Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони по справі мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.09.2014 року на користь позивачки з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини від його заробітку (доходу) щомісячно. Відповідач нерегулярно сплачує аліменти, про що свідчать розрахунки заборгованості по сплаті аліментів [PERSON] Також позивачка зазначає, що дитина має слабкий стан здоров'я, часто хворіє, у зв'язку з чим вона вимушена постійно нести витрати на лікування дитини. При цьому відповідач жодного разу не приймав участі у придбанні медикаментів чи оплаті відвідування лікарень. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, що встановлено Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.10.2015 року про позбавлення батьківських прав [PERSON] Позивачка зазначає, що відповідач постійно виїжджає за кордон на тривалий час та приховує своє місце роботи за кордоном. З 06.04.2015 року позивачка не працює та не навчається, відповідно не має жодних доходів. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на дитину у розмірі 11118, 58 грн., що складаються з витрат на лікування дитини та медичні препарати. 28.02.2019 року до суду надійшла заява позивачки про збільшення позовних вимог, згідно якої позивачка просить суд стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на лікування дитини в розмірі 12551, 18 грн. 28.02.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач зазначає, що не погоджується із наведеними у позовній заяві доводами та не визнає позов у повному обсязі. Також вказує, що Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області було прийнято рішення від 17.09.2014 року про стягнення з нього на користь Позивача аліментів на утримання сина у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) помісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Крім того, цим же рішенням з відповідача було стягнуто аліменти на утримання Позивача у розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно до досягнення [PERSON] трирічного віку. З 01.12.2017 року по даний час відповідач працює у ФОП [PERSON] на посаді менеджера з питань регіонального розвитку. Його дохід становить 2997,01 грн. щомісячно (за період з 01 грудня 2017 року по грудень 2018 року) та 3359,27 грн. з 01 січня 2019 року по даний час. Враховуючи рівень його заробітної плати, позивач обмежений у власних витратах. Крім того, нещодавно ним була сплачено заборгованість по аліментам у розмірі 36000, 00 грн. Зважаючи на відсутність у відповідача необхідних коштів, йому довелось позичити їх у батька. Враховуючи матеріальний стан відповідача, сума, яку Позивач просить стягнути з нього на дитину, є для нього надмірним тягарем та фактично складається з його доходу за чотири місяці разом (з урахуванням сплати аліментів). Щодо тверджень Позивача про його поїздки за кордон, то останньою датою перетину ним кордону, наведеною Позивачем, є 25.09.2016 року. Також відповідач зазначає, що Позивач свідомо замовчує обставини, при яких виникла заборгованість, зазначена у розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, що наданий Позивачем до суду. Відповідачем сплачувались аліменти по розрахункам, що здійснювались державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві. Заборгованість, вказана у поданому Позивачем до суду розрахунку, виникла через неправомірні дії державного виконавця, а саме невірне обчислення заборгованості зі сплати аліментів за період з 23.08.2013 року по 19.06.2018 року. Дані обставини підтверджуються Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10.10.2018 року. Станом на даний час заборгованість погашено, що підтверджується квитанцією №0.0.1269795002.1 від 17.02.2019 року. Крім того, аналізуючи документи, подані Позивачем як додатки до позовної заяви, відповідач звертає увагу суду, що з наданих додатків незрозуміло коли, ким та кому саме було виписано ліки. Відсутні жодні підписи/печатки компетентних осіб на переліку ліків, наданому на листі паперу формату А-4. З наданих квитанцій також незрозуміло, для кого саме було придбані дані ліки. На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних в повному обсязі. 14.03.2019 року до суду надійшла Відповідь позивача на відзив, в якій зазначено, що відповідача не хвилює той факт, що на даний час позивачка не має змоги працювати взагалі, тому що доглядає за старенькою бабусею і отримує від держави 4.80 грн. плюс індексація, що становить 31 грн., тому єдиним джерелом доходу для неї в даний час є аліменти на дитину, що сплачуються не регулярно та не у повному обсязі. Щодо тверджень відповідача про сплату боргу, то зазначає, що сплачена лише частину боргу. Крім того, позивачкою надані засвідчені належним чином висновки лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина має слабкий стан здоров'я, тому потребує додаткового/особливого догляду, що тягне за собою й відповідні додаткові витрати. Також серед доказів присутні рецепти на окуляри та деякі ліки, які потребують такого рецепту. Інші ліки та профілактичні засоби були придбані за рекомендаціями лікарів, що підтверджується численними ксерокопіями з амбулаторної картки дитини. На підставі викладеного позивачка просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду відзив на позов. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі мають спільну дитину - неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької обл. від 17.09.2014 року на користь позивачки з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини розмірі ј частини від заробітку (доходу) щомісячно. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.10.2015 року [PERSON] позбавлено батьківських прав по відношенню до [PERSON], [INFO]. Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін відповідно до ст. 148 СК України від 23.08.2018 року, за заявою матері [PERSON] малолітньому [PERSON] було змінено прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 7). На даний час неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю, перебуває на її утриманні. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] на даний час не навчається та з 06.04.2015 року не працює, що підтверджується Довідкою від 17.12.2018 року, виданою Виконавчим комітетом Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (а.с. 5). Згідно Довідки № 3948 від 06.12.2018 року виданої Управлінням соціального захисту населення Жмеринського районної державної адміністрації Вінницької області, [PERSON] перебуває на обліку в Жмеринському районному управлінні соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації і отримує відповідно до Закону України компенсаційну виплату особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою, яка досягла 80 років, у розмірі 4,80 + індексація, з 30.07.2018 року здійснює догляд за [PERSON], 1935 року народження (а.с. 6). Відповідач з 01.12.2017 року по даний час працює у ФОП [PERSON] на посаді менеджера з питань регіонального розвитку. Його дохід становить 2997,01 грн. за місяць (за період з 01 грудня 2017 року по грудень 2018 року) та 3359,27 грн. (з 01 січня 2019 року по даний час), що підтверджується довідкою від 28.02.2019 року вих. № 01/02/19 (а.с. 67). Згідно розрахунку заборгованості [PERSON] станом на 19.06.2018 року має загальний розмір заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 42314, 64 грн. 17.02.2019 року [PERSON] погашено заборгованість по аліментам в розмірі 36000, 00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1269795002.1 від 17.02.2019 року (а. с. 57). Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 185 Сімейного кодексу України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до якого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотні значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СКучасті в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов'язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред'являвся. У такому випадку такий батько зобов'язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому засіданні. Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред'явила такий позов. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №761/6933/17. Позивачем надано документи про здійснені нею додаткові витрати на утримання сина, а саме: довідку про хворобу дитини, виписки із медичної картки, перелік лікарських препаратів, що прописані лікарем, та чеки на оплату ліків для дитини на загальну суму 12551, 18 грн. (а.с. 15-33, 46-47). Слід зазначити, що позивачкою у своїх поясненнях було надано обґрунтування понесених витрат, зазначено про наявність відповідних рекомендацій лікарів для придбання вказаних ліків, а також вказано про те, що ліки придбавалися у зв'язку із хворобами сина, а саме: хронічний фонзиліт, змішаний астигматизм очей. Крім того, у судовому засіданні було оглянуто оригінал медичної карти дитини з відповідними медичними рекомендаціями. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вказані додаткові витрати, загальна сума яких становить 12551, 18 грн., понесені позивачем на утримання дитини. Розмір понесених витрат був підтверджений під час розгляду справи належними письмовими доказами. Враховуючи те, що батьки мають рівні обов'язки щодо утримання дитини, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню додаткові витрати на дитину, але у розмірі Ѕ частини від загальної суми витрат, а саме у розмірі 6275, 59 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial