Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач звернувсь до Коростишівського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Обгрунтування позову мотивує тим, що 12 березня 2017 року між ним та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, оформлений борговою розпискою, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти 12.03.2017 р. в розмірі 70000,00 грн., з терміном повернення до 12.09.2017 р. Оскільки, відповідач покладені на себе зобов`язання не виконала, суму позики за договором позики не повернула, позивач вимушений звернутись з позовом до суду з вимогою про стягнення боргу. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за борговою розпискою від 12.03.2017 у загальному розмірі 84423,81 грн., з яких: 70000 грн. 00 коп. - основна сума боргу, 10149 грн. 98 коп. пеня, 3850 грн. 00 коп. - інфляційні втрати та 423,83 грн - 3% річних. В разі відсутності у відповідача грошових коштів стягнути борг за рахунок заставного майна. Також просить суд стягнути з відповідача понесені судові витрати на сплату судового збору. В ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії. Ухвалою судді Коростишівського районного суду Житомирської області від 20.08.2018 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.02.2019 прийнято відмову позивача [PERSON] від частини позовних вимог про стягнення боргу за рахунок заставного майна у разі відсутності у відповідача грошових коштів та закрито провадження в цій частині. В іншій частині позовних вимог продовжено розгляд справи на загальних підставах. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у загальному порядку. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду подали заяву про розгляд справи в їх відсутність. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання, не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Відзив щодо позовних вимог не подавала, в матеріалах справи міститься заява щодо розгляду справи в її відсутність, щодо задоволення позову не заперечує, інших заяв та клопотань до суду не надходило. Згідно з частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, дійшов до такого висновку. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, з тексту оригіналу розписки від 12.03.2017 (а.с.65), що відповідач [PERSON] , отримала у борг у позивача [PERSON] кошти в сумі 70000,00 грн., які зобов`язалась повернути до 12.09.2017. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. З огляду на відносини, які склалися між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , суд дійшов до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, так як позивач 12.03.2017 передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 70000,00 грн., які відповідач зобов`язався повернути в тій же сумі до 12.09.2017. Однак, судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала, грошові кошті у визначений строк позикодавцю не повернула. На підтвердження чого, представником позивача надано до суду оригінал розписки від 12.03.2017, яку судом долучено до матеріалів справи. Відповідно до ст.509 ЦК України одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Вище зазначені обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання [PERSON] боргового зобов`язання перед [PERSON] , а тому суд дійшов до висновку про стягнення з [PERSON] на користь позивача суми основного боргу у розмірі 70000,00 грн. та задоволення позовних вимог у цій частині позову. Щодо вимог про стягнення пені, суд зазначає наступне. Як визначено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Загальновідомим в доктрині цивільного права є поділ неустойки на законну (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються договірними сторонами в самому договорі). Аналізуючи вище зазначені норми, суд дійшов до висновку, що для того, щоб неустойка вважалася законною та застосовувалася незалежно від домовленості про неї сторін договору, необхідно, щоб законом або іншим актом цивільного законодавства було визначено її конкретний розмір, а також підстави стягнення (вид порушення, за яке неустойка встановлюється). Положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.96, яким визначено граничний розмір саме договірної неустойки, не можна вважати визначенням законної неустойки, оскільки предметом регулювання даного закону є договірні правовідносини між платниками та одержувачами коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань; суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності тощо. Таким чином, можливість нарахування та стягнення пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором позики, укладеним між сторонами, повинна бути погоджена сторонами в тексті розписки. В даному випадку зі змісту розписки від 12.03.2017 вбачається, що сторонами не було погоджено стягнення пені у випадку прострочення зобов`язання, тому вимога про її стягнення є безпідставною та не підлягає задоволенню. Щодо вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат за користування грошовими коштами, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання і не повернула вчасно борг. Відповідності до положень ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, позивачем та його представником надано суду детальний розрахунок заборгованості по інфляційним збиткам та 3% річних, що викладені в позовній заяві (а.с.4-5), який становить: 3850 грн. 00 коп. ( розрахунок інфляційних втрат за період з 01.10.2017 по 01.04.2018) та 3% річних за період з 13.09.2017 по 12.04.2018 , що складає 423,83 коп., а всього на загальну суму 4273,83 грн, з яким погоджується суд, та який підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вище викладені розрахунки, беручи до уваги розмір всієї частини позики, суд дійшов до висновку, що з відповідача [PERSON] підлягає до стягнення на користь позивача [PERSON] сума заборгованості у розмірі 74273,83 грн., з яких : 70000,00 грн. - сума основного боргу; 423,83 грн. - 3% річних; 3850,00 грн. - інфляційні втрати, таким чином позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 844,86 грн, що підтверджується квитанцією від 12.04.2018 (а.с.1), оскільки вимоги позивача задоволено частково, суд вважає, що вимоги в частині відшкодування відповідачем судових витрат на сплату судового збору позивачу повинні також бути задоволені частково, а саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 743,28 грн. ( 74273,83/84423,81)*844,86. На підставі викладеного та

Outcome: partial