зв'язку з цим, не має можливості отримати нотаріальне посвідчення дозволу батька на виїзд дитини за кордон. В судове засідання позивачка з'явилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на наведені у позові підстави. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи сповіщався своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Харківської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в частині надання дозволу на багаторазові виїзди дитини за кордон до повноліття. За таких обставин, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає , що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Як вбачається із матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.10.2006, однак 12.07.2011 року шлюб було розірвано за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 03.04.2007, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №3 Харківського міського управління юстиції. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.08.2011 стягнуті аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частин щомісячно зі всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дитина проживає разом із позивачкою, що підтверджується довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 27.10.2016, виданою Адміністрацією Холодногірського району Харківської міської ради, та знаходиться на її утриманні. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і виїзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. №231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. №231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Позивач має можливість для організації відпочинку та профілактичного лікування дитини за кордоном, розширення світогляду дитини за рахунок організації відпочинку в інших країнах світу. Однак через припинення відносин з відповідачем відсутня можливість отримання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон разом з матір'ю, що суперечить інтересам дитини, яка таким чином позбавлена вказаних можливостей. Суд зазначає, що наведені вище норми права не містять такого положення, що на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і для кожної наступної короткострокової поїздки необхідно отримання нового рішення, у разі, якщо батько (мати) відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей, зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони на даний час не спілкуються, відповідач не підтримує зв'язку з сином та не надає йому матеріальну допомогу, при цьому суд приймає до уваги, що можливість отримання згоди у судовому порядку на виїзд дитини за межі України без згоди батька на даний час малоймовірна, суду не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, вислухавши доводи і міркування позивача та представника третьої особи, суд приходить до висновку щодо наявності достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], оскільки таке рішення відповідатиме інтересам дитини, що при вирішенні даного спору є визначальним. Однак у відповідності з зазначеними вище правовими нормами позовна вимога в частині надання дозволу на виїзд дитини підлягає задоволенню до досягненню дитиною 16-річного віку. На підставі викладеного та

Outcome: partial