Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину майна. В обґрунтування позовних вимог вказала, що з 16.03.2002 року по 31.05.2017 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Зазначила, що за час спільного подружнього життя у власність ними було придбано житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 69,5 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м., з допоміжними господарськими побудовами. Вказаний житловий будинок було придбано [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2004 року та оформлено на відповідача [PERSON] . Вказала, що в добровільному порядку провести поділ майна позивачу з відповідачем не має можливості, тому позивач [PERSON] була вимушена звернутися з даним позовом до суду. 15.01.2020 позивачем [PERSON] подано до суду позовну заяву, уточнену в порядку ст. 49 ЦПК України, в якій позивач зазначила, що окрім вказаного житлового будинку впродовж спільного подружнього життя також було придбано легковий автомобіль марки: ЗАЗ-DAEWOO, модель: SENS, рік випуску 2006, дата набуття права власності - 25.09.2014, який було відчужено 06.09.2016 без згоди позивача [PERSON] . На підставі вищевикладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 69,5 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м., з допоміжними господарськими побудовами, легковий автомобіль марки: ЗАЗ-DAEWOO, модель: SENS, рік випуску 2006, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку та стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 23 950,00 грн. Судові витрати просить стягнути з відповідача. 07.07.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Гребінківської РДА, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю., про визнання договору дарування удаваним з настанням прав та обов`язків, передбачених договором купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна. В обґрунтування заявленого зустрічного позову послався на те, що він та [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, заощадили кошти в розмірі близько 42 000 дол. США для придбання у подальшому житлової квартири у місті Києві спільній дочці [PERSON] . У вересні 2016 року, після сварки, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] покинула їх спільне місце проживання та забрала з собою вказані спільно набуті кошти. Зазначив, що на його вимогу повернути половину грошей, [PERSON] відмовила та пояснила, що за ці кошти буде придбана квартира в м. Києві їхній дочці, а вона, у подальшому, не претендуватиме на житловий будинок, в якому залишився проживати позивач за зустрічним позовом [PERSON] . Погодившись на такі умови, він підписав заяву, посвідчену нотаріусом, якою надав згоду на купівлю його неповнолітньою дочкою [PERSON] квартири, що за адресою: [ADDRESS] , та підписання нею договору купівлі-продажу. Втім, після відкриття провадження у даній справі за первісним позовом [PERSON] з інформації з державного реєстру на нерухоме майно від 03.07.2020 року відповідач за первісним позовом [PERSON] дізнався, що вищевказана квартира 09.11.2016 на підставі договору дарування передана у власність [PERSON] , а не їх неповнолітній донці, чим порушено досягнуту між ними домовленість. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] ставить під сумнів вчинений між відповідачами за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири та вважає, що даний правочин вчинено з метою приховати купівлю - продаж квартири, яка насправді відбулася між сторонами, а тому вказаний договір дарування слід визнати удаваним правочином. 08.12.2020 року представником позивача за зустрічним позовом адвокатом Чумарним А.І. подано до суду заяву в порядку ст. 49, 183 ЦПК України, в якій він уточнив позовні вимоги в частині обсягу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між сторонами, зазначивши, що окрім житлової квартири у спільну сумісну власність подружжя була набута земельна ділянка площею 1,8000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Тополівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №749252 від 29.07.2009, виданого на ім`я [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, просить суд поновити строк на звернення до суду із зустрічним позовом; визнати договір дарування серія та номер 1886, виданий 09.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальора Г.Ю. житлової квартири, що за адресою: [ADDRESS] , удаваним, вчиненим для приховання договору купівлі- продажу квартири; визнати, що 09.11.2016 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] відбулися правовідносини, характерні договору купівлі - продажу квартири за адресою вказаною вище з настанням відповідних прав та обов`язків; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житлову квартиру, що за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 1,8000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Тополівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №749252 від 29.07.2009; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 на спірне нерухоме майно. Судові витрати просить стягнути з першого відповідача за зустрічним позовом [PERSON] 30.03.2021 року представником [PERSON] адвокатом Потапенком А.М. до суду подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він повністю заперечує проти зустрічного позову та вказує, що земельна ділянка площею 1,8000 га набута [PERSON] внаслідок безоплатної передачі із земель державної власності, у тому числі приватизації, а отже є особистою приватною власністю [PERSON] та не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Стосовно визнання договору дарування квартири, що за адресою: [ADDRESS] , удаваним, яким було приховано правочин купівлі-продажу житлової квартири та визнання даної квартири спільною сумісною власністю подружжя, сторона відповідача за зустрічним позовом не погоджується, оскільки жодних доказів обставин, викладених у зустрічному позові, не надано. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , адвокат Потапенко А.М., позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у первісній позовній заяві. У задоволені зустрічного позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Крім того, зазначив, що його клієнтка заперечує, що у неї та [PERSON] були спільно нажиті в шлюбі грошові кошти в розмірі близько 42 000 дол. США, про що вказано в зустрічному позові, а також звертає увагу суду, що заява, якою [PERSON] надає згоду на купівлю неповнолітньою дочкою квартири в м. Києві, посвідчена нотаріусом зі слів самого [PERSON] , а тому не може підтверджувати обставин справи. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат Чумарний А.І. позовні вимоги за первісним позовом визнали частково, не заперечували щодо позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю спірного житлового будинку та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 його частину, заперечили відносно визнання спільною сумісною власністю спірного автомобіля, так як його було відчужено, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а кошти, отримані від продажу, були використані на потреби сім`ї. Що ж стосується зустрічного позову, то позовні вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Крім того, у судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] вказав, що його колишня дружина сама знайшла квартиру для купівлі та її власницю [PERSON] , до того часу [PERSON] з [PERSON] не перебували в родинних чи дружніх відносинах, умови договору купівлі - продажу квартири були заздалегідь обговорені між подружжям та продавцем квартири, про що зазначено в посвідченій нотаріально заяві [PERSON] . Представник позивача за зустрічним позовом адвокат Чумарний А.І. в судовому засіданні наголосив на тому, що існує істотна різниця у вартості спірної квартири, так як при підписанні [PERSON] договору купівлі - продажу майнових прав вартість майнових прав на квартиру складала 520 502,40 грн., а при укладенні між [PERSON] та [PERSON] договору дарування квартири вона оцінена в 149 180,00 грн. Не підтримав позовну вимогу за зустрічним позовом в частині визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки площею 1,8000 га. Звернув увагу суду на процесуальну поведінку відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] , які жодного разу не з`явилися в судове засідання та не надали пояснень по суті справи Представник третьої особи, Служби у справах дітей Гребінківської міської ради, Макогон І.П. , у судовому засіданні пояснила, що для укладення неповнолітньою особою договору купівлі - продажу нерухомого майна необхідна згода органів опіки та піклування за місцем знаходження нерухомого майна. Зазначила, що [PERSON] зверталася до неї, як спеціаліста служби у справах дітей, з питанням про отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення її неповнолітньою дочкою правочину купівлі - продажу квартири в м. Києві, на що їй було надано відповідні роз`яснення та запропоновано звернутися до органу опіки та піклування за місцем розташування квартири, а також Макогон І.П. вказала, що особисто допомагала [PERSON] знайти адресу, за якою знаходиться відповідна служба. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих письмових доказів, суд приходить до висновку, що первісний позов та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 16.03.2002 року по 31.05.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 31.05.2017 у справі № 528/472/17 (а.с.18). Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Гребінківського районного нотаріального округу Боровик О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 80, 23.01.2004 року [PERSON] придбав у [PERSON] будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з: «А-1» - жилого будинку житловою площею 34,9 кв.м., загальною площею 70,7 кв. м., «а» - сіни, «Б» - літньої кухні, ганку, ганку, «б» - прибудови, «В» - сараю, погребу під сараєм, «Г» - вбиральні, «№1,2» - паркану, «№3» - колодязю (а.с.12). Дана обставина також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 2687508 від 29.01.2004 року (а.с.13). Відповідно до Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] від 02.04.2020 року вбачається, що загальна площа будинку 69,5 кв.м., житловою площею 34,9 кв.м. (а.с.15-17). В інформаційній довідці № 293 від 28.04.2020 вказана коротка технічна характеристика житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а саме: «А-1» - житловий будинок, «Б» - літня кухня, «б» - прибудова, «В» - сарай, «під В» - погріб, «Г» - вбиральня, «№1,2» - огорожа, «№3» - колодязь. В примітках зазначено, що при перенесенні перегородок змінилася загальна площа, що становить 69,5 кв.м., сіни «а», ганок, ганок, увійшли у загальну площу житлового будинку «А», паркан № 1,2, це огорожа №1,2 - не потребують дозвільних документів для введення в експлуатацію (а.с.14). Як вбачається із відповіді Територіального сервісного центру МВС №5343 від 22.09.2020 року за №31/16-16-419, відповідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 22.09.2020 року за [PERSON] , [INFO] , зареєстровано транспортні засоби: DELTA, 4 TC, VIN [NUMBER] , дата реєстрації 02.03.2011 року; ЗАЗ-DAEWOO SENS, VIN [NUMBER] , дата реєстрації 25.09.2014 року, в подальшому перереєстрований на іншого власника 06.09.2016; VOLKSWAGEN CADDY, VIN [NUMBER] , дата реєстрації 19.06.2018 року (а.с. 84). Згідно Звіту про незалежну оцінку автомобіля ЗАЗ-DAEWOO Т13110, виконаного ФОП [PERSON] , станом на 13.01.2021 року найбільш вірогідна вартість об`єкта оцінки становить 47 900, 00 грн (а.с. 134). 31.10.2016 року [PERSON] підписав заяву, яка була нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Гребінківського районного нотаріального округу Полтавської області Радзівон Н.В. та зареєстрована в реєстрі за №796, в якій надав згоду на купівлю своєю неповнолітньою дочкою, [PERSON] , [INFO] , квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та підписання нею договору купівлі - продажу вказаної квартири. Вказано, що сума, за яку буде здійснюватися продаж, а також інші умови договору купівлі - продажу обговорені ними раніше і будуть названі донькою та ним при укладенні договору. Стверджує в заяві, що такий договір відповідає інтересам неповнолітньої дочки та укладається з метою задоволення її потреб (а.с. 44). Згідно із договором купівлі - продажу майнових прав № 6757/РН-К від 07.07.2014 року та Актом прийому - передачі майнових прав на Об`єкт до договору купівлі - продажу майнових прав № 6757/РН-К від 07.07.2014 року від 27.10.2016, [PERSON] придбала у ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» майнові права на кв. [ADDRESS] ( [ADDRESS] ) (а.с. 87, 88-92). За умовами договору згідно п. 1.2 під майновими правами сторони розумітимуть право набути право власності на квартиру після введення об`єкту будівництва в експлуатацію, в п. 3.1 відповідного договору зазначено, що на дату підписання договору вартість майнових прав на квартиру складає 520 502, 40 грн (а.с. 88, 90). 27.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Паденко Т.М. на підставі договору купівлі - продажу майнових прав № 6757/РН-К від 07.07.2014 року було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 71706640 від 28.10.2016 року (а.с. 45). 09.11.2016 року [PERSON] уклала договір дарування з [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1886, на підставі якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , цей дар оцінено в 149 180, 00 грн (а.с. 79-80). Право власності на вказану вище квартиру за [PERSON] було зареєстровано в державному реєстрі 09.11.2016, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 214935115 від 03.07.2020 року (а.с. 46). Відповідно до Технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] від 14.06.2016 року вбачається, що квартира однокімнатна загальна площа - 42,4 кв.м., житлова площа - 16,6 кв.м. (а.с.81-82). Розпорядженням голови Гребінківської районної державної адміністрації Полтавської області від 24.06.2005 року № 98 надано дозвіл громадянам на розробку технічної документації із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на території Тополівської сільської ради згідно додатку, до списку цих громадян включено [PERSON] (а.с. 166). [PERSON] на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 749252 від 29.07.2009 року належить земельна ділянка площею 1,8000 га, кадастровий номер 5320886200:00:008:1536, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Тополівської сільської ради Гребінківського району Полтавської області (а.с. 165). Вказаний факт підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 226182071 від 30.09.2020 року (а.с. 119-120). Вартість земельної ділянки площею 1,8000 га, кадастровий номер 5320886200:00:008:1536, згідно Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 07.12.2020 становить 55 670, 04 грн (а.с. 121). Відповідно до ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. З ч. 1 ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Таким чином, з огляду на досліджені письмові докази по справі, як кожного окремо так і в їх сукупності, враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що спірний житловий будинок було придбано за спільні кошти подружжя у період перебування та проживання у зареєстрованому шлюбі, і дана обставина не спростовувалася і самим відповідачем [PERSON] , тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову в частині визнання житлового будинку спільною сумісною власністю та визнання права власності за позивачем за первісним позовом на 1/2 його частину. У частині другій статті 65 Сімейного кодексу України сформульована правова презумпція, відповідно до якої вважається, що один з подружжя, укладаючи договір щодо спільного майна, діє зі згоди другого подружжя. Наявність такої згоди може бути оспорена дружиною чи чоловіком лише щодо договорів, які виходять за межі дрібного побутового договору. Відмовляючи в частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю легкового автомобіля та стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу, суд вважає недоведеним позивачем за первісним позовом та не підтвердженим належними та допустимими доказами, що автомобіль ЗАЗ-DAEWOO SENS, VIN [NUMBER] , дата реєстрації 25.09.2014 року, відчужений 06.09.2016, під час перебування сторін у шлюбі, без згоди дружини [PERSON] , а кошти від продажу транспортного засобу використані не в інтересах сім`ї. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Гребінківської міської ради, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, про визнання договору дарування удаваним з настанням прав та обов`язків, передбачених договором купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину майна, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В силу ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За приписом ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 174 ПК України передбачено порядок оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок коштів, майна, майнових чи немайнових прав. Як вказано в п. 174.6. ст. 174 ПК України об`єкти дарування, зазначені в пункті 174.1 цієї статті, подаровані платнику податку іншою фізичною особою, оподатковуються згідно з правилами, встановленими цим розділом для оподаткування спадщини. Пунктом 174.3. ст. 174 ПК України встановлено, що особами, відповідальними за сплату (перерахування) податку до бюджету, є спадкоємці, які отримали спадщину. Враховуючи положення п. 174.6 ст. 174 ПК України, при даруванні такими особами є обдаровані. Відповідно до абзаців 2, 3 ст. 174 ПК (у редакції чинній на час вчинення правочину), якщо об`єкти, подаровані платнику податку, оподатковуються за нульовою ставкою, оціночна вартість таких об`єктів з метою оподаткування не визначається. В інших випадках отримання доходів у вигляді об`єктів спадщини/дарунків об`єктом оподаткування є оціночна вартість таких об`єктів спадщини/дарунків, визначена згідно із законом. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Статтею 172 ПК України передбачено порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна. Зокрема в ч. 172.1. ст. 172 ПК України зазначено, що не оподатковується таке майно лише за умови перебування у власності платника податку понад три роки. За правилом п. 172.2. ст. 172 ПК України (в редакції чинній на час вчинення правочину) дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу. Пунктом 172.3. ст. 172 передбачено, що дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої модулем електронного визначення оціночної вартості Єдиної бази даних звітів про оцінку, або не нижче ринкової вартості такого об`єкта, визначеної суб`єктом оціночної діяльності (оцінювачем) відповідно до законодавства та зазначеної у звіті про оцінку, зареєстрованому в Єдиній базі даних звітів про оцінку. Згідно положень п.п. а) п. 172.5. ст. 172 ПК України сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи: а) особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни. Як вбачається з матеріалів справи в 2016 році, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, [PERSON] та [PERSON] були вчинені певні дії, спрямовані на укладення договору купівлі - продажу квартири, на той час неповнолітньою дочкою [PERSON] , що підтверджено нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 31.10.2016 року про надання згоди батька на купівлю неповнолітньою дочкою саме спірної квартири за адресою [ADDRESS] . Представником служби у справах дітей у судовому засіданні підтверджено, що [PERSON] зверталася до органів опіки та піклування в м. Гребінка з метою отримання відповідного дозволу для оформлення договору купівлі - продажу вказаної квартири неповнолітньою дочкою. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 27.10.2016 на підставі договору купівлі - продажу майнових прав № 6757/РН-К від 07.07.2014 за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . 09.11.2016 на підставі договору дарування № 1886 від 09.11.2016 спірна квартира перейшла від [PERSON] у власність [PERSON] . З доданих до матеріалів справи доказів судом встановлено значну різниця у вартості спірної квартири, яка при укладенні [PERSON] договору купівлі - продажу майнових прав складала 520 502,40 грн., а при укладенні між [PERSON] та [PERSON] договору дарування квартири її оцінено в 149 180,00 грн., що явно є заниженою. Виходячи із зазначених норм Податкового кодексу України, при укладенні договору дарування [PERSON] , як обдарована, повинна була сплатити податок на дохід від подарованого нерухомого майна до державного бюджету за ставкою податку 5 % від вартості подарованої квартири, тобто від суми 149 180,00 грн., яка зазначена в договорі відповідно до грошової оцінки. У випадку укладення між [PERSON] та [PERSON] , неповнолітньою дочкою сторін, договору купівлі - продажу спірної квартири, продавцю [PERSON] , відповідно до приписів податкового законодавства України, необхідно було б сплатити податок на прибуток від проданого майна за ставкою податку 5% від вартості проданої нерухомості, грошова оцінка якої становила б не менше 520 502,40 грн. Суд критично оцінює процесуальну поведінку відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] , які у судове засідання не з`являлися, не скористалися своїм правом на участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, не надали обґрунтованих пояснень стосовно суті позовних вимог за зустрічним позовом. Не підтверджено також належними та допустимими доказами і те, що [PERSON] та [PERSON] перебували між собою у родинних чи дружніх стосунках, що дало б можливість припустити дійсність наміру [PERSON] подарувати [PERSON] квартиру. Згідно із ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі. Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має право визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 683/3451/16-ц. А тому, за змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України унормовано, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене вище, беручи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, пояснення учасників справи, а також те, що фактичні обставини, які передували укладенню оспорюваного правочину, у їх сукупності, відсутність між [PERSON] та [PERSON] будь-яких родинних чи дружніх стосунків, підтверджує, що договір дарування квартири, укладений 09.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , є удаваним, оскільки волевиявлення сторін договору було спрямоване на перехід за плату від відчужувача (продавця) до набувача (покупця) права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , що свідчить про фактичне укладення між ними договору купівлі-продажу, тому суд приходить до висновку, що зустрічний позов у цій частині заявлених позовних вимог підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial