Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

В листопаді 2013 року позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовами, які ухвалою судді від 15.11.2013 р. були об'єднані в одне провадження, в яких просили визнати дійсною угоду купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що укладена на Українській Товарній Баржі 12.12.1997 року № 005919 між ними та відповідачами та визнати за ними право власності на вказану квартиру по 1/3 частині за кожним. Оскаржуваним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 грудня 2013 року в задоволенні позову відмовлено повністю. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 03 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати дійсною угоду (договір) купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що укладена 12.12.1997 року між покупцями [PERSON], [PERSON], [PERSON] та продавцями [PERSON], [PERSON], [PERSON] на товарній біржі «Українська», визнати за ним право власності на 1/3 частини зазначеної квартири. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт посилається на те, що судом не взято до уваги положення ст.61 ЦПК України, відповідно до якої обставини, визнання сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно не підлягав доказуванню факт ухилення відповідачами від нотаріального посвідчення угоди, оскільки такий факт був ними визнаний, про що є клопотання в матеріалах справи. Крім того, в судове засідання не з'явився представник третьої особи, відомостей про вручення йому повідомлення про час та місце розгляду справи не має, а тому суд мав відкласти розгляд справи згідно вимог ч.1 ст.169 ЦПК України. В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги не заперечували позивачі [PERSON], [PERSON], надавши відповідні пояснення в судовому засіданні. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надавши зави про розгляд справи в їх відсутності (а.с.97-99). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Товарна біржа "Українська" - належним чином була повідомлена про час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення 08.01.2014 р. поштового відправлення (а.с.106), проте свого представника до суду не направила. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. Відповідно до ст.ст. 57, 58 Конституції України, ст.5 чинного ЦК України та ст.3 ЦК України в редакції 1963 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли у грудні 1997 року, а відповідно, для їх врегулювання слід застосувати ЦК України в редакції 1963 року. Судом встановлено, що між [PERSON], [PERSON], [PERSON]. з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON], [PERSON] з іншої сторони, 12.12.1997 року була укладена угода купівлі-продажу нерухомості, а саме: квартири [ADDRESS], яка зареєстрована Чернігівською філією товарної біржі «Українська», реєстраційний № 005919 від 12.12.1997 року. Свої права на зазначену квартиру позивачі зареєстрували в КП «Чернігівське МБТІ» 24.12.1997 року, що підтверджується записом в реєстровій книзі № 166 за реєстровим номером 16563 та отримали відповідне реєстраційне посвідчення від 24.12.1997 року (а.с. 6-8, 23-25, 37-39). Продаж вчинено за 13 880 грн. Біржове оформлення сторонами було вибрано, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному на той час законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору. З моменту придбання вищевказаного нерухомого майна і до цього часу, позивачі здійснюють право користування та володіння даною квартирою у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивачів не ґрунтуються на законі, оскільки таке право позивача ґрунтується на договорі, укладеному у письмовій формі й додаткового визнання не потребує. Крім того, на думку суду, позивачі не довели факту ухиляння відповідачів від нотаріального посвідчення договору як у минулому так і в даний час. З такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки вони є суперечливими та до них суд дійшов внаслідок порушення норм матеріального права. Відповідно до частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). З матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу спірного об'єкту нерухомості, що зареєстрований Чернігівською філією товарної біржі «Українська», реєстраційний № 005919 від 12.12.1997 року, нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про те, що право власності позивача на житловий будинок ґрунтується на договорі, укладеному у письмовій формі й додаткового визнання не потребує, є таким, що суперечить вимогам ст. 227, ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. Відповідно до частини 2 ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірного житлового будинку, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що між продавцями та покупцями було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом біржової угоди № 005919 від 12.12.1997 року, в якій зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупців, визначена ціна продажу. При укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім важливим пунктам, які сторони виконали. З матеріалів справи встановлено, що покупці повністю сплатили продавцям (п.3 угоди) вартість квартири, обумовлену в договорі та зареєстрували 24.12.1997 р. право власності в БТІ (а.с.8). Позивачі вважали, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Проте в жовтня 2013 році при вирішенні питання про переоформлення квартири вони дізналися, що укладена 12.12.1997 року біржова угода потребує обов'язкового нотаріального посвідчення. Згідно п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 07 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно. З матеріалів справи встановлено, що на теперішній час друга сторона угоди - продавці [PERSON], [PERSON] і [PERSON] від нотаріального оформлення угоди ухиляються, а саме, не бажають з'являтися у нотаріальну контору, що підтверджується їх письмовими заявами (а.с.97-99) . Як обґрунтовано зазначає апелянт в апеляційній скарзі, на теперішній час відповідачі [PERSON] не мають для нотаріального посвідчення договору ні правовстановлюючих документів на спірну квартиру на своє ім'я, та через реєстрацію в 1997 р. права власності позивачів на об'єкт нерухомості не може без оскарження в судовому порядку законності такої реєстрації права власності за позивачами отримати витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, які потрібно надати нотаріусу. Зазначені доводи є обґрунтованими і підтверджуються, як п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, а також п. 3.5.5. «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», яке затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року № 1692/5), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445, згідно якого реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо заявлене право вже зареєстроване. Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факт ухилення продавців від нотаріального посвідчення договору, є таким, що не відповідає обставинам справи, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі. Із змісту біржової угоди № 005919 від 12.12.1997 року встановлено, що будь-яких протизаконних умов вона не містить. Апеляційним судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, проте договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно з якою угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963р. Згідно ст. 16 ЦК України 2003р. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Такий спосіб захисту цивільних прав був передбачений і ст. 6 ЦК УРСР 1963р. З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе задовольнити позов [PERSON] про визнання угоди дійсною. Позовні вимоги про визнання права власності на 1/3 частину квартири задоволенню не підлягають, оскільки за договором купівлі-продажу від 12.12.1997 р. покупці [PERSON], [PERSON], [PERSON] не визначалися з частками кожного у придбаній власності. Рішення суду першої інстнції про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання угоди дійсною, як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач [PERSON] користується пільгою по сплаті судового збору, оскільки він є інвалідом 2 групи і тому звільнений від сплати судового збору. Враховуючи вищенаведене, судовий збір в розмірі 314 грн. 24 коп. підлягає стягненню з [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках - по 104,75 грн. на користь держави.

Outcome: partial