Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], де третя особа - Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що згідно з рішенням виконкому АНД Ради народних депутатів м. Дніпропетровська №539/1 від 16.10.1992 позивачу була виділена земельна ділянка площею 0,06 га, яка розташована по [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку. Рішенням виконкому АНД Ради народних депутатів №594/3 від 20.11.1992 позивачу була виділена додаткова земельна ділянка площею 0,02 га, прилеглою до раніше відведеної земельної ділянки площею 0,06 га для будівництва індивідуального житлового будинку за рахунок відчуження земельної ділянку по [ADDRESS]. На підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 11 березня 1996 року, виданого на підставі рішення Виконкому АНД Ради народних депутатів № 602/2 від 15 грудня 1995 року [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS]. Разом з ним в спірному домоволодінні зареєстровані [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача, та її син [PERSON], які з грудня 1999 року в домоволодінні не проживають, не користуються ним, не несуть витрат на утримання домоволодіння. Тому позивач звернувся до суду та з урахуванням уточнених позовних вимог просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю, визнати [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]; зобов'язати Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації в будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволені позову наполягали. Крім іншого, позивач пояснив, що відповідачі добровільно пішли з будинку, забрали всі свої речі, ніколи не зверталися до нього з питання користування спірним будинком, не зверталися в будь-які органи з приводу перешкод в користуванні будинком з боку позивача, ключі від буднику залишилися у відповідачів і перешкод в користуванні будинком він не чинив. Також пояснив, що відповідачі проживають в будинку матері відповідача [PERSON], який він добудовував. Третя особа Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області до суду свого представника не направили, про слухання справи повідомлені належним чином, про причини не явки суд не повідомили. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковану Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР , а саме п. 1 ст. 6 установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. За змістом рішення Констуційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 у справі № 1-9/2011 вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі; Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяв про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд ухвалив вирішити справу на підставі наявних у ній доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 11 березня 1996 року, виданого на підставі рішення Виконкому АНД Ради народних депутатів № 602/2 від 15 грудня 1995 року [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS] (а.с.14). В даному домоволодінні залишаються зареєстрованими відповідачі по справі [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача [PERSON] та її син [PERSON], однак з грудня 1999 року в домоволодінні не мешкають без поважних причин, особистих речей в будинку не мають, оплату комунальних послуг не здійснюють. Крім того, залишили будинок в грудні 1999 року добровільно, забравши всі речі. Дані обставини підтверджуються наданими письмовими доказами та показами допитаних в судовому засіданні свідків. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод в користуванні власністю та визнання осіб такими, що втратили право користування є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] та [PERSON] не користуються спірним житлом без поважних причин, а тому втратили право користування ним. Доказів на спростовання цим обставинам, відповідачам не надано. Щодо позовних вимог про зобов'язання Головного управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстрації, суд зазначає наступне. Головне управління Державної Міграційної Служби України в Дніпропетровській області є у справі третьою особою. Такий процесуальний статус виключає можливість покладення на нього рішенням суду будь-яких обов'язків, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що судові витрати з відповідача не стягувати, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачем не заявлялася.

Outcome: partial