Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу металевого гаражу, укладеного 21 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] Позивач вказав, що 31 грудня 2014 року [PERSON] померла. Відповідно до заповіту складеного за життя [PERSON]Д , остання заповіла йому все належне їй майно. На час укладення договору [PERSON] перебувала на обліку в обласному психоневрологічному диспансері, була в хворобливому стані, потребувала стороннього догляду. Позивач просив визнати договір купівлі продажу від 21 червня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. 16 лютого 2016 року позивач уточнив та збільшив свої позовні вимоги. Посилався на те, що відповідач та третя особа були обізнані про хворобливий стан психічні розлади [PERSON] під час укладення договору. Тому, вважає, що відповідачем йому завдано матеріальних збитків та моральної шкоди. Моральна шкода полягає в тому, що він змушений був витрачати значну кількість часу на захист своїх порушених прав та інтересів, зазнає нервові зриви, підвищується артеріальний тиск. Крім того, він мав намір після смерті [PERSON] використовувати металевий гараж під стоянку та зберігання свого автомобіля, однак вимушений залишати автомобіль на платній стоянці. Тому, остаточно просив суд визнати недійсним договір купівлі продажу металевого гаражу від 21 червня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] на підставі ст. 225 ЦК України. Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь збитки в розмірі 3 950 грн., завданих внаслідок вчинення недійсного правочину. Справа розглядалася судом у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін на підставі наданих ними доказів. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 21 травня 2018 року у задоволенні заяви відповідача [PERSON] щодо розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. 02 травня 2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач вказав, що [PERSON] була їх сусідкою та особисто запропонувала їх родині придбати гараж. Вважає, що укладений договір купівлі продажу в повному обсязі відповідає вимогам чинного законодавства та при його укладенні ними були дотримані вимоги цивільного процесуального законодавства та не були порушені моральні засади суспільства. На момент укладення договору він не знав та не міг знати про можливі психічні захворювання або розлади [PERSON] Твердження позивача, що він, використовуючи психічні розлади [PERSON], її безпорадний стан, уклав договір купівлі продажу є неправдивими. Також вважає, що посмертна психіатрична експертиза проведена з грубим порушенням процесуального законодавства, висновок ґрунтується лише на медичній документації. Вимоги позивача щодо заподіяння йому матеріальних збитків та моральної шкоди є необґрунтованими, а також не доводяться будь - якими доказами. 10 травня 2018 року [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що не погоджується з запереченнями відповідача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений простий письмовий договір купівлі продажу металевого гаражу, що розташований у дворі будинку №4 по вул. Комсомольській в м. Полтава. Договір підписаний сторонами. 31 грудня 2014 року [PERSON] померла. Як вбачається з заповіту від 07 травня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі №88, [PERSON] за життя заповіла все належне їй майно [PERSON] Також судом встановлено, що спірний металевий гараж був придбаний в 1982 року [PERSON] та її чоловіком. Даний факт підтверджується витратною накладною №1 за 1982 рік./ а.с.118/. Статтею ст. 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. Згідно ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно гаражем є Ї капітальна або тимчасова будівля чи споруда для зберігання транспортних засобів. Металевий гараж (тимчасова споруда) Ї це споруда для зберігання транспортних засобів з терміном експлуатації, встановленим правоустановчим документом (рішенням міської ради або виконавчого комітету), яка виконується з полегшених металоконструкцій і встановлюється тимчасово. Металеві гаражі не є нерухомістю, не мають капітального фундаменту і є тимчасовими спорудами Під час розгляду справи судом встановлено, що державна реєстрація спірного гаражу не проводилася. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що фактично між сторонами, а саме [PERSON] та [PERSON] 21.06.2014 року укладено письмовий договір купівлі продажу саме рухомої речі металевого гаражу. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: згідно частини 1 зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 2 даної статті передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, частиною 3 що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як передбачено ст.215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання стороною на момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України суду слід встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно п.2 ч.1 ст. 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов»язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. Відповідно до акту судово-психіатричної експертизи від 01 серпня 2016 року №320 [PERSON] станом на 21.06.2014 року страждала психічним розладом у судинної деменції. Даний психічний розлад позбавляв [PERSON] здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладенні договору купівлі продажу 21.06.2014 року . Оскільки даний акт судово-психіатричної експертизи є обґрунтованим та не викликає сумніви в його правильності, тому судом він приймається до уваги. Крім того, з оглянутої під час розгляду справи медичної карти амбулаторного хворого, вбачається, що [PERSON] 26.06.2014 року була оглянута на дому за направленням терапевта з психологом. Встановлено діагноз судинна деменція з галюцинаторним синдромом. Відповідно довідки від 13.08.2014 року, виданої Полтавським обласним психоневрологічним диспансером, [PERSON] 13.08.2014 року оглянута лікарем психіатром та встановлено діагноз судинна деменція з галюцинаторним синдромом. Таким чином, судом встановлено, що на час укладання даного договору волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Приймаючи до уваги та враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 21 червня 2014 року недійсним. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення завданих збитків та моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 216 ЦК України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 3 ст. 225 ЦПК України передбачено, що сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно роз'яснень, викладених у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 Постанови передбачено, що обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відкшодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач, як на підставу позовних вимог про стягнення з відповідача та третьої особи моральної шкоди посилається на те, що останні були обізнані про хворобливий стан та психічні розлади [PERSON] під час укладення договору, тому скористалися цим в своїх цілях. Крім того, моральна шкода полягає в тому, що він змушений був витрачати значну кількість часу на захист своїх порушених прав та інтересів, зазнає нервові зриви, підвищується артеріальний тиск. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження той факт, що [PERSON] та [PERSON] знали про наявність встановленого [PERSON] діагнозу та скорилися цим для укладення договору. Дані обставини позивачем не підтверджені жодними доказами. Також, позивачем не було надано доказів заподіяння йому моральної шкоди та наявності причинного зв»язку між діями відповідача і третьої особи та заподіянням моральної шкоди. В позовній та уточненій заяві позивач зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, але не вказав якими доказами це підтверджується. Крім того, доказів втрат, які зазнав позивач саме від неправомірних дій відповідача, інших негативних явищ, заподіяних йому, до суду першої інстанції не надано. Також позивач вказує, що, не маючи можливості використовувати спірний гараж, вимушений був зберігати свій автомобіль на автомобільній платній стоянці, в зв»язку з чим поніс збитки в розмірі 3 950 грн., які просить стягнути з відповідача та третьої особи. При цьому [PERSON] до матеріалів справи не додано жодного документального підтвердження наявності у нього автомобіля, договірних відносин з будь - якою автомобільною стоянкою на зберігання автомобіля та здійснення оплати за зберігання його автомобіля. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення збитків та моральної шкоди задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення збитків та моральної шкоди, оскільки вона не є відповідачем чи співвідповідачем, а має статус третьої особи. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі продажу недійсним, стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди. За нормами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених відносно нього позовних вимог в розмірі 243 грн. 60 коп. Крім того, при зверненні до суду з доповненням до позовної заяви [PERSON] підлягав оплаті судовий збір за позовні вимоги про стягнення збитків та моральної шкоди. Позивачем судовий збір за дані вимоги сплачено не було. Тому, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню не сплачений судовий збір в загальному розмірі 1 409 грн. 60 коп.

Outcome: partial