Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просить визнати заповіт, складений 28.08.2015 року її чоловіком [PERSON] на випадок смерті недійсним. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що [PERSON]Й є її чоловіком. Від вказаного шлюбу вони мають двох дітей [PERSON] та [PERSON]. 07.03.2016 року її чоловік помер. Вона разом з дітьми, як спадкоємці першої черги, в установлений законом строк, звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Від нотаріуса позивачка дізналася, що її чоловік за життя склав заповіт, яким заповідав все своє майно, яке йому буде належати на момент смерті, невідомій жінці, а саме [PERSON]. Вказаний заповіт був посвідчений секретарем Світлівської сільської ради Добропільського району Донецької області. Вважає, що вказаний заповіт є недійсним, так як вона з чоловіком, до дня його смерті, проживали разом і ніяких розмов, про те, що він має намір заповідати все своє майно іншій особі, яка не є ні родичем, ні знайомою у них ніколи не було. Після того, як вона дізналася про наявність заповіту вона звернулась до поліції. Після перевірки її заяви було встановлено, що з пояснень громадянина [PERSON], її чоловік за життя продав земельний пай матері останнього [PERSON] про що і склав заповіт. Вважає, що даний заповіт був складений її чоловіком під впливом обману, помилки або ж в момент його вчинення чоловік не усвідомлював значення своїх дій. Вважає, що під час вчинення та посвідчення заповіту волевиявлення її чоловіка не було вільним та не відповідало його внутрішній волі та він не розумів реальні правові наслідки від своїх дій. На думку позивача, враховуючи висновки органу поліції за її заявою, її чоловік за життя складаючи заповіт на все своє майно на користь відповідача фактично вважав, що він здійснює угоду купівлі-продажу земельного паю, який йому належав. Враховуючи наведене позивачка вважає, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тому просить визнати недійсним заповіт. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивача з підстав викладених в ній та зазначила, що спірний заповіт є недійсним, так як волевиявлення померлого [PERSON] при складанні заповіту 28.08.2015 року не відповідало його волі, так як його воля була направлена на укладення угоди про продаж [PERSON] лише земельної ділянки, про що свідчить висновок Добропільського відділення поліції, який був складений за наслідками розгляду заяви позивача зі змісту якого вбачається, що [PERSON], який є сином відповідача поясняв, що [PERSON] при житті продав земельний пай його матері [PERSON], склавши заповіт на її користь. Також представник позивача зазначила, що враховуючи те, що в 2015 році існував мораторій на відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, вважає, що передати землю [PERSON] іншим шляхом було не можливо, тому і був складений заповіт, при складанні якого волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, так як він мав намір передати лише одну земельну ділянку і ніяк не передавати все своє майно на користь відповідача. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позові і суду пояснила, що з [PERSON], до дня його смерті вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі. Вони проживали за адресою [INFO]. В 2015 році чоловік захворів, грошей на лікування не було. В літку 2015 року у неї з чоловіком була розмова з приводу того, де взяти гроші на його лікування. В ході розмови вони прийшли до того, що він продасть земельний пай, який до нього перейшов у спадщину після смерті його матері. Вона погодилась з ним. Ій відомо, зі слів [PERSON], що вказаний земельний пай він мав намір продати [PERSON]. Через деякий час, теж в літку 2015 року, коли вона повернулася з роботи додому, їй сусіди повідомили про те, що до двору приїзжала якась імпортна машина і її чоловік кудись їздив. У чоловіка вона дізналась, що це приїзжали люди, яким він продав земельний пай і вони їздили його оформлювати. Ні про який заповіт він їй не казав. Згодом, коли чоловік помер, в травні місяці 2016 року до неї звернувся [PERSON] і просив дати йому документи на землю, яка перейшла до [PERSON] у спадщину після смерті його матері, яку останній за життя йому продав. Вона у [PERSON] поцікавилася за скільки [PERSON] продав йому земельний пай, на що [PERSON] сказав, що пай було продано за 15 тисяч гривень. Вона відмовила [PERSON] в цьому, так як не мала до цієї землі ніякого відношення. Через деякий час [PERSON] знов приїзжав до неї і знов просив дати йому документи на вказаний земельний пай, який нібито він буде переоформляти на її сина [PERSON], намагався мирно домовитися щодо цього паю. Також [PERSON] попросив у неї документи на будинок за адресою с.Світле вул.Студентська, 4. Це викликало у неї підозри і вона відмовилася надавати [PERSON] ці документи. А в липні 2016 року, звернувшись до нотаріуса, з метою прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, вона дізналася про те, що чоловік за життя склав заповіт, яким передав все своє майно відповідачу. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими. Зазначив, що будь-яких доказів, які б свідчили про те, що на момент складення заповіту [PERSON] був недієздатними або знаходився в такому стані, внаслідок якого він не розумів значення своїх дій суду надано не було. Тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що [PERSON] не була сторонньою особою для [PERSON], так як перебувала з ним у дружніх відносинах, підтримувала його під час його хвороби, надавала останньому власні кошти для його лікування, в яких він мав потребу, що можливо і стало підставою для складання ним заповіту на користь [PERSON]. Відповідач [PERSON] позов не визнала і суду пояснила, що з [PERSON] вона познайомилася в літку 2015 року у зв»язку з тим, що він приходив до неї в м.Білицьке за допомогою, так як вона займається нетрадиційною медициною. Коли вона дізналася, про його діагноз, то сказала, що йому вона нічим не зможе допомогти, так як потрібно медичне втручання. Він розказав їй про його тяжке життя, про те, що сини у нього неблагополучні, жінка забирає у нього гроші і попросив у неї гроші на лікування. Вона пожаліла його і дала йому один раз 15 тисяч гривень, другий раз 2 тисячі гривні. Гроші вона давала йому без вимоги їх повернути, бо вона його пожаліла, так як він потребував лікування, а його сім»я йому не допомогала. Щодо заповіту зазначила, що рішення про складання заповіту [PERSON] приймав самостійно. Він подзвонив їй і попросив приїхати до нього. Сказав їй, що він хоче бути вдячній їй і тому бажає скласти на неї заповіт. Вона приїхала і вони пішли до сільської ради, де він склав на неї заповіт. Ніякої домовленості між нею та [PERSON] про те, що за кошти, що вона йому дала останній передасть їй землю не було. Також зазначила, що [PERSON] є її сином. Згодом після допиту в судовому засіданні свідка [PERSON], відповідачка на запитання суду пояснила, що гроші [PERSON] вона не просто давала, а позичила і він їй повинен був їх повернути. Так як у нього не було грошей вони домовились про те, що [PERSON] оформить земельний пай, який він успадкував від своєї матері, здасть його в оренду і внаслідок оплати за оренду віддасть їй запозичені йому гроші. Для оформлення на своє ім.»я земельного паю, який йому належав після смерті його матері [PERSON] надав їй довіреність на ведення він його імені цієї справи. Коли вони оформили довіреність, в цей же день [PERSON] сказав їй, що він боїться, що за життя не встигне все це зробити і тому боючись піти з життя не віддавши їй кошти вирішив скласти на неї заповіт. При цьому відповідач не заперечувала, що маючи намір скласти заповіт на її ім.»я [PERSON] мав на увазі майно у вигляді вищевказаного земельного паю. Також зазначила, що їй невідомо чому [PERSON] склав заповіт на все майно. Вважає, що це була його воля. Представник відповідача [PERSON] сільської ради [PERSON] позов не визнала і суду пояснила, що вона як посадова особа [PERSON] сільської ради здійснювала повноваження нотаріуса в частині посвідчення заповітів. В серпні 2015 року до неї в кабінет прийшов [PERSON] разом з [PERSON] з метою скласти заповіт від ім.»я [PERSON]. Залишившись з [PERSON] в кабінеті на одинці, вона провела з ним бесіду, а саме з»ясувала чому він прийшов і дізналася, що він хоче скласти заповіт на все своє майно на ім.»я [PERSON], яка не приходилась йому родичкою, а лише була його знайомою. Як житель с.Світле вона знала про те, що у [PERSON]Й є дружина і два сина, тому вона поцікавилась чому саме на користь [PERSON] [PERSON] бажав скласти заповіт, з пояснень останнього вона дізналася, що йому потрібні кошти на лікування і ці кошти йому надає саме [PERSON]. Після цього був складений заповіт, який був прочитаний [PERSON] і ним підписаний. Щодо майна у вигляді земельного паю [PERSON] нічого їй не говорив. Після цього, в жовтні місяці 2015 року до неї, як до нотаріуса приходили позивачка та [PERSON] і оформлювали довіреність на отримання позивачкою від імені [PERSON] коштів. Будь-яких ознак того, що [PERSON] під час складання заповіту був в стані, який не дозволяв би йому розуміти значення тих дій, що відбувалися нею не було встановлено. На питання суду представник відповідача пояснила, що наслідки складання заповіту на все його майно вона йому не роз»яснювала. Також [PERSON] пояснила, що під час посвідчення заповіту [PERSON] вона роз»яснила йому лише про те, що після складення цього заповіту він, в будь-який час після його посвідчення, може його змінити або скласти новий заповіт. Третя особа [PERSON] позов підтримав і просив задовольнити. Пояснив, що в серпні 2015 року до нього подзвонив [PERSON] і пропонував питав його чи не проти він, що він візьме в оренду земельний пай, який належав в порядку спадкування його батькові, після смерті матері останнього. Він не заперечував проти цього. [PERSON] сказав йому, що він візьме документи і почне переоформлювати вказану земельну ділянку. Після цього, коли батько вже помер, він дізнався про те, що батько нібито написав заповіт на своє майно на ім.»я [PERSON]. Він з цього приводу спілкувався з [PERSON], але останній сказав йому, щоб вони віддали їм 20 тисяч гривень і вони відмовляться від майна. Третя особа [PERSON] підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON], дружиною якої є позивачка. Останні мешкали разом. Позивачка завжди піклувалася про свого чоловіка. Але, [PERSON] зловживав алкогольними напоями і в цьому стані завжди ображав [PERSON]. В такому стані він виганяв її з дому і їй приходилось уходити на деякий час з дому. Перед смертю, [PERSON] хворів і за ним весь час доглядала [PERSON], його дружина. Свідок [PERSON] пояснила, що вона знає сім»ю [PERSON] дуже давно. Дружиною останнього є [PERSON] Вони завжди жили разом, але [PERSON] зловживав алкогольними напоями та в стані сп»яніння виганяв [PERSON] з дому. Ій відомо, що в кінці серпня 2015 року до двору [PERSON] приїзжали якість люди, а саме якась жінка на імпортному автомобілі і [PERSON] з ними кудись їздив. В цей же день вона побачила [PERSON] і спитала у неї про те, хто це до них на такому автомобілі приїзжав, на що [PERSON] їй пояснила, що їй про це невідомо. Також пояснила, що до вказаного випадку у свідка з [PERSON] була розмова, з якої вона дізналася від останнього, що він мав намір продати земельну ділянку, яку він успадкував після смерті своєї матері з метою отримати гроші на своє лікування. З приводу іншого його майна, а саме будинку, земельної ділянки, яка йому належить та мопеду він казав їй, що має намір залишити це майно своєму синові [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є рідним сином відповідачки [PERSON]. Померлого [PERSON] він знав як мешканця [INFO], на якого за родом своєї діяльності в минулому (дільничий інспектор Добропільської міліції) складав протоколи про вчинення насильства у сім»ї. Зазначив, що йому відомо, що його мати позичала [PERSON] гроші в загальній сумі 17 тисяч гривень, а саме один раз 15 тисяч гривень, другий раз 2 тисячі гривень. Гроші [PERSON] мати передавала в його присутності. Також зазначив, що він дійсно співробітнику поліції Андренко в телефоному режимі давав пояснення щодо земельного паю, який належав [PERSON]. Його пояснення полягали в тому, що він сказав Андренко, що йому відомо, що [PERSON] на ім.»я його матері склав заповіт. Ні про яку купівлю-продаж земельної ділянки він Андренко не казав. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третіх осіб, дослідивши матеріали справи судом встановлено. Позивачка [PERSON] є дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-НО № 362653 від 20.08.2014 року (а.с.52). Треті особи [PERSON] та [PERSON] є рідними синами [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження останніх (а.с.53). Свідоцтвом про смерть серія І-НО № 943043, яке видано виконкомом [PERSON] сільради Добропільського району Донецької області від 09.03.2016 року(а.с.51) підтверджується, що [PERSON] помер 07 березня 2016 року. Також судом встановлено, що 28.08.2015 року [PERSON] на випадок смерті склав заповіт, який був посвідчений секретарем Світлівської сільської ради Добропільського району Донецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 165, що підтверджується копією заповіту (а.с.62) та інформаційною довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 44471519 від 15.07.2016 року (а.с.49). Відповідно до змісту заповіту [PERSON] від 28.08.2015 року (а.с.62) вбачається, що останній на випадок своєї смерті, все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він по закону буде мати право, заповів [PERSON], [INFO]. Зі змісту заповіту вбачається, що під час його складання секретарем сільської ради заповідачу- Кутіна О.Й. було роз»яснено зміст ст.1234, 1235, 1307 ЦК України. Даний заповіт був записаний секретарем ради зі слів [PERSON], до його підписання був прочитаний вголос заповідачем і власноручно ним підписаний у присутності секретаря Світлівської сільської ради [PERSON], яка перевірила особу заповідача, його дієздатність і посвідчила вказаний заповіт. В судовому засіданні було встановлено, що позивач вважаючи заповіт [PERSON] недійсним посилався на те, що волевиявлення заповідача достовірно не було встановлено, і заповідач внаслідок або обману, або помилки не розумів значення наслідків своїх дій. Позивач вважає, що заповідач не мав наміру заповідати все своє майно [PERSON], а мав намір передати останній лише частину свого майна у вигляді земельної ділянки, яку він отримав у спадщину після смерті своєї матері [PERSON]. З копії спадкової справи № 75/2016 від 15.07.2016 року до майна померлого 07.03.2016 року [PERSON] вбачається, що в установлений шестимісячний термін після смерті спадкодавця до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулися дружина останнього [PERSON] (а.с.45) та [PERSON] (а.с.60). З заяв [PERSON] та [PERSON], а саме синів спадкодавця (а.с.46-47) вбачається, що в строк, передбачений ст.1270 ЦК України, останні, згідно ст.1274 ЦК України, відмовились від прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] на користь своєї матері [PERSON]. З матеріалів справи судом встановлено, що на момент відкриття спадщини [PERSON] на праві власності належали дві земельні ділянки, а саме на підставі державного акту на право приватної власності на землю (а.с.13) та на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17.12.2015 року (а.с.34), що підтверджується матеріалами спадкової справи. У відповідності до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (частина перша ст. 1234 ЦК України). Відповідно до ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частинами 3 та 4 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підстави недійсності заповіту визначені статтею 1257 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оскільки права позивача, як спадкоємця першої черги за законом, порушені у зв'язку із вчиненням її чоловіком заповіту на користь відповідача, він є заінтересованою особою, повноважною пред'являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини 2 ст. 1257 ЦК України. Згідно із частиною 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. У сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють нотаріальні дії, передбачені ст.37 ЗУ «Про нотаріат», в тому числі і посвідчують заповіти (крім секретних). Відповідно до ст.39 ЗУ «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. У відповідності із статтею 7 Закону "Про нотаріат" посадові особи виконавчих комітетів, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної [PERSON] України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. В судовому засіданні достовірно встановлено, що заповіт [PERSON] від 28.08.2015 року був посвідчений секретарем Світлівської сільської ради Добропільського району Донецької області [PERSON] (а.с.62). Загальні правила вчинення нотаріальних дій передбачені главою 4 розділу ІІІ ЗУ «Про нотаріат». Відповідно до ст. 44 ЗУ «Про нотаріат», під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Зі змісту вишевказаної статті також вбачається, що нотаріус під час посвідчення правочинів зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. В становлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11.11.2011 року затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі Порядок № 3306/5). Відповідно до п.1.5 розділу І Порядку № 3306/5, посадові особи органів місцевого самоврядування зобов'язані сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Аналізуючи наведені норми вбачається, що при посвідченні заповітів, посадові особи органів місцевого самоврядування повинні роз»яснювати громадянам їх права, обов»язки з метою з»ясування дійсних намірів особи, яка бажає посвідчити заповіт. Крім цього посадові особи органів місцевого самоврядування повинні роз»яснювати про наслідки вчинювальних нотаріальних дій з метою розуміння стороною правочину значення своїх дій. З метою дотримання вимог діючого законодавства, при посвідченні заповіту [PERSON], секретар Світлівської сільської ради [PERSON] повинна була роз»яснити заповідачу права, передбачені: статтею 1234 ЦК України, а саме право на заповіт; статтею 1235 ЦК України, а саме право на призначення спадкоємців, право на позбавлення спадщини будь-якої особи з числа спадкоємців за законом.\~ статтею 1236 ЦК України, а саме право заповідача на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, яке полягає в тому, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. статтею 1237 ЦК України, а саме право зробити заповідальний відказ статтею 1240 ЦК України - право заповідача на покладення на спадкоємця інших обов'язків статтею 1242 ЦК України - право на заповіт з умовою статтею 1243 ЦК України право на підпризначення спадкоємця статтею 1247 ЦК України право на встановлення сервітуту у заповіті. З наданих в судовому засіданні пояснень секретаря Світлівської сільської ради [PERSON] судом встановлено, що остання належним чином права [PERSON] під час посвідчення 28.08.2015 року його заповіту не роз»яснювала. З її пояснень судом встановлено, що остання лише спитала у [PERSON] про те, на яке майно він бажає скласти заповіт і на користь кого. Також судом було встановлено, що секретарем сільради - [PERSON] взагалі не роз»яснювалось [PERSON] його право, передбачене ст.1236 ЦК України, а саме про те, що він може скласти заповіт як на усе майно, яке у нього є, так і на його частину. Крім того, судом встановлено, що секретарем ради зовсім не роз»яснювались заповідачу правові наслідки складання ним заповіту на все майно, а саме про те, що заповідаючи все майно [PERSON] він фактично позбавляє права на майно, що залишиться після його смерті своїх родичів, тобто дружину та двох синів. При цьому суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні [PERSON] зазначала, що їй як жителю с.Світле було достовірно відомо про те, що [PERSON] має дружину та двох синів. Таким чином, суд вважає, що при посвідченні заповіту дійсні наміри [PERSON] секретарем ради, яка посвідчувала заповіт, з»ясовані не були, тобто фактично не було встановлено чи розуміє заповідач умови правочину та його правові наслідки. Тому суд вважає, що при посвідченні заповіту не було встановлено чи відповідало волевиявлення заповідача його волі, а саме чи дійсно волевиявлення останнього було направлено на передачу всього свого майна або він мав намір заповідати лише частину свого майна. Приходячи до цього висновку суд бере до уваги не тільки пояснення представника відповідача [PERSON], а і пояснення позивача, свідка [PERSON], а також пояснення відповідача [PERSON]. Так, з пояснень позивача судом було встановлено, що між нею та її чоловіком, в серпні 2015 року, була розмова щодо продажу земельної ділянки, яку [PERSON] отримав у спадщину після смерті своєї матері і мав намір відчужити з метою отримання коштів. З пояснень позивача також вбачається, що наміру відчужувати інше майно, яке належало [PERSON] останній не мав. Зі свідчень свідка [PERSON] судом також встановлено, що в серпні 2015 року в розмові з [PERSON] останній стало відомо про те, що [PERSON] мав намір віддати комусь земельний пай, який залишився йому у спадок після його матері і отримати за це кошти. Також з розмови з [PERSON] їй було відомо, що останній бажав після своєї смерті залишити своє майно у вигляді будинку, земельної ділянки, що йому належала та мопед своєму синові [PERSON]. Крім цього, з пояснень відповідача [PERSON] судом встановлено, що перед тим як вона разом з [PERSON] прийшли посвідчувати заповіт до [PERSON] сільської ради, останній мав намір скласти заповіт на її ім.»я лише щодо земельної ділянки, з приводу оформлення якої він видав їй довіреність від 28.08.2015 року на ведення справ від його імені. З довіреності, яку суду надано відповідачем [PERSON]М.(а.с.33) вбачається, що вказана довіреність була видана [PERSON] 28.08.2015 року і посвідчена приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області. Вказаною довіреністю [PERSON] уповноважував [PERSON] представляти його інтереси в усіх органах щодо оформлення його спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті його матері [PERSON]. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17.12.2015 року підтверджується, що за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті [PERSON], яка померла 15.02.2001 року, що належала останній згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0121683 від 27.06.1997 року розміром 7,85 в умовних кадастрових гектарах. З пояснень відповідача [PERSON] також судом встановлено, що саме на оформлення земельної ділянки, зазначеної в вищевказаному рішенні суду, [PERSON] надавав їй довіреність на ведення справи від його ім.»я і саме вона оформлювала і оплачувала всі витрати пов»язані з оформленням спадкових справ [PERSON] на дану земельну ділянку. На думку суду, про те, що волевиявлення [PERSON], при складанні заповіту, було направлено на передачу [PERSON] саме однієї земельної ділянки, яка йому належала, свідчить і зміст заяви [PERSON] про прийняття спадщини (а.с.60), з якою вона звернулась до нотаріуса. Так, зміст цієї заяви свідчить про те, що [PERSON] зазначала, що спадкове майно після смерті [PERSON], яке вона приймає складається з права на земельну частку (пай) в землях колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Добропільське» с-ща Світле Добропільського району Донецької області, розміром 7,85 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке належало [PERSON], яка померла 15.02.2001 року, спадщину після смерті якої оформив її син [PERSON], згідно рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17.12.2015 року, яке набрало чинності 29.12.2015 року. Тобто, вказане ще раз підтверджує пояснення [PERSON] з приводу того, що між [PERSON] і нею, перед посвідченням заповіту була розмова з приводу майна, яке [PERSON] мав намір їй заповісти, а саме з приводу вищевказаної земельної ділянки, яку вона після посвідчення заповіту і намагалася оформити належним чином від імені [PERSON] на підставі виданої їй довіреності від 28.08.2015 року. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що волевиявлення [PERSON], під час складання заповіту, особою, що посвідчувала заповіт(секретарем сільради) не було достовірно з»ясовано і тому суд вважає, що посвідчення заповіту на все майно не відповідало внутрішній волі [PERSON] в силу його юридичної необізнаності та не роз»яснення йому прав та правових наслідків складання вказаного заповіту. Тому, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, на підставі ст.1257 ЦК України підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача до [PERSON] сільської ради, то суд вважає, що вказані вимоги задоволенню не підлягають, так як пред»явлені до неналежного відповідача. На підставі ст..89 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягнення понесені останньою судові витрати.

Outcome: partial