Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньому сину [PERSON] [INFO], без згоди батька . Свої вимоги позивач мотивує тим, що 30.08.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Судацького міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] Після окупації території АР Крим в 2015 році виїхала з дитиною до міста Києва. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.12.2016 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Відповідач участі у вихованні дитини не бере, не цікавиться її моральним, духовним розвитком, здоров'ям. Дитина весь час проживає з матір'ю яка займається її вихованням та матеріальним забезпеченням. Позивач зазначила, що вона планує здійснити поїздку за кордон для лікування, відпочинку та розвитку дитини. В судове засідання позивач не з'явилася. Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з'явився про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. У відповідності до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів - в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 30.08.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Судацького міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON].[INFO]. Після окупації території АР Крим в 2015 році позивач [PERSON] виїхала з дитиною до міста Києва та була взята на облік внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою № 3005012433 від 10.06.2016 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.12.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач участі у вихованні дитини не бере, не цікавиться її моральним, духовним розвитком, здоров'ям. Дитина весь час проживає з матір'ю яка займається її вихованням та матеріальним забезпеченням. При вирішенні вимог [PERSON] суд керується положеннями Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., нормами сімейного законодавства, які визначають права та обов'язки батьків щодо дитини, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування. Так, відповідно до ст. 3, 18 Декларації в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Ст. 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3). Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того судом встановлено, що сторони на даний час не спілкуються, місце перебування відповідача встановити неможливо, позивач не може отримати згоду на оформлення документів на тимчасовий виїзд дитини за межі території України, при цьому суд приймає до уваги, що не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька , - На підставі викладеного,

Outcome: partial