Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Миронівського районного суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з жовтня 2010 року, від шлюбу мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Однак спільне життя з відповідачем не склалося через небажання відповідача утримувати та виховувати дитину, постійні сварки. З квітня 2014 року фактичні шлюбні стосунки між ними припинено. З того часу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки їх сумісне проживання та ведення господарства припинено. Крім того, відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, участі у його вихованні не бере, угоди про добровільну сплату аліментів на утримання дитини між ними не досягнуто, тому вона змушена звернутися із позовом про стягнення аліментів у судовому порядку у розмірі 1/3 частини усіх видів доходів відповідача. У судове засідання позивач не з'явилася, про час і місце розгляду повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце розгляду повідомлявся належним чином за місцем своєї реєстрації відповідно до вимог ч. 3 ч. 7 ст. 76 ЦПК України. Згідно вимог ст. 77 цього Кодексу відповідач вважається таким, що повідомлений про місце, дату та час судового засідання належним чином. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене вище, та з огляду на згоду позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.10.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Нахімовського районного управління юстиції у м. Севастополі за актовим записом №449 /а.с.75/. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Яхнівською сільською радою Миронівського району Київської області 22.12.2010 /а.с.13/. Згідно довідки від 17.03.2016 №02-33/119, виданої Яхнівською сільською радою Миронівського району Київської області, малолітній [PERSON] на даний час проживає разом із матір'ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні /а.с.15/. Позивач наполягає на розірванні шлюбу та стягненні аліментів на утримання дитини у розмірі, заявленому у позовній заяві. У частині позовних вимог про розірвання шлюбу встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції", і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач, яка наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам сторін, що мають істотне значення, то суд приходить до висновку, що позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. У частині стягнення аліментів на утримання дитини, даному факту відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст.ст. 180-184, 191 СК України, відповідно до яких батьки зобов'язані утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. У разі ухилення батьків від виконання цього обов'язку кошти на утримання дітей стягуються з матері, батька дитини в частці від їх доходу і (або) у твердій грошовій сумі за рішенням суду. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ч. 4 ст. 27 Конвенції «Про права дитини» (ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.91) держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, стягнення аліментів слід проводити з 15.04.2016 року, тобто з моменту подачі позову. В силу ст. 367 ЦПК України рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; - стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; відсутність у платника аліментів на утриманні інших осіб; - інші обставини, що мають істотне значення, і приходить до висновку, що відповідач є молодою, працездатною особою, а тому спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки усіх видів доходів відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по справі в розмірі 551,20 грн., понесені судом по предмету спору про стягнення аліментів, оскільки позивач при подачі позову до суду згідно закону була звільнена від сплати судового збору та 551,20 грн., сплачені позивачем за позовну вимогу про розірвання шлюбу.

Outcome: partial