Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Посилався на те, що заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 20 травня 2014 року стягнуто з нього на користь [PERSON] аліменти на сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення сином повноліття. Рішення набрало законної сили та звернуто до виконання. У звязку зі зміною сімейного стану позивач просив зменшити визначений судовим рішенням розмір аліментів до 1/8 частки його заробітку (доходу) щомісячно. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 12 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, але дав неправильну правову оцінку письмовим доказам і не врахував правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. У судовому засіданні [PERSON] підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Відповідач [PERSON] просила апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін. [PERSON], яка є третьою особою у справі, не зявилась; подала письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з недоведеності обставин зміни матеріального стану позивача. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступному висновку. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з положеннями ст. 183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічні розяснення надані Пленумом Верховного Суду України у п. 23 постанови від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". Ураховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Виходячи із системного аналізу положень ст. 192 СК України, зазначена стаття вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 143цс13. Звертаючись із позовом про зміну розміру аліментів, позивач, зокрема, вказував на те, що на момент звернення до суду його матеріальний стан змінився у звязку з народженням дитини у повторному шлюбі та перебуванням дружини у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, що є підставою для визначення розміру аліментів у 1/8 частині від доходу. Судом установлено, що у сторін є малолітня дитина [PERSON], народження 19 жовтня 2009 року, яка проживає з матір'ю - відповідачкою у справі. Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 20 травня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на сина [PERSON] у розмірі 1/4 частки його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 квітня 2014 року до досягнення сином повноліття. Позивач [PERSON] 28 липня 2014 року зареєстрував шлюб з [PERSON], у якому 12 лютого 2016 року народилася дочка [PERSON]. Отже, вірно встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті неправильно застосував частину першу статті 182 СК України, частину першу ст. 192 СК України, відповідно до яких розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено за позовом платника аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану. Суд, не врахувавши, що зміна сімейного стану платника аліментів призвела до зміни його матеріального стану, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову. За таких обставин апеляційний суд скасовує оскаржене рішення і ухвалює нове рішення про зміну розміру аліментів, визначеного заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 20 травня 2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] на сина [PERSON], народження 19 жовтня 2009 року, з ? частки від заробітку (доходу) до 1/6 частки. Такий розмір відповідає інтересам обох дітей. Підстави для визначення розміру аліментів 1/8 частка від заробітку (доходу) відсутні, батьки не можуть віддавати перевагу одній дитині над іншою. Доводи скарги про неврахування судом попередньої інстанції при вирішенні справи обставин щодо відпочинку відповідача і сина у 2014 році за кордоном; проживання [PERSON] разом з батьками, які є працюючими пенсіонерами, та сплати комунальних послуг апеляційний суд відхиляє як безпідставні. Обовязки батьків щодо виховання та розвитку дитини закріплені у статті 150 СК України. Зокрема, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог статті 265 СК України баба, дід зобовязані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу.

Outcome: partial