Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], який неодноразово уточнював, в останній редакції просив про встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем - його дружиною [PERSON], померлою [INFO]., на час відкриття спадщини, перерозподіл спадщини - 1/4 частки квартири [ADDRESS], що залишалась після смерті [PERSON] між спадкоємцями, визнання за позивачем та відповідачем [PERSON] права на вказане спадкове майно - по 1/8 частки за кожним, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійним договору дарування квартири, укладеного 12.09.2013р. між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування 1/8 частки зазначеної квартири, мотивуючі свої вимоги тим, що дружині позивача [PERSON] при житті на праві власності належала 1/4 частка квартири [ADDRESS], позивач постійно проживав в даній квартирі разом зі своєю дружиною з 1971 року по день її смерті, тобто більше ніж 40 років, несе витрати на оплату комунальних послуг, у зв'язку з чим, відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, є таким, що прийняв спадщину, після смерті дружини. Позивач протягом шести місяців з часу відкриття спадщини не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, в свою чергу відповідач [PERSON] - дочка спадкодавця [PERSON] звернулась до нотаріальної контори та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на 1/4 частку квартири, яка належала спадкодавцю, яку в подальшому подарувала своїй дочці [PERSON] на підставі договору дарування від 12.09.2013р. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте, оскільки він зареєстрований за іншою адресою, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з пропуском шестимісячного строку звернення до нотаріальної контори, у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача по тих же підставах підтримала заявлені позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Треті особи у судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином, від приватного нотаріуса Сімферопольського міського нотаріального округу [PERSON] надійшла заява з проханням провести розгляд справи за її відсутності. Заслухавши представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню по наступних підставах. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 і ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала в рівних часках (по 1/4 частки кожному) [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 23.12.2008р., виданого на підставі розпорядження органу приватизації №1242 від 23.12.2008р. (а.с.25). Позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 28.06.1980р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.98). [PERSON] померла [INFO]. (а.с.97), на час смерті вона проживала та була зареєстрована в [ADDRESS], що підтверджується довідкою КП ЖЕО Залізничного району м. Сімферополя від 14.12.2010р. (а.с.77). Позивач [PERSON] згідно паспортних даних зареєстрований з 1971 року по [ADDRESS] (а.с.8-9). Згідно посвідчення та довідки МСЕ №002777 [PERSON] є непрацездатним інвалідом 2 групи (а.с.22). Після смерті [PERSON] до нотаріальної контори 28.05.2010р. із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON], яка в заяві повідомила, що крім неї є інші спадкоємці, зокрема, чоловік спадкодавця [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.62). Листом від 01.06.2010р. приватний нотаріус надіслав [PERSON] за адресою: [ADDRESS], повідомлення про необхідність в шестимісячний строк з моменту смерті [PERSON] з'явитися до нотаріуса та подати заяву про прийняття спадщини (а.с.71). Даних про отримання адресатом вказаного повідомлення в матеріалах справи немає. 17 грудня 2010р. приватним нотаріусом [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом реєстровий №3274 на ім'я [PERSON], а саме на 1/4 частку квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] (а.с.90). 02 липня 2013р. [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, листом віл 03.07.2013р. нотаріус відмовив йому у прийнятті спадщини у зв'язку з тим, що на час відкриття спадщини він не був зареєстрований за однією адресою з [PERSON] та рекомендував звернутися до суду в порядку позовного провадження (а.с.95,96). 12 вересня 2013р. [PERSON] подарувала належну їй 1/2 частку спірної квартири (1/4 на підставі свідоцтва про прав власності від 23.12.2008р., 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2010р.) [PERSON] За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК України слідує, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків їхньої відмови від спадщини. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною 1 статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. В обґрунтування своїх вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем позивач вказував, що даний факт підтверджується, крім іншого, поясненнями свідків. Так, допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка з 1999 року проживає у [ADDRESS], повідомила, що позивач [PERSON] постійно проживав у квартирі №44 вказаного будинку разом зі своєю дружиною [PERSON] до дня смерті останньої, після її смерті продовжував проживати в квартирі до листопада 2013р., коли невідомі особи вигнали його з квартири. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який є сином померлої [PERSON], у судовому засіданні також підтвердив, що [PERSON] постійно проживав зі своєю дружиною - матір'ю свідка, до дня смерті останньої, а після смерті до листопада 2013р. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача вказувала, що [PERSON] проживав в [ADDRESS] періодично, під час цих періодичних візитів він залишався ночувати в даній квартирі, проте постійно в цій квартирі він не проживав, також просила суд не приймати в якості належних та допустимих доказів по справі пояснення вищевказаних свідків, оскільки вказувала, що свідки є заінтересованими особами та перебувають у неприязних стосунках з відповідачкою [PERSON] Суд вважає за необхідне зазначити, що характер особистих взаємовідносин свідків зі сторонами й характер їх заінтересованості у справі повинні бути враховані судом при дослідженні і оцінці показань свідків, однак відхилити їх показання про обставини у справі як докази відповідно до статей 63, 212 ЦПК України суд може лише за наявності даних, що свідчать про їх невідповідність дійсності, при оцінці їх показань у сукупності з іншими доказами. Разом з тим, матеріали справи в їх сукупності не спростовуються, а навпаки підтверджуються пояснення вищевказаних свідків. Так, згідно довідок Управління Пенсійного фонду України в Залізничному районі м. Сімферополя від 16.12.2013р. слідує, що [PERSON], 1939 року народження, проживає за адресою: [ADDRESS], перебуває на обліку як отримувач пенсії з 07.09.1998р. (а.с.183,184). Згідно копії медичної книжки позивача, адреса його місця проживання зазначена: [ADDRESS] (а.с.231-232). З наданих квитанцій по сплаті комунальних послуг по квартирі [ADDRESS] вбачається, що їх платником зазначений [PERSON] (а.с.185-230). Згідно письмових пояснень мешканців будинку [ADDRESS] чиї особи перевірені начальником ЖЕУ №6 КП ЖЕО Залізничного району м. Сімферополя, слідує, що [PERSON] проживає в квартирі №44 з 1971 року (а.с.162). З огляду на все вищезазначене, враховуючі, що стороною відповіадчів ніяким чином не спростовані вищезазначені відомості, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині встановлення факту постійного проживання позивача разом зі своєю дружиною [PERSON], померлою 06.12.2009 року, на час відкриття спадщини. Посилання представника відповідачів на пропуск позивачем строку позовної давності оскільки спадкодавець померла у грудні 2009 року, а заяву про прийняття спадщини позивач подав лише у червні 2013р., тобто через три з половиною роки з пропуском строку позовної давності, судом не приймаються до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що про порушення свого права позивач дізнався з листа нотаріуса від 03.07.2013р., яким йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті дружини та роз'яснено право звернення до суду в позовному порядку. Доводи представника відповідачів про те, що спочатку позивач звертався до суду з позовом про встановлення йому додаткового строку для прийняття спадщини, ухвалою Залізничного районного суду м. Сімферополя йому було відмовлено в цьому через відсутність доказів поважної причини пропуску строку, судом також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки під час перевірки даних обставин встановлено, що в архіві суду знаходиться матеріал №2/122/1951/13 за аналогічним позовом [PERSON], який ухвалою суду від 25.09.2013р. повернутий позивачеві на підставі п.1 ч.3 ст.121 ЦПК України - за заявою позивача до відкриття провадження у справі. Частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, сама по собі відсутність реєстрації місця проживання разом за спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити про не проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки позивач, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не заявляв про відмову від спадщини, він вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до вимог частини 3 статті 1268 ЦК України. Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючі відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, так як успадкована відповідачем [PERSON] частка квартира, що належала спадкодавцеві, відчужена на користь [PERSON], суд вважає вимоги позивача про визнання його права на 1/2 частку спадкового майна - 1/8 частку спірної квартири, такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог частини 1 статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Оскільки за позивачем у порядку спадкування визнано право на 1/8 частку спірної квартири, відчуження належної йому частки без його волі суперечить закону, суд приходить до висновку, що договір дарування частки спірної квартири, укладений 12.09.2013 року реєстр № 2597 між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підлягає визнанню недійсним в частині дарування [PERSON] [PERSON] 1/8 частки квартири [ADDRESS], що належала дарувальнику [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.12.2010 року. В іншій частині заявлених позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити, оскільки на теперішній час, видане відповідачці свідоцтво вже не є правовстановлюючим документом на спірну частку квартири, так як на підставі даного свідоцтва вказана частка квартири була відчужена, отже внесення будь-яких змін до цього свідоцтва не призведе до виникнення або припинення відповідних прав у сторін по даній справі, крім того, на думку суду, вичерпним заходом для захисту права позивача є ухвалення судом рішення про встановлення факту його постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання за ним права на 1/8 частку спірної квартири та визнання частково недійсним договору дарування стосовно вказаної частки квартири. На підставі викладеного, ст.ст.203,215,217,1218,1268 ЦК України,

Outcome: partial