Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

\~\~\~\~ У липні 2017 року позивач звернулася до суду з вищезгаданим позовом, в якому з врахуванням заяви від 10.10.2017 року, просила стягнути з Виконавчої директорії Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності середній заробіток за час вимушеного прогулу, заробітну плату не виплачену при звільненні, компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки розрахунків по день фактичного розрахунку, а також стягнути на відшкодування моральної шкоди 5\~000,00 грн. В судовому засіданні на обґрунтування позову позивач та його представник посилалися на те, що з 29.08.2012 року вона працювала на посаді заступника директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Наказом від 25.04.2016 р. № 254 к її було звільнено з займаної посади з 27 квітня 2016 року за п. 3 ст.40 КЗпП України, який було оскаржено до суду. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.01.2017 року по справі № 295/7451/16-ц, яке набрало законної сили 07.03.2017 року, її позов задоволено частково, визнано незаконним наказ про звільнення, поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. При цьому, рішення суду від 11.01.2017 року в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Однак, незважаючи на рішення суду позивачку фактично було поновлено на роботі лише 11 квітня 2017 року, тобто через 3 місяці, а відтак відповідач має виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 січня 2017 року по 11 квітня 2017 року. Крім того, 23 травня 2017 року її було звільнено з займаної посади на підставі наказу № 232-к від 23.05.2017 року у звязку із виходом на пенсію. Натомість, у день звільнення роботодавцем не було проведено повного розрахунку з нею та не виплачено заробітну плату за відпрацьований час і компенсацію за невикористану відпустку. В звязку з допущеними порушеннями її прав просили позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним, причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. На адресу суду направив лист, в якому зазначає, що Виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності перебуває у стані припинення відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.01.2017 року в справі № 295/7451/16-ц [PERSON] було поновлено на посаді заступника директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Проте, позивач був ознайомлений з наказом про поновлення на посаді лише 11 квітня 2017 року. Тобто, роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника на три місяці. Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. П. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, починаючи з наступного робочого дня після прийняття рішення про поновлення на роботі 12.01.2017 року та до дня ознайомлення з наказом про поновлення 11.04.2017 року становить 22 783,14 грн. з розрахунку: 13\~229,01 грн.: 36 днів = 367,47 грн; 62 дні * 367,47 грн. = 22 783,14 грн., де 13\~229,01 грн. розмір заробітної плати позивача за два повні останні місяці роботи (лютий і березень 2016 року), 36 днів сумарна кількість робочих днів, 367,47 грн. середньоденна заробітна плата позивача, 62 дні сумарна кількість робочих днів за період з 12.01.2017 року по 11.04.2017 року. Таким чином, на користь [PERSON] підлягає стягненню 22 783,14 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з наступного робочого дня після прийняття рішення про поновлення на роботі та до дня ознайомлення з наказом про поновлення. Дана сума визначена без врахування податків та обов'язкових платежів. Також судом було встановлено, що 23 травня 2017 року [PERSON] було звільнено з посади заступника директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на підставі наказу № 232-к від 23.05.2017 року у звязку із виходом на пенсію. Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахункового листка по заробітній платі за травень 2017 року, виданого [PERSON], при звільненні їй було виплачено лише лікарняні, заробітну плату за один день роботи і грошову допомогу по виходу на пенсію. З урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази виплати позивачу всіх належних працівнику сум у день його звільнення, а саме, заробітної плати за 9 робочих днів та компенсацію за невикористану відпустку за 32 календарні дні, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 3 307,23 грн. з розрахунку (9 днів * 367,47 грн.) та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 11 759 ,04 грн. (32 дні * 367,47 грн.). Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то належні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги звільненим працівником про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. П. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Оскільки, відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, то у відповідності до ст. 117 КЗпП України він також повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а саме з дня звільнення 23.05.2017 року та до дня постановлення судового рішення 10.10.2017 року в розмірі 35 644,59 грн. з розрахунку: 13 229,01 грн. : 36 днів = 367,47 грн; 97 днів (сумарна кількість робочих днів за період затримки розрахунків при звільненні)* 367,47 грн. = 35 644,59 грн. При вирішення питання про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що порушення з боку відповідача дотримання вимог трудового законодавства щодо проведення остаточного розрахунку при звільненні призвело до порушення нормальних умов життя позивача. Порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приходить до висновку, що позивач зазнав через незаконні дії відповідача моральних страждань. Однак, позивач розмір такої шкоди достатньою мірою не підтвердив, а тому суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині частково і визначає розмір моральної шкоди в сумі 1\~000,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача, згідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України. Щодо доводів представника Фонду, викладених в листі, то суд вважає за необхідне зазначити, що дійсно, згідно витягу з ЄДР юридичних осіб та ФОП, Виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності перебуває у стані припинення. Проте, вказана обставина жодним чином не впливає на її здатність бути відповідачем по справі, оскільки станом на дату прийняття рішення Виконавча дирекція Фонду не припинена. Враховуючи норми ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем при поданні до суду позовної заяви, відповідно до оригіналу квитанції. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial