Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін, процесуальні дії [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з фізичної особи підприємця [PERSON] (далі відповідач) на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.01.2019 по 10.08.2019 у сумі 31493,28 грн.; стягнути з відповідача на свою користь в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 20000,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що є внутрішньо переміщеною особою з м. Луганська, проживає в м. Харкові разом з дружиною та сином [PERSON] , 2013 року народження, з початку 2015. У червні 2015 позивач був прийнятий на роботу до відповідача. Між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір від 10.06.2015, згідно якого позивач виконував обов`язки менеджера (управителя) в оптовій торгівлі. За весь час роботи у відповідача, а саме 3,5 роки, позивач якісно виконував надані йому завдання, стягнень за порушення трудової дисципліни не мав. З жовтня 2018 відповідач зупинила виплату заробітної плати позивачу, що пояснювала відсутністю обігових коштів, та зазначала, що заробітна плата нараховується, а тому буде обов`язково виплачена. Заробітна плата за жовтень, листопад і грудень 2018 позивачу нараховувалася, але не виплачувалася. З початку 2019 позивач мав надію отримати вказані грошові кошти у повному обсязі та продовжував виконувати доручення відповідача. У лютому 2019 позивач зрозумів, що відповідач не має наміру погашати та оплачувати поточну роботу. 26.02.2019 позивач звернувся до відповідача листом з проханням звільнити його. Не дочекавшись відповіді на першу письмову заяву, 16.03.2019 позивач відправив відповідачу другий лист. 27.03.2019 позивач продублював відправку відповідачу попереднього листа. Своїми листами позивач наполягав на звільненні згідно ст. 116, 117 КЗпП України. Три письмових звернення позивача, як і багато попередніх усних заяв, були залишені без відповіді. 17.04.2019 позивач звернувся до ГУ Держпраці у Харківській області з проханням вжити заходи щодо усунення порушень законодавства про працю з боку відповідача, та вперше дізнався, що він був звільнений відповідачем за ст. 40 КЗпП України 08.01.2019. Всупереч діючому законодавству, відповідач не видав трудову книжку позивачу ні в день звільнення 08.01.2019, ні протягом 7 місяців з дня звільнення. Трудову книжку позивач отримав від відповідача 10.08.2019. Враховуючи наведене, позивач на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також спричинену йому моральну шкоду. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.09.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28.12.2019 заяву відповідача про виклик свідків задоволено. У прийнятті зустрічного позову відповідача до позивача про визнання дій такими, що відповідають вимогам нормативних актів, а бездіяльності протиправною, до спільного розгляду з первісним позовом відмовлено. В подальшому, в ходу судового розгляду справи, представник відповідача відмовився від допиту свідків. В судовому засіданні позивач позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. В судове засідання 04.06.2021 позивач не з`явився, надав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність та задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову. В обґрунтування заперечень в тому числі зазначила, що позивач був працевлаштований та отримував дохід в травні серпні 2019, у зв`язку з чим зазначений період часу не може бути віднесений до часу вимушеного прогулу. Фактичні обставини, встановлені судом Як вбачається з копії трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 10.06.2015, укладеного між сторонами, листа Головного управління Держпраці у Харківській області від 19.07.2019 № К-448/27/9375/К-662/02.02./12.-08/8273 (далі Лист Держпраці), позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. В ході розгляду справи сторонами зазначалось, що позивач згідно запису в трудовій книжці був звільнений 08.01.2019, трудову книжку отримав 10.08.2019. Факт отримання позивачем трудової книжки 10.08.2019 був визнаний відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи наведене, суд вважає встановленим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, 08.01.2019 позивача було звільнено, трудова книжка була отримана позивачем 10.08.2019. В ході розгляду справи сторонами надано суду рішення Московського районного суду м. Харкова від 23.12.2019 та постанову Харківського апеляційного суду від 23.04.2020, ухвалені в цивільній справі № 643/16961/19. Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 23.12.2019 визнано недійсним наказ від 08.01.2019 про припинення трудового договору, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON] ; визнано недійсним запис від 08.01.2019 в трудовій книжці [PERSON] про звільнення; змінено формулювання причин звільнення [PERSON] із «звільнений за прогули» на «звільнений за власним бажанням»; зобов`язано ФОП [PERSON] змінити дату звільнення з 08.01.2019 на 10.08.2019. Рішення в цій частині залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 23.04.2020. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, в ході розгляду даної справи змінились обставини, на які посилався позивач в обґрунтування позову, зокрема рішенням суду від 23.12.2019, яке набрало законної сили, змінено дату звільнення позивача з 08.01.2019 на 10.08.2019. Таким чином, у зв`язку з ухваленням вказаного вище рішення, позивача фактично було поновлено на роботі з 08.01.2019 та звільнено 10.08.2019. Крім того, судом за клопотання представника відповідача було досліджено обставини щодо працевлаштування позивача в період часу, за який він просить стягнути середній заробіток. Так, представником відповідача в обґрунтування заперечень проти позову в тому числі було зазначено, що позивач працював протягом травня-серпня 2019, що підтверджується даними Індивідуальних відомостей щодо позивача з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Судом під час дослідження Індивідуальних відомостей щодо позивача з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлено, що згідно вказаного Реєстру позивачу в травні 2019 зараховано в страховий стаж 4 дні, він отримав заробіток в розмірі 550,91 грн.; в черні 2019 позивачу в страховий стаж зараховано 30 днів, він отримав заробіток в розмірі 6060,00 грн.; в липні 2019 позивачу в страховий стаж зараховано 31 день, він отримав заробіток в розмірі 6160,00 грн.; в серпні 2019 позивачу в страховий стаж зараховано 31 день, він отримав заробіток в розмірі 7352,26 грн. Позивач в судовому засіданні визнав, що працевлаштувався до іншого роботодавця в травні 2019, де працював 4 дні травня 2019, червень 2019, липень 2019 та серпень 2019. Останніми днями травня 2019 були робочі дні 28,29,30, 31. Враховуючи наведене, суд вважає встановленим, що позивач був працевлаштований на іншому місці роботи з 28.05.2019 по 31.08.2019. При цьому, як вбачається з даних Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, заробіток позивача за новим місцем роботи в травні-серпні 2019, перевищував його заробіток у відповідача. Таким чином, судом на підставі сукупності досліджених доказів остаточно встановлено, що позивач був звільнений відповідачем 08.01.2019, в подальшому вказану дату згідно рішення суду було змінено на 10.08.2019, та отримав трудову книжку 10.08.2019. В період часу з 28.05.2019 по 10.08.2019 позивач отримував дохід за іншим місцем роботи, розмір вказаного доходу перевищував дохід позивача під час роботи у відповідача. Позиція суду Оцінюючи доводи і аргументи сторін та їх представників, викладені у заявах по суті справи, а також висловлені під час судового розгляду, суд керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, викладеної зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Щодо підстав для захисту прав позивача в даній цивільні справі Позивач не змінював позовні вимоги у зв`язку із ухваленням вказаного вище рішення суду, згідно якого змінено дату його звільнення з 08.01.2019 на 10.08.2019, У суду відсутні підстави для встановлення факту затримки видачі позивачу трудової книжки в період з 08.01.2019 по 10.08.2019, оскільки через зміну дати звільнення позивача згідно рішення суду від 23.12.2019, позивача звільнено 10.08.2019 та в цей же день видано трудову книжку. Таким чином, затримки видачі трудової книжки позивачу не відбулось. Позивач,\~обґрунтовуючи \~наявність підстав\~для стягнення\~середнього заробітку\~за час\~вимушеного прогулу,\~посилався на\~положення ч.\~5\~ст.\~235\~КЗпП України\~в редакції,\~що діяла\~на момент\~виникнення спірних\~правовідносин,\~згідно якої\~у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України, на яку посилався позивача в обґрунтування позову. Разом з тим суд приходить до висновку, що вказана обставина сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні позову з наступних підстав. Як вбачається з позовної заяви, предметом позовних вимог є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.01.2019 по 10.08.2019. Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Таким чином, факт зміни формулювання причин звільнення позивача та дати такого звільнення згідно рішення від 23.12.2019, внаслідок чого позивача було фактично поновлено на роботі 08.01.2019 та в подальшому звільнено 10.08.2019, не позбавляє позивача права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, коли він фактично не виконував трудові обов`язки з 08.01.2019 через його незаконне звільнення відповідачем у вказану дату. Так як зміна дати звільнення позивача пов`язана не з фактом його звільнення в період тимчасової непрацездатності, у суду відсутні підстави застосовувати висновки щодо застосування норм права Верховного Суду, згідно яких у випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Оскільки предметом позовних вимог є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судом під час розгляду справи встановлено незаконність звільнення позивача 08.01.2019, фактично його поновлення на роботі 08.01.2019 та наступне звільнення 10.08.2019, тобто встановлено факт вимушеного прогулу з 08.01.2019, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості вказаних позовних вимог. Проте до виниклих між сторонами правовідносин щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинні застосовуватись не норми ч. 5 ст. 235 КЗпП, на які посилався позивач, а вказані вище положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якими також передбачено стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи вказані вище висновки щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, суд самостійно застосовує норми матеріального права, предметом регулювання яких є виниклі між сторонами правовідносини щодо вимушеного прогулу. Крім того, суд вважає, що задоволення позову та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП відповідатиме засадам справедливості цивільного судочинства, які згідно ч. 2 ст. 2 ЦПК України превалюють над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Також суд враховує, що вказаними вище положеннями законодавства передбачено обов`язок суду прийняти рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в разі встановлення факту такого прогулу. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо тривалості вимушеного прогулу Як вбачається з висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, викладених в постанові від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18, положеннями статей\~117,\~235 КЗпП України\~передбачена відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. В постанові Верховного Суду від 26.08.2020 у справі № 501/2316/15-ц зазначено, що вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Верховним Судом в постанові від 16.12.2020 у справі № 761/36220/17 вказано, що системний аналіз та тлумачення положень\~статті 235 КЗпП України\~дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю\~\~ в іншого роботодавця. У трудовому праві превалює підхід, за яким\~вимушений прогул\~визначають як час, протягом якого\~працівник з вини роботодавця\~був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. Як вбачається з вказаних вище висновків Верховного Суду, обов`язковою умовою виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем встановлено наявність негативних наслідків у вигляді неможливості працівника належним чином реалізовувати своє право на працю, тобто неможливість працевлаштування працівника внаслідок неправомірних дій роботодавця. Судом в ході розгляду даної справи встановлено, що дії відповідача не перешкоджали працевлаштуванню позивача протягом періоду часу з 28.05.2019 по 10.08.2019, при цьому заробіток позивача за новим місцем роботи перевищував його заробіток у відповідача. За таких обставин, враховуючи вказані вище висновки щодо застосування норм права Верховного Суду, суд приходить висновку щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, коли позивач був працевлаштованим та отримував заробіток за новим місцем роботи, тобто за період з 28.05.2019 по 10.08.2019. Враховуючи наведене, суд відмовляє в позовних вимогах в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.05.2019 по 10.08.2019. Відповідно, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.01.2019 по 27.05.2019. Щодо визначення середнього заробітку Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.021995 № 100\~(далі Порядок № 100). Як зазначено в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 по справі № 560/85/16-ц, при вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідачів, необхідно керуватись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, згідно з яким з цією метою середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Позивач при розрахунку середньомісячної заробітної плати виходив із заробітної плати за листопад 2018 в розмірі 3759,92 грн., заробітної плати за грудень 2018 в розмірі 5238,30 грн. та наступної кількості робочих днів: листопад 22 дня, грудень 20 днів (а.с. 59). На підтвердження вказаного розміру заробітної плати позивач надав суду Індивідуальні відомості щодо нього з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, згідно яких сума його заробітку в листопаді 2018 склала 3759,92 грн., в грудні 2018 - 5238,30 грн. Представник відповідача заперечувала проти вказаного розрахунку, зазначивши, що до вказаних позивачем сум заробітку включені виплати, які не враховуються під час обчислення середньоденної заробітної плати. Так, згідно п. б) ч. 4 розділу ІІІ Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 по справі № 560/85/16-ц зазначено, що згідно Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Згідно постанови Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 523/18850/14-ц, при визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з розрахунку виключаються відпускні та лікарняні, а сам показник розраховується відносно робочих, а не календарних днів. Як вбачається з Листа Держпраці, із заробітної плати за листопад 2018 відпускні складають 3079,92 грн., оплата за фактично відпрацьований час (4 дня) складає 680,00 грн. З нарахованих у грудні 2018 грошових коштів за фактично відпрацьований час (19 днів) нараховано 3574,30 грн., компенсація відпустки складає 2711,49 грн. Враховуючи вказані вище висновки щодо застосування норм права суду касаційної інстанції, суд під час обрахунку середньоденної заробітної плати позивача враховує не всі виплати за останні два календарних місяці роботи (листопад та грудень 2018), а виплати за вирахуванням компенсації відпустки та відпускних. Відповідно, суд приймає до уваги не загальну кількість робочих днів у вказані вище місяці, а відпрацьовані відповідачем робочі дні. Враховуючи наведене, середньоденна заробітна плата позивача складає 184,97 грн. ((680 грн. +3574,30 грн.)/23 дні). В січні 2019 період вимушеного прогулу позивача складає 17 робочих днів. Відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу за січень 2019 дорівнює 3144,49 грн. (184,97 грн. х 17 днів). В лютому 2019 період вимушеного прогулу складає 20 робочих днів. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за лютий 2019 дорівнює 3699,40 грн. (184,97 грн. х 20 днів). В березні 2019 період вимушеного прогулу складає 20 робочих днів. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за березень 2019 дорівнює 3699,40 грн. (184,97 грн. х 20 днів). В квітні 2019 період вимушеного прогулу складає 20 робочих днів. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за квітень 2019 дорівнює 3699,40 грн. (184,97 грн. х 20 днів). В травні 2019 період вимушеного прогулу складає 18 робочих днів. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за травень 2019 дорівнює 3329,46 грн. (184,97 грн. х 18 днів). Всього середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 09.01.2019 по 27.05.2019 складає 17572,15 грн. Враховуючи наведене, суд частково задовольняє позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - за період з 09.01.2019 по 27.05.2019 та стягує з відповідача на користь позивача 17572,15 грн. Щодо відшкодування моральної шкоди Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 640/14909/16-ц, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~статтею 237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене\~Конституцією\~та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У пункті 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~\~\~1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно\~\~від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті\~3,\~4,\~11,\~31 ЦПК України 2004 року). КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників,\~\~а\~стаття 237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.\~\~ Про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у зв`язку із порушенням роботодавцем законних трудових прав працівника, зазначено і в постанові Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 161/7196/19. В постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року по справі № 638/6944/16-ц зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне\~-за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -\~спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд не вбачає підстав відступати від вказаних вище висновків щодо застосування норм права Верховного Суду. Суд вважає доведеним, що у зв`язку із неправомірним посяганням відповідача на трудові права та інтереси позивача, останньому завдано моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх глибину, тривалість, характер немайнових витрат, та визначає розмір спричиненої позивачу моральної шкоди в сумі 2000,00 грн. Враховуючи наведене, суд частково задовольняє позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди та стягує з відповідача на користь позивача 2000,00 грн. Доводи представника відповідача відносно того, що позивачем не надано суду висновок судово-психологічної експертизи та, таким чином, не доведено наявність моральної шкоди та її розмір, судом відхиляються з наступних підстав. Виходячи з положень ст. 105 ЦПК України, проведення судово-психологічної експертизи не є обов`язковим при розгляді даної цивільної справи. Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими\~статтею 89\~цього Кодексу. Відсутність висновку експерта не позбавляє суд можливості та обов`язку оцінити інші наявні у справі докази. За наслідками оцінки зібраних у справі доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди. Враховуючи наведене, суд відхиляє вказані вище доводи представника відповідача. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу Позивач просив відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн. На підтвердження наявності вказаних витрат надав суду копію договору надання правової допомоги, укладеного 17.08.2019 між [PERSON] та [PERSON] , згідно умов якого останній прийняв на себе зобов`язання по розробці позову та надання позивачу правової допомоги під час розгляду справи в суді, а позивач зобов`язався сплатити гонорар в розмірі 5000,00 грн. Також позивач надав суду оригінал квитанції від 10.12.2019, згідно якої сплатив на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. в якості гонорару за правову допомогу згідно договору від 17.08.2019 (а.с. 110). Інших документів суду не надано. Згідно з ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, обов`язковою умовою відшкодування витрат на правову допомогу є надання стороною доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК), а також детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК). Великою Палатою Верховного Суду в додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц також зазначено на обв`язку учасника справи для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, подати детальний опис робіт (наданих послуг) та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Всупереч вказаних вимог та положень ст. 12, 13, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду доказів обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, в тому числі не надано детального опис робіт (наданих послуг) . Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для відшкодування витрат на правову допомогу. Щодо відшкодування судового збору Позивачем пред`явлено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. та сплачено судовий збір за вказані вимоги в розмірі 768,40 грн. Судом позовні вимоги у вказаній частині задоволено частково, в розмірі 2000,00 грн. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 76,84 грн.

Outcome: partial