Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Алейнікова Н.О. про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності. В позові зазначає, що [INFO] помер [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина на 46/75 часток домоволодіння [ADDRESS]. [PERSON] склав заповіт с заповідальним відказом, відповідно до якого все майно заповідав [PERSON]- своїй доньці від першого шлюбу та поклав на неї обов'язок надати право довічного проживання у будинку [ADDRESS] [PERSON] - дружині померлого. [PERSON], як непрацездатна вдова, мала право на обов'язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Розмір обов'язкової частки складав 1/6 від спадкового майна. У встановлений законом строк [PERSON] звернулася до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Але оскільки у спадкоємця були відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, про що надано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.11.2013 р.. [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], але не оформила спадкових прав. [PERSON] належало 23/225 часток домоволодіння. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно - на 23/225 часток домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до заповіту, складеному [PERSON] 23.11.2013 р. спадкоємцем є позивач - [PERSON]. Вона в встановлений законом строк звернулася з заявою про прийняття спадщини до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори. Під час оформлення спадщини та при встановленні обсягу спадкового майна з'ясувалося, що рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2015 р. визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на 46/75 часток домоволодіння [ADDRESS], які належали [PERSON], за [PERSON], без врахування обов'язкової частки у спадщині, яка належала [PERSON] Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23.03.2016 р. рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2015 р. скасовано, в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено. Після скасування вищезазначеного рішення, вона звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але їй було відмовлено в зв'язку з тим, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, яке належало померлій [PERSON], про що надано Постанову від 28.05.2016 р. Під час оформлення спадкових прав їй стало відомо, що під час розгляду апеляційної скарги апеляційним судом Запорізької області, [PERSON] відчужила 46/75 часток будинку [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу було посвідчено 21.03.2016 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. Просить визнати за нею право власності на 23/225 часток домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], витребувати з незаконного володіння [PERSON] на її користь 23/225 часток вищезазначеного домоволодіння, виключити з Держреєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис № 13790877 щодо прав власності [PERSON] на 46/75 часток зазначеного домоволодіння, який внесено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28847454 від 21.03.2016 р. У ході судового слухання справи, представник позивача надав заяву про збільшення позовних вимог (а.с.212-216). Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 04.11.2016 р. просить: визнати за нею право власності на 23/225 часток домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу 46/75 часток вищевказаного домоволодіння, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 21.03.2016 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. в часті відчуження 23/225 часток домоволодіння; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на її користь 23/225 часток вищезазначеного домоволодіння; виключити з Держреєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запис № 13790877 щодо прав власності [PERSON] на 23/225 часток зазначеного домоволодіння, який внесено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28847454 від 21.03.2016 р. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені як в позовній заяві, так і в заяві про збільшення позовних вимог, просить задовольнити позовні вимоги, визначені в заяві про збільшення позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення на позов (а.с.130-137), представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що позивачем не доведено, що [PERSON] є непрацездатною вдовою після смерті [PERSON], а тому її право на обов'язкову долю в отриманні спадщини не доказано. Крім того, посилаючись на норми діючого законодавства заперечує щодо позовних вимог про витребування майна з незаконного володіння та виключення з Держреєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно . Просить відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON], у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судових засідань повідомлялася належним чином, документів та доказів в обґрунтування своїх заперечень не надала. Причини неявки до суду не повідомила. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Алейнікова Н.О. у судове засідання не з'явилася, надала суду письмові заперечення на позов (а.с.148), просить розглядати справу без її участі. Надала суду копію договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 21.03.2016р. за р.№ 665, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а також копії всіх документів, на підставі яких була вчинена угода(а.с.154-204). Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до матеріалів справи, наданих доказів, суд встановив, що [INFO] помер [PERSON], [INFO], який мешкав за адресою: [ADDRESS] (а.с.7,21,49,58-59). Разом з спадкодавцем за вказаною адресою мешкала його непрацездатна дружина [PERSON], [INFO]. 16.03.2002 р. [PERSON] склав заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] (а.с.54 зворотн.) та заповів їй все майно, що належало б йому на день смерті, а також поклав на неї обов'язок надати право довічного проживання в будинку [ADDRESS] його дружині - [PERSON]. Відповідно до ст. 1233 ЦК України фізична особа має право призначити спадкоємців шляхом складання заповіту на розподілення спадкового майна на свій погляд на випадок своєї смерті. Судом встановлено, що Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 207/2013 та внесенні данні до Державного Спадкового реєстру про наявність спадкової справи після смерті [PERSON], померлого [INFO] (а.с.47-86). Статтею 1241 ЦК України передбачається обов'язкова частка у спадщині непрацездатній вдові, незалежно від змісту заповіту, в розмірі половини частки, яка належала б у разі спадкування за законом. Згідно із ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів справи, дружина померлого [INFO] [PERSON], [PERSON] була непрацездатною особою. Вона проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, вона своєчасно - 18.05.2013 р., в строки та в спосіб, передбачені законодавством (ст.ст.1269,1270 ЦК України), звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.48 зв.) після померлого чоловіка [PERSON] Після померлого [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить 46/75 частки житлового будинку [ADDRESS]. Спадкоємцями за законом, після померлого, є дві доньки спадкодавця - [PERSON], [PERSON] та дружина - [PERSON] В зв'язку з тим, що спадкодавець залишив все своє майно за заповітом [PERSON], [PERSON], як непрацездатна дружина померлого, відповідно до ст. 1241 ЦК України, прийняла спадщину в розмірі половини частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом, а саме 1/6 частку від спадкового майна, що дорівнює 23/225 часток спірного домоволодіння. В видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено в зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно, про що надано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.11.2013 р. (а.с.8,74). Отже, судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON], але не оформила своїх спадкових прав. [INFO] [PERSON] померла (а.с.9,22,87зв.). 22.11.2013 р. [PERSON] склала заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] (а.с.10,92.) та заповіла все майно, що належало б їй на день смерті. Судом встановлено, що Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 386/2015 та внесенні данні до Державного Спадкового реєстру про наявність спадкової справи після смерті [PERSON], померлої [INFO] (а.с.87-120). Позивач, спадкоємець за заповітом, 22.07.2015 р. в строки та в спосіб, що передбачені законодавством (ст.ст.1269,1270 ЦК України), звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с.87) після померлої [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2015 р. задоволені позовні вимоги [PERSON] до територіальної громади в особі Запорізької міськради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом та визнано право власності на 46/75 часток домоволодіння [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23.03.2016 р. рішення Комунарського суду м. Запоріжжя по цій справі скасовано, в задоволені позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Даним рішенням апеляційного суду Запорізької області також встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем що прийняла спадщину. Відповідно п.3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. За нормами ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно із ч. 3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На звернення представника позивача до Шостої нотаріальної контори в отримані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, отримано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, в зв'язку з ненаданням оригіналу правовстановлюючого документа на нерухоме майно ( а.с.110). Законом України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Спадкоємцем, позивачем по справі, належні правовстановлюючі документи, нотаріусу надані не були. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ Листом від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» надав роз'яснення, що діючим законодавством визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування". Отже, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду. Враховуючи надані до матеріалів справи докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання за нею право власності на 23/225 часток домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Вона, відповідно до вимог законодавства, своєчасно звернулася із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини, яка належить їй як спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її як спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON], під час судового розгляду справи апеляційним судом Запорізької області за апеляційною скаргою позивача на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя за позовом [PERSON] про визнання права власності на 46/75 спірного домоволодіння в порядку спадкування (а.с.103,112-115), уклала договір купівлі-продажу 46/75 часток спірного домоволодіння, який був посвідчено 21.03.2016 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. Згідно даного договору, [PERSON], продавець за договором, продала, а [PERSON], покупець за договором, купила нерухоме майно, а саме 46/75 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до умов п.5 договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 21.03.2016р., укладеного між [PERSON] продавцем за договором та [PERSON] покупцем за договором, продавець затверджував, що прав третіх осіб на відчужувану частку домоволодіння не має (а.с.155), чим ввів в оману як покупця за договором так і приватного нотаріуса, приховавши, що в судовому порядку розглядається цивільна справа щодо встановлення права власності на частку відчужуваного нерухомого майна. Згідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п.8 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. надав роз'яснення, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Отже, підставою для визнання недійсним правочину за приписами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України є суперечність змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Право продажу, відповідно до вимог ст. 658 ЦК України, належить власнику товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Ст. 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, майнові права, може бути право вимоги, цінності та інші. Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодіння, рішення Комунарського районного суду від 23.06.2015 р., яким за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на 46/75 частку спірного домоволодіння, переглядалось апеляційним судом Запорізької області, а отже воно не набуло законної сили. При таких обставинах, відповідач [PERSON] не може вважатися власником майна, яке вона продала за договором купівлі-продажу. Враховуючи ці обставини, договір купівлі-продажу 46/75 частки домоволодіння [ADDRESS], укладеного 21.03.2016 р. та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Алейніковою Н.О. не відповідає вимогам законодавства. Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Позивачем позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного домоволодіння заявлені не було. Позовні вимоги щодо визнаня недійсності окремої частини правочину, а саме відчуження 23/225 спірного домоволодіння не підлягають задоволенню, оскільки на момент вчинення правочину відповідач [PERSON] не була власником 46/75 частини спірного майна. Відповідно до закріпленого у ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 р. у справі № 6-1203цс15). Відповідно до постанови ВСУ від 02.09.2015 р. у справі № 6-1168цс15, правова позиція якого є обов'язковою для усіх судів, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача в усіх випадках. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 січня 2013 р. у справі № 6-164цс12). Як вбачається з матеріалів справи, частина спірного домоволодіння у розмірі 23/225 часток, як обов'язкова частина, була прийнята у спадок [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON], але не оформлена. Після її смерті, зазначена частка домоволодіння була прийнята у спадок спадкоємцем за заповітом [PERSON], позивачем по справі та також не оформлена і вибула з володіння поза її волею. При таких обставинах позовні вимоги щодо витребування майна із незаконного володіння є обґрунтованими. Відповідно до роз'яснень п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, позивач має право на відшкодування судових витрат. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи з'ясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial