Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі НАСК «Оранта»), [PERSON] про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 27.05.2016 року приблизно о 22 год. 30 хв. в умовах сутінків водій [PERSON], керуючи легковим автомобілем [NUMBER], рухався ділянкою автодороги сполученням Озеряни-Рожнів по вул. Хотимирській в с. Озеряни Тлумацького району в напрямку м. Тлумач. В цей час по лівій стороні дороги назустріч рухалась велосипедом марки «Україна» велосипедистка Дорога Я.В. Під час руху водій автомобіля почав обїжджати вибоїни, які були на асфальтному покритті під час чого проявив неуважність не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу безпечно керувати ним, не обрав безпечної швидкості руху, маючи обєктивну можливість уникнути наїзду на велосипедистку, шляхом застосування екстреного гальмування, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедистку [PERSON], чим порушив п.п. 2.3. (б), 12.1, 12.3 ПДР України. В результаті ДТП [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої третини лівої стегнової кістки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоровя і є небезпечними для життя в момент спричинення ушкоджень. У звязку з цим відносно [PERSON] було відкрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, яке Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19.12.2016 року було закрито, у звязку з звільненням [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 47 КК України, у звязку з передачею на поруки колективу охоронної фірми ТзОВ «Граніт». 01.07.2015 року власник автомобіля марки «ВАЗ-2107» - [PERSON] (батько відповідача [PERSON]В.) застрахував цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів, уклавши відповідний договір з НАСК «Оранта», який діяв до 30.06.2016 року. Згідно вказаного договору , забезпеченим являється транспортний засіб марки автомобіль [NUMBER], яким під час ДТП керував [PERSON] А тому, позивачка просила стягнути з НАСК «Оранта» 26659,92 грн. матеріальної шкоди (25659,92 грн. витрати на придбання ліків та матеріалів медичного призначення; 1000,0 грн. - вартість знищеного внаслідок ДТП велосипеда) та 2500,0 грн. моральної шкоди, а з [PERSON] 93265,50 грн. втраченого заробітку (доходу), 197500,0 грн. моральної шкоди та 1300,0 грн. витрат понесених на правову допомогу під час досудового слідства. 06.06.2017 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло заперечення проти позову, в якому він просив в задоволенні позову щодо стягнення з нього 93265,50 грн. втраченого заробітку (доходу) відмовити, а стягнення моральної шкоди задовольнити частково в сумі 2500,0 грн. Свої заперечення обґрунтовував тим, що посилання позивачки на контракт від 16.05.2016 року, зареєстрований на Повітовій біржі праці за № 457/2016, насправді називається «Заява про намір доручення виконання праці громадянину Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Молдова, Російської Федерації або України», однак вона є доказом зайнятості у працедавця, а також не є трудовим договором чи цивільно-правовим договором, а лише вказує, що позивачка має право на роботу у вказаного в заяві працедавця. Щодо стягнення моральної шкоди, то він після ДТП доставив позивачку в лікарню та частково відшкодував їй лікування на суму 2422,0 грн. Посилання позивачки на багаторазове звернення до ВАТ НАСК «Оранта», що завдало їй моральної шкоди, спростовується листом ВАТ НАСК «Оранта», згідно якого для страхового відшкодування їй було необхідно представити необхідні документи. Належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння їй моральної шкоди на суму 197500,0 грн., не надано. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 06.06.2017 року, на підставі письмової заяви позивачки [PERSON], позовні вимоги предявлені до ВАТ НАСК «Оранта» про стягнення на користь [PERSON] 25659,92 грн. витрат на придбання ліків та матеріалів медичного призначення, 1000,0 грн. - вартості знищеного внаслідок ДТП велосипеда та 2500,0 грн. моральної шкоди, були залишені без розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали з підстав, зазначених в ньому, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, просив в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки втраченого заробітку в розмірі 93265,50 грн. відмовити, а в частині стягнення моральної шкоди стягнути лише 2500,0 грн. Стосовно стягнення з відповідача судових витрат в сумі 1300,0 грн. поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Судом встановлено, що 27.05.2016 року приблизно о 22 год. 30 хв., в умовах сутінків, водій [PERSON], керуючи легковим автомобілем марки «ВАЗ-2107», реєстраційний номер [NUMBER], рухався ділянкою автодороги сполученням «Озеряни-Рожнів» по вул. Хотимирській в с. Озеряни Тлумацького району Івано-Франківської області у напрямку м. Тлумач. В цей час по лівій стороні дороги назустріч рухалася велосипедом марки «Україна» велосипедистка Дорога Я.В. Під час руху водій автомобіля почав об'їжджати вибоїни, які були на асфальтному покритті, під час чого, проявив неуважність, не передбачаючи при цьому можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу безпечно керувати ним, не обрав безпечної швидкості руху, маючи об'єктивну можливість уникнути наїзду на велосипедистку шляхом застосування екстреного гальмування, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедистку Дорогу Я.В. При цьому [PERSON] порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме: п. 2.3 «б», який зобов'язує водія для забезпечення безпеки дорожнього руху бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі; п. 12.1., згідно якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним; п. 12.3., який зобов'язує водія в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди. В результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедистка [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої третини лівої стегнової кістки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров'я і не є небезпечними для життя в момент спричинення. У звязку з цим відносно [PERSON] було розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, яке Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19.12.2016 року було закрито, у звязку з звільненням [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 47 КК України, у звязку з передачею на поруки колективу охоронної фірми ТзОВ «Граніт» (а.с. 6-10). Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, з врахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що неправомірні дії відповідача [PERSON] знаходяться в причино-наслідковому зв'язку з скоєнням дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 27.05.2016 року. За правилами ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Положеннями ч.1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоровю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, повязана з лікуванням потерпілого; шкода, повязана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, повязана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; шкода, повязана із смертю потерпілого. Відповідно до копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ № 3423572 на транспортний засіб марки «ВАЗ-2107», д.н.з. [NUMBER], виданого ВАТ НАСК «Оранта», цивільно-правова відповідальність була застрахована за вказаним договором (полісом) [PERSON] у період з 01.07.2015 року до 30.06.2016 року, зокрема страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоровю становив 100000,0 грн., а за шкоду заподіяну майну - 50000,0 грн., розмір франшизи 510,0 грн. (а.с. 21). Оскільки, під час судового розгляду справи було встановлено, що ВАТ НАСК «Оранта» в добровільному порядку здійснило виплату страхового відшкодування, то ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 06.06.2017 року, на підставі письмової заяви позивачки [PERSON], позовні вимоги предявлені до ВАТ НАСК «Оранта» про стягнення на користь [PERSON] 25659,92 грн. витрат на придбання ліків та матеріалів медичного призначення, 1000,0 грн. - вартості знищеного внаслідок ДТП велосипеда та 2500,0 грн. моральної шкоди, були залишені без розгляду. Статтею 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Постановою Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розяснено (п. 6), що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Судом встановлено, що [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на цей автомобіль та поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданий ВАТ НАСК «Оранта». Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до копій чеків долучених позивачкою до матеріалів справи, остання понесла матеріальної шкоди, шляхом придбання ліків на загальну суму 25659,92 грн. (а.с.11-18). Також згідно копій чеків відповідач [PERSON] частково відшкодував позивачці [PERSON] лікування на суму 2422,0 грн. (а.с. 37-38). Суд не приймає до уваги, посилання позивачки на Заяву про намір доручення виконання праці громадянину Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Молдова, Російської Федерації або України, як на доказ втраченого заробітку, оскільки даний документ не є трудовим договором, або цивільно-правовим договором, а лише дає право позивачці на працевлаштування у ТзОВ «Віткен» у [PERSON] та подальшого укладення договору з роботодавцем у письмовій формі (а.с. 20). З врахуванням вище зазначеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] 93265,50 грн., як втраченого внаслідок ДТП заробітку (доходу), не підлягають до задоволення. Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. В позові вказано, що позивачці завдано моральної шкоди, внаслідок ДТП, яка полягала у фізичних та моральних стражданнях, відсутності сну та апетиту. До цього ж внаслідок ухилення відповідача від здійснення їй матеріального відшкодування, вона була змушена збирати велику кількість документів, звертатись за юридичною допомогою, звертатись до страхової компанії, що позначилось на її душевному стані та призвело до погіршення взаємовідносин у сімї та завдало їй моральної шкоди в сумі 197500,0 грн. Обґрунтовані позивачкою страждання і переживання щодо обставини вчинення щодо неї делікту, порушення звичного характеру її життєдіяльності, з комплексним урахуванням обґрунтування моральної шкоди, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, на думку суду можуть бути компенсовані грошовими коштами в сумі 10000,0 гривень. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи те, що позивачка просила стягнути з відповідачка судові витрати, суд вважає, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] понесені нею та документально підтверджені судові витрати за надання правової допомоги в розмірі 1300,0 грн. (а.с. 57, 58). Також з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір за вимогою про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 відсотка від ціни позову (пропорційно до задоволених вимог), але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На підставі наведеного, ст.ст. 22, 23, 33, 1166, 1167, 1187, 1188, 1194, 1195 ЦК України, ст.ст. 3, 6, 13, 21, 22, 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

Outcome: partial