Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно з яким, з урахуванням уточнення позовних вимог, поновити пропущений строк на подачу позовної заяви; визнати недійсним рішенням виконкому [PERSON] селищної ради №65 від 14.04.1999 про оформлення права власності на будинок та про видачу свідоцтва про право власності на її померлого брата [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право власності за законом, видане 14.05.1999 року Дергачівською районною нотаріальною конторою Харківської області на імя [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок №22 по вул. 1-го Травня в смт Мала Данилівка, видане на імя [PERSON] та визнати за нею та відповідачем право власності по ? частині за кожною на зазначений вище житловий будинок. В обрунтування позовних вимог зазначено, що її батько [PERSON] звернувся до колгоспу ім. Сталіна за наданням земельної ділянки в 1961 році. Така ділянка під забудову площею 0,07га була виділена для її сімї згідно рішення зборів членів колгоспу 15.06.1961 року на її брата [PERSON], тому що він був членом колгоспу, а вона не була. Земельна ділянка виділена за адресою: смт Мала Данилівка вул. 1-го Травня, 22. За цією адресою вона почала постійно проживати з 1962 року разом з чоловіком та сімєю та з чоловіком побудували будинок, несла всі матеріальні витрати по його будівництву. Будівництво тривало багато років. Її рідний брат [PERSON] помер 16.04.1998 року. Після цього, оформленням документів на будинок зайнялася донька брата відповідач по справі та оформила весь будинок на своє імя. Виконавчий комітет [PERSON] селищної ради 14.04.1999 року виніс рішення №65 згідно з яким дозволив оформити право особистої власності в цілому на брата [PERSON], а також видати свідоцтво про право власності на імя [PERSON] дане рішення було прийняте без урахування її майнових інтересів як забудовника та фактичного співвласника. На підставі зазначеного вище рішення відповідачу 14.05.1999 року нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину на весь будинок. Будинок облаштований на дві окремих половини, вони з відповідачем проживають кожна у своїй половині. Своєчасно звернутися до суду вона не змогла, оскільки являється пенсіонером, особою похилого віку, інвалідом 2 групи, постійно хворіє, у неї склалися тяжкі життєві обставини, оскільки за нетривалий час поховала чоловіка, батька, сина, брата. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала у повному обсязі та пояснила, що земельна ділянка виділялася її батьку, який ніколи не був членом колгоспного двору і будь-якого відношення до нього не мав, тому на спірний будинок статус колгоспного двору не поширюється. Позивач також не була членом колгоспного двору, проживала у м.Харкові, відношення до будівництва будинку не мала. Договір про спільне будівництво з [PERSON] позивач не укладала. Після смерті батька позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй відмовлено як спадкоємцю другої черги, тому позивач обізнана про те, що нею було отримано свідоцтво про право на спадщину на будинок в цілому, тому до даних правовідносин необхідно застосувати позовну давність та відмовити у звязку з цим у позові. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Дергачівського району Харківської області у судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника та [PERSON] селищна рада не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] (т.2 а.с.10). Представник третьої особи Дергачівської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без участі представника, рішення прийняти на розсуд суду ( т.2 а.с.9). Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Позивач та представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та про обставини справи пояснили, як зазначено вище. Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно вимог ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Відповідно до ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09.10.2007 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року по даній справі скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, зазначено, що при вирішення спору суд першої інстанції не перевірив чи належав спірний будинок до суспільної групи господарств колгоспний двір на час прийняття виконавчим комітетом рішення про надання дозволу на оформлення права власності на спірний будинок за [PERSON] та у звязку з цим, не зясував можливість набуття спадкодавцем права власності на нього, а також порядок прийняття спадщини на спірне майно спадкоємцями. Крім того, визнаючи недійсним в ? частині рішення виконавчого комітету [PERSON] селищної ради від 14.04.1999 №65 з посиланням на те, що батько позивача мав право на отримання у власність ? частини жилого будинку з надвірними будівлями, суд першої інстанції не звернув уваги, що вказаним рішенням надано дозвіл на оформлення права власності на спірний будинок за братом позивача (т.1 а.с.233-237). Судом встановлено, що згідно виписки із протоколу №6 загальних зборів членів колгоспу ім.Сталіна Малоданилівської селищної ради Дергачівського району від 15 липня 1961 року, заслухавши заяву члена колгоспу [PERSON] про виділення присадибної ділянки землі під забудову житлового будинку в розмірі 0,07га його сину [PERSON] по вул. 1 Травня №22 постановили виділити члену сімї колгоспного двору [PERSON] присадибну ділянку землі під забудову житлового будинку по вул. 1 Травня №22 у розмірі 0,07га, у звязку з тим, що у [PERSON] на його садибі другий будинок ніде поставити, а сімя велика (т.1 а.с.10). Під колгоспним двором\~в СРСР визначалося родинно-трудове об'єднання осіб, все або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці (Конституція СРСР 1936, ст. 7). \~Згідно з п.6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності\~\~на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени колгоспного двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.ст.\~121, ч.2 ст.123 ЦК УРСР, чинних на час побудови будинку, володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. За відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. На виконання вказівок, зазначених в ухвалі ВССУ від 08.06.2016, судом зроблено запити до [PERSON] селищної ради Дергачівського району Харківської області та КПТІ «Інвенрос» про надання відомостей щодо належності спірного житлового будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір станом на 1999 рік. Згідно листа [PERSON] селищної ради Дергачівського району Харківської області від 13.09.2016 року вих. №0219/1127 інформація щодо належності житлового будинку №22 по вул. 1 Травня в смт Мала Данилівка до суспільної групи господарств колгоспний двір відсутня (т.2 а.с.22). Як вбачається з листа КПТІ «Інвенрос» від 04.10.2016 вих №506 відомості про те, що спірний житловий будинок належав до суспільної групи господарств «колгоспний двір» в КПТІ «Інвенрос» відсутні (т.2 а.с.34). У судовому засіданні сторонами було визнано той факт, що померлий 16.04.1998 [PERSON] ніколи не був членом колгоспного двору і не працював у колгоспі. Таким чином, суд встановив, що спірний житловий будинок не набув статусу колгоспного двору. [PERSON] помер 16 квітня 1998 року, про що мається копія свідоцтва про смерть (т.1 а.с.28). 14.04.1999 виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради Дергачівського району Харківської області винесено рішення №65 від за №65, відповідно якому дозволено оформити право особистої власності на жилий будинок по вул. 1-го Травня, 22 в смт Мала Данилівка в цілому на імя [PERSON]» (т.1 а.с.29). Як вбачається з акту, затвердженого рішенням Малоданиліфвської селищної ради за №60 від 09.03.1999 року, житловий будинок № 22 по вул. 1-го Травня в смт Мала Данилівка введено в експлуатацію на імя [PERSON], при цьому зазначено, що даний акт складено у присутності користувача [PERSON]. 14 квітня 1999 року [PERSON] селищною радою видано свідоцтво про право власності на житловий будинок №22 по вул. 1-го Травня в селищі Мала Данилівка на імя [PERSON] (т.1 а.с.54). 14 травня 1999 року державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим номером І-1233 на імя [PERSON] на спадкове майно, яке складається з житлового будинку та надвірних будівель, що знаходяться у селищі Мала Данилівка Дергачівського району Харківської області по вул. 1 Травня, 22 та належить померлому 16 квітня 1998 року [PERSON] (т.1 а.с.31). Відповідно до ч. 2\~ст. 9 ЦК Української РСР\~в редакції 1963 року, який діяв на момент смерті [PERSON], правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Набуття особою після смерті цивільних прав і обовязків виключається, а тому після смерті [PERSON] неможливе оформлення на його імя права власності на житловий будинок, видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно тощо. Оскільки, правоздатність [PERSON] була припинена у звязку з його смертю 16 квітня 1998 року, підстав для винесення рішення №65 виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради Дергачівського району Харківської області від 14.04.1999 за №65 «Про можливість оформлення права особистої власності на будинок №22 в смт Мала Данилівка по вул. 1-го Травня на імя [PERSON]А.» та видачі 14 квітня 1999 року [PERSON] селищною радою свідоцтва про право власності на житловий будинок №22 по вул. 1-го Травня в селищі Мала Данилівка на імя [PERSON] у [PERSON] селищної ради не було. Згідно п.10 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, позов в частині визнання незаконним рішення та недійсним свідоцтва підлягає задоволенню, так як [PERSON] селищна рада вийшла за межі своїх повноважень, оскільки вирішила питання про права особи, яка на день ухвалення рішення та видачі свідоцтва була померлою. Враховуючи, що на момент смерті спадкодавця [PERSON], спірний будинок не належав на правах власності померлому та не входив в обсяг спадкового майна, а отже не підлягав успадкуванню, підлягає задоволенню й вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 14 травня 1999 року державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON]. Щодо позовних вимог про визнання права власності на ? частину спірного житлового будинку як за забудовником, суд вважає, що така вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР, який був чинний на час будівництва житлового будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та відповідно до п.5 розділу ІІ будинки і домоволодіння, розташовані на земельних ділянках, які відведені радгоспам і колгоспам в межах міста або селища міського типу, підлягають реєстрації на загальних підставах. Пунктами 2,9 Постанови від 26 серпня 1948 року Ради Міністрів СРСР «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23.08.52 р. "Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР". Таким чином, для вирішення питання щодо визнання права власності на частину будинку позивачу необхідно було вирішити питання виділення у встановленому законом порядку земельної ділянки під будівництво або уже збудований житловий будинок, чого ні позивачем, ні померлим [PERSON] зроблено не було, таким чином взагалі не вирішувалося питання у встановленому порядку про виділення земельної ділянки та не оформлювалося ніким право користування даною земельною ділянкою. Як вбачається зі штемпелю у технічному паспорті на житловий будинок №22 по вул. 1-го Травня в смт Мала Данилівка, виданого 17.06.1997 року МГДП «Інвенрос», все побудоване на території земельної ділянки за даною адресою нерухоме майно має статус самочинного будівництва. Відповідно\~ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як розяснено у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України» від 30 березня 2012 року № 6 право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав. Відповідно до правової позиції висловленій у постанові Верховного суду України від\~28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14 згідно з частиною третьою\~статті 376 ЦК України\~право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] в установленому законом порядку набула право власності чи право користування\~земельною ділянкою №22 по вул. 1го Травня в смт Мала Данилівка, належним чином затвердженого проекту на будівництво, дозволів на проведення будівництва та\~початок виконання будівельних робіт, а також даних про те, що порушене позивачем питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на ст. 392 ЦК України, яка передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до розяснень, викладених у п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень\~частини першої статті 15\~та\~статті 392 ЦК\~власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Стаття 392 ЦК не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна. Враховуючи, що позивач не набувала статусу власника спірного майна, яке являється самочинним будівництвом, суд вважає, що положення ст. 392 ЦК України застосуванню не підлягають. При цьому, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки позов пов'язаний з невизначеністю відносин права власності позивача щодо майна, яке вона вважає своїм. Судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог,. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Outcome: partial