Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача та просить стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку з 08.08.2013 року по 20.04.2015 року в сумі 24909,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 4000 грн., а всього 28909,60 грн. Свої вимоги мотивує тим, що він працював у відповідача і при звільненні 08.08.2013 року й на час подання заяви з ним не розрахувалися. Невиплата йому суми заборгованості по заробітній платі призвело до порушення його законних прав, що призвело до душевних і моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя і повноцінного життя його родини. В судове засідання позивач не з'явився. У позові просить справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився повторно. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.27): найменування юридичної особи - Публічне акціонерне товариство Овруцький гірничо-збагачувальний комбінат «Кварцит»; місцезнаходження - 11114, Житомирська обл., Овруцький район, селище міського типу Першотравневе, вул. Леніна, будинок 1. У відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі, або юридичним особам - за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Надіслані на адресу відповідача, зазначену в позові та витягу судові повістки та копії документів, поверталися до суду з позначкою на конверті «за терміном зберігання». У відповідності до абзацу 3 ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідач про розгляд справи у його відсутність не клопотав, заперечень щодо позову не надав, а тому суд, у відповідності до ч.4 ст.169 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення) Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до наступного висновку. Позивач працював у відповідача і була звільнена 08.08.2013 року за власним бажанням, в зв'язку з виходом на пенсію. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а.с.3-8). 18.09.2013 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Овруцького районного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження згідно судового наказу № 286/3980/13-ц виданого Овруцьким районним судом 16.08.2013 року про стягнення з ПАТ Овруцького ГЗК «Кварцит» на корить [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 6456 грн. 43 коп. (а.с.11). 22.11.2013 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Овруцького районного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження згідно судового наказу № 286/5335/13-ц виданого Овруцьким районним судом 25.09.2013 року про стягнення з ПАТ Овруцького ГЗК «Кварцит» на корить [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 3878 грн. 35 коп. (а.с. 12). Згідно довідки ПАТ Овруцького ГЗК «Кварцит» (а.с.13), середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 58,20 грн. У своїй довідці від 30.03.2015 року за №82 (а.с.14) ПАТ Овруцький ГЗК «Кварцит» зазначає, що станом на 01.04.2015 року заборгованість по заробітній платі нарахованій та невиплаченій становить 6456,43 грн. Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.27) вбачається, що 12.02.2014 року порушено справу про банкрутство ПАТ Овруцький ГЗК «Кварцит». Зважаючи на даний факт, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно правової позиції висловленої ВСУ в постанові від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139 цс 12, за положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. У трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються. Такі терміни використовуються в низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у пункті 27 вказав, що відповідно до правил глави XV Кодексу законів про працю порушення справи про банкрутство юридичної особи не позбавляє її працівника права звернутись із заявою в органи по розгляду трудових спорів, у тому числі в районний (міський) суд, тобто суд загальної юрисдикції. Таким чином, справи можуть бути порушені та рішення судів про стягнення заробітної плати можуть бути прийняті судами загальної юрисдикції як до порушення провадження у справі про банкрутство, так і на будь-якій стадії провадження у справі про банкрутство. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Правильність позиції позивача і її відповідність усталеній судовій практиці застосування норми ст.117 КЗпП України підтверджено постановою Судової палати в цивільних справах Верховного суду України від 29.01.2014 року у цивільній справі № 6-144цс13, в якій зазначено зокрема таке. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Жодних доказів, стосовно відсутності своєї вини у затримці розрахунку з позивачем, відповідач не надав. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Тому, виходячи з наведеного в сукупності, заявлена позивачем вимога про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку з 08.08.2013 року по день постановлення рішення є законною та обґрунтованою. У відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року, розрахунок середнього заробітку за час затримки у розрахунку слід проводити за час затримки, з 08.08.2013 року по 09.06.2015 року, який складає : 58,20 (середній заробіток за 1 робочий день) х 460 (робочі дні з часу прийняття рішення на час розгляду справи в суді згідно Листів Мінсоцполітики) = 26772 грн. Дана сума підлягає стягненню з відповідача. Будь-яких інших доказів суду не надано. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з ст. 237-1. КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або на уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з тривалості та глибини душевних страждань; часу вимушених змін у життєвих стосунках позивача; відсутності у позивача доказів про заподіяння даної шкоди на суму 4 000 грн. Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень позивач зазнав моральної шкоди, проте, розмір заявленої суми надмірний. Об'єктивно оцінюючи ситуацію, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості суд вважає, що розмір шкоди підлягає зменшенню до 1000 грн. В стягнені решти суми моральної шкоди необхідно відмовити за безпідставністю. Зважаючи на викладене позов підлягає до часткового задоволення. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому згідно із ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 389,52 грн. (267,72+121,80), оскільки це є позов, що має одночасно майновий і немайновий характер (ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір»).

Outcome: partial