Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 14.12.2015 року відповідач незаконно звільнив її з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Позивач оскаржила такі дії відповідача в судовому порядку та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 10.03.2016 року було поновлено [PERSON] на посаді головного юрисконсульта Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», стягнуто з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17 482 грн.29 коп., а також, стягнуто на користь позивача 5000 грн. моральної шкоди, вирішено питання судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] підлягало до негайного виконання. Однак, відповідач затримав виконання рішення суду і поновив [PERSON] на посаді, лише, 30.09.2016 року, а тому позивач, посилаючись на ст. 236 КЗпП України, просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі в сумі 34541 грн. та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати. В суді позивач підтримала позовні вимоги. Представник відповідача за довіреністю позов не визнала, пояснила, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 10.03.2016 року було оскаржено відповідачем, 17.03.2016 року подано апеляційну скаргу на вказане рішення і 07.07.2016 року Апеляційний суд Київської області виніс рішення, яким змінив рішення Білоцерківського міськрайсуду в частині поновлення на посаді та було поновлено [PERSON] на посаді головного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління проблемних активів Роздрібного безбалансового відділення №46 ПАТ «Промінвестбанк», а не на посаді головного юрисконсульта офісу ПАТ «Промінвестбанк». 15.07.2016 року відповідач подав касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанції. 29.09.2016 року відповідач виніс наказ про поновлення позивача на попередній посаді, виконавши добровільно вимогу державного виконавця щодо поновлення особи на посаді, жодних заходів примусового характеру в процесі виконання рішення суду першої інстанції до відповідача не застосовувалося. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як було встановлено судом, - з 16.04.2008 року позивач перебувала в трудових правовідносинах з відповідачем та 14.12.2015 року була звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України відповідно до наказу № 2962-к від 14.12.2015 року. Встановленим є те, що 10.03.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було поновлено [PERSON] на посаді головного юрисконсульта Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», також, було стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17 482 грн.29 коп., зобов'язано відповідача відшкодувати [PERSON] 5000 грн. моральної шкоди, стягнуто судові витрати. Дане рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] підлягало до негайного виконання. Наведене підтверджено копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 10.03.2016р. у справі № 357/727/16-ц, 2/357/1152/16 (а.с.3-7). Встановлено, що 10.03.2016 року, тобто в день винесення вказаного рішення про поновлення на роботі, [PERSON] отримала виконавчий лист. Також, відповідач був обізнаний про рішення Білоцерківського міськрайонного суду в день його винесення, тобто 10.03.2016 року. Встановлено, що відповідач оскаржив вказане рішення в апеляційному порядку, внаслідок чого рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 10.03.2016року було змінено в частині поновлення [PERSON] на посаді, зазначивши посаду - «головний юрисконсульт відділу примусового стягнення Управління проблемних активів Роздрібного без балансового відділення №46 ПАТ «Промінвестбанк». В решті рішення першої інстанції було залишено без змін. Дане рішення Апеляційного суду Київської області набрало законної сили з моменту проголошення (а.с.8-12). Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановленим є те, що, лише, 29.09.2016 року відповідач на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 07.07.2016 року та вимогу державного виконавця від 01.09.2016 року прийняв Наказ про введення з 07.07.2016 року в штатний розклад ПАТ «Промінвестбанк» посаду головного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління проблемних активів Роздрібного безбалансового відділення №46 ПАТ «Промінвестбанк» та поновлення [PERSON] на цій посаді з посадовим окладом 5200 грн. (а.с.13). Заперечуючи позов, представник відповідача посилається на постанови відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження про поновлення позивача на роботі та про повернення виконавчого листа від 10.03.2016 р. до суду. А також, представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що ПАТ «Промінвестбанк», відразу після отримання вимоги державного виконавця щодо поновлення [PERSON] на роботі видав наказ від 29.09.2016 року про її поновлення на посаді головного юрисконсульта відділу примусового стягнення Управління проблемних активів Роздрібного безбалансового відділення №46 ПАТ «Промінвестбанк» у семиденний термін, який було встановлено на добровільне виконання, а отже, ПАТ «Промінвестбанк» не затримував виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. При вирішенні даного спору суд виходив з наступного. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Так, Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»). Так, частина перша статті 235 КЗпП України ( в ред. станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України). І як було вже зазначено, статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, яка була чинна на час виникнення цих правовідносин. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Отже, встановленим є те, що після ухвалення судом 10.03.2016 року рішення про поновлення [PERSON] на роботі, відповідач видав наказ про її поновлення на роботі, лише, 29.09.2016 року, а тому суд приходить до висновку, що має місце затримка виконання рішення суду з вини відповідача, в розумінні статті 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою. Таким чином, за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. До такого висновку прийшов Верховний Суд України у рішенні по справі № 6/435/цс15 від 01.07.2015 року. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу. Отже, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час виконання рішення суду. Однак, суд вважає необґрунтованим розрахунок та суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, що подано позивачем. Так, [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі 34541 грн. за період з 10.03.2016 р. по 30.09.2016 р. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, застосуванню підлягають положення ст. 236 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядку). Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 23 січня 2012 року та від 16 грудня 2015 року. Так, під час розгляду справи за позовом [PERSON] до ПАТ «Промінвестбанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, було встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 296,341 грн. Дана сума була розрахована з розміру заробітної плати позивача за останні два перед звільненням місяці /за жовтень 2015року- 5629,86 грн. за 19 робочих днів, за листопад 2015 р.- 5037,24 грн. за 17 робочих днів, всього 10667,10 грн. (10667,10:36 р.дн.)/. А тому, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду становитиме 41 187 грн. 09 коп. (139 днів р.дн. /з 11.03.2016р. по 28.09.2016р.,включно/ х 296,31 /середньоденний заробіток/ = 41187,09 грн.). Суд не може погодитися з позовною вимогою про допуск негайного виконання рішення суду по даній справі, оскільки в силу ст..367 ЦПК України судове рішення по даній категорії справи не підлягає до негайного виконання, а тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє. Згідно ст. 88 ЦПК України та підпункту 1 п.1 ч.2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1378 грн.

Outcome: partial