Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 10.02.2016 року у розмірі 22660,86 грн., та судовий збір у розмірі 1378,00 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10.02.2016 року відповідач отримала кредит у розмірі 19701,52 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному режимі: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з умовами та правилами, тарифами складають між нею та банком кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавала вчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 07.12.2016 року має заборгованість 22660,86 грн., яку позивач просив стягнути в судовому порядку. Відповідач [PERSON] через свого представника звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просить кредитний договір про надання споживчого кредиту від 05.01.2009 року №SAMDN50OTC000811397 та генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості без номеру від 10.02.2016 року визнати недійсними. Свій позов обґрунтовує тим, що у першій частині Генеральної угоди зазначено, що вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору від 05.01.2009 року №SAMDN50OTC000811397. Відповідно до п.1.12 Генеральної угоди заборгованість за договором на дату підписання Генеральної угоди становить 20781,52 грн. Сторони домовились про заміну кредитних зобов'язань сторін за договором новими зобов'язаннями між тими ж сторонами, які встановлені ч. 2 Генеральної угоди. Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди Банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 19701,52 гривень на строк 36 місяців з 10.02.2016р. по 28.02.2019р. шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов'язання Позичальника щодо повернення кредиту, оплату відсотків у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. Тобто в результаті укладення Генеральної угоди мала місце фактично новація боргу (реструктуризація заборгованості) за кредитним договором № SAMDN50OTC000811397 від 05.01.2009 року в нове кредитне зобов'язання. В результаті такої новації припинилося первісне зобов'язання за кредитним договором від 05.01.2009 року та виникло нове кредитне зобов'язання від 10.02.2016 року з: валютою кредиту - гривня; сумою кредиту 19701,52 грн.; відсотковою ставкою - 18% річних; способу надання кредиту на платіжну картку з поширенням на нього дії Умов та правил надання продукту кредитних карт. Зазначила, що створення позикового зобов'язання шляхом новації іншого боргу є способом виконання первісного зобов'язання. Тому від дійсності останнього залежить дійсність нового. Якщо первісне зобов'язання (за Договором 1) визнається недійсним, то недійсним стає зобов'язання, яке його замінює (Генеральна угода).На момент досягнення новації через заключення Генеральної угоди від 10.02.2016 року сторони не правильно виходили із дійсності первісного договірного зобов'язання за договором від 05.01.2009 року. Позивачем за первісним позовом не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів і Пам'ятки клієнта, що в сукупності із Заявою свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Заява від 05.01.2009 року на оформлення кредитки з лімітом у сумі 500,00 грн. за підписом відповідача за первісним позовом - це єдиний документ. Наданий банком на підтвердження первинного зобов'язання за договором від 05.01.2009 року. Крім того договір не містить, порядку зміни Договору який врахував би інтереси споживача, взагалі не містить умови про порядок припинення договору, а це є суттєвими умовами та Договір в цілому суперечить п.8 ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вважають, що кредитний договір № SAMDN50OTC000811397 від 05.01.2009 року вчинений з порушенням п.п.7,8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що є підставою для визнання його недійсним. Недійсність даного договору, як первісного зобов'язання за новацією боргу, тягне за собою недійсність зобов'язання, яке його змінює. Тобто Генеральна угода від 10.02.2016 року підлягає визнанню недійсною у зв'язку з невідповідністю вимогам ст. 604, 1053 ЦК України. Генеральна угода будо укладена під впливом омани з боку Банку щодо ціни кредиту. Банк скористався, що позичальник є жінкою похилого віку, якій об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману щодо суми її заборгованості перед банком. Банком не надано окремого письмового розрахунку на підтвердження того, яким чином виникла її заборгованість перед Банком у розмірі 20781,52 грн. за кредитом у розмірі 500 грн. Під загрозою втрати свого житла за рахунок стягнення кредитної заборгованості позичальник погодилась підписати Генеральну угоду на несправедливих умовах щодо ціни кредиту. Законодавцем прямо передбачено, що у разі ненадання споживачу необхідної для інформації здійснення свідомого вибору інформації під час пропонування продукції, така підприємницька практика є такою, що вводить в оману. Вважають, що в момент підписання між сторонами Генеральної угоди про реструктуризацію боргу, позичальник була введена в оману Банком щодо суми заборгованості (тобто ціни нового договору), тому, виходячи з положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» такий договір підлягає визнанню недійсним. В судове засідання представник позивача за основним позовом- представник відповідача за зустрічним позовом не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Відповідач за основним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили їх задовольнити. Позовні вимоги за основним позовом не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Пояснили, що на підтвердження позовних вимог Банком надані копії Генеральної угоди б/н від 10.02.2016р., Заяви № 1207130000082703904 від 05.01.2009 року на отримання кредитки з лімітом у сумі 500,0 гривен за підписом Відповідача за первісним позовом, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених Наказом №СП-2010-256 від 06.09.2010 року, розрахунок заборгованості, за підписом невстановленої особи, банківська виписка за період з 10.02.2016р. по 07.04.2017р. Разом з тим, на вимогу суду Банк не надав виписку по кредитному рахунку, відкритому у ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я [PERSON], для підтвердження суми заборгованості Відповідача за період з 05.01.2009р. по 10.02.2016 р. Відповідно до пункту 1.1.2 розділу 1 «Реструктуризація заборгованості» Генеральної угоди заборгованість за Договором № 1 на дату підписання Генеральної угоди становить 20781,52 грн. Пунктом 1.7 Генеральної угоди встановлений строк дії розділу 1 «Реструктуризація заборгованості», який обмежений строком дії Договору 1, тобто даний розділ є дійсним тільки у період дійсності кредитного договору № SAMDN50OTC000811397 від 05.01.2009 року. Проте встановити період дії кредитного договору № SAMDN50OTC000811397 неможливо, оскільки позивачем не надано суду саме цього договору. Надана позивачем Заява № 1207130000082703904 від 05.01.2009 року не є належним доказом кредитного Договору 1, оскільки вона є лише згодою відповідача за первісним позовом на оформлення кредитної картки з лімітом у сумі 500,0 гривен, як одної із запропонованих послуг банку. Шляхом встановлення кредитного ліміту банк надає своїм клієнтам право отримати кредит. Обов'язок повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування кредитом виникає лише у випадку отримання готівки або використання іншим способом кредитних коштів. Позивач не довів наявності у відповідача заборгованості у вказаному розмірі, не надав суду жодного доказу, який би свідчив що Відповідач дійсно отримала гроші готівкою, або якимось іншим чином використав кошти банку. З виписки за кредитним рахунком, що наданий позивачем на підтвердження заборгованості відповідача не вбачається, що відповідач будь-яким чином використовував встановлений кредитний ліміт. Саме по собі підписання Заяви на отримання кредитної картки або Генеральної угоди про реструктуризацію боргу не підтверджує отримання коштів по кредиту. Позивачем не надано доказів, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 22660,86 гривень, враховуючи що згідно Заяві № 1207130000082703904 від 05.01.2009р, розмір кредитного ліміту визначено на рівні 500,00 гривень. Також, позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку за період з 05.01.2009 р., який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано Позичальником, а додана до матеріалів справи банківська виписка за період з 05.01.2009 р. по 10.02.2016 р. не свідчить про використання відповідачем грошових коштів з наданого кредитного ліміту. З відзиву на зустрічну позовну заяву [PERSON], наданого представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що при укладенні Генеральної угоди, кредитні кошти не видаються, метою укладання Генеральної угоди є реструктуризація заборгованості за кредитом та створення більш сприятливих умов для виконання кредитних зобов'язань. ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали 10.02.2016 року генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг по наступному кредитному договору №б/н від 05.01.2009 року. Тобто, 10.02.2016 року [PERSON] маючи невиконане кредитне зобов'язання за яким нею неодноразово порушені строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернулася до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов'язання по вищевказаним кредитним договорам. Банком погоджено підписання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та списання частини заборгованості за вказаними договорами. На момент підписання угоди заборгованість за кредитом складала 21501,71 грн. З яких банком при підписанні угоди було списано: пені в розмірі 47,84 грн., відсотки у розмірі 672, 35 грн. Загальна сума заборгованості після підписання договору реструктуризації складала 20781,52 грн. з урахуванням суми першого внеску в розмірі 1080,00 грн. Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 10.02.2016 року до 28.02.2019 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Зазначили, що підписання генеральної угоди здійснювалося повнолітньою, дієздатною особою, якою підтверджено розуміння та ознайомлення з умовами підписаного документу. З моменту підписання генеральної угоди [PERSON] до банку не зверталася з запитами/претензіями щодо відсутності одного з кредитних договорів, невідповідності суми боргу, щодо списання коштів з його рахунків та решти заперечень, які були висловлені у суді що додатковий раз підтверджує хибність тверджень та бажання уникнути відповідальності. Крім того, вказали, що [PERSON] відповідно до виписки по рахунку, сплачувала платежі передбачені Генеральною угодою, що вкотре підтверджує, що вона усвідомлювала наявну заборгованість. Ознайомившись з умовами генеральної угоди до її підписання [PERSON] отримала повну інформацію про умови договору та власноруч підписала генеральну угоду про реструктуризацію. Підписанням угоди [PERSON] приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг, Угода разом з умовами та Тарифами є кредитним договором. Будь-яких дій щодо введення [PERSON] в оману при укладенні Генеральної угоди від 10.02.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк», як сторона договору, не вчиняв, вона добровільно уклала з банком Генеральну угоду, будь-яких підтверджень в обмеженні її можливості прочитати договір в момент підписання, вона не вказала. Враховуючи викладене, просять відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви та задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Суд, вислухавши [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши письмові докази, оцінивши надані докази в їх сукупності, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 10.02.2016 року [PERSON] з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором №SAMDN50OTC000811397 від 05.01.2009 року, а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт отримала кредит у розмірі 19701,52 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з умовами та правилами, тарифами складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Строк кінцевого погашення заборгованості 28.02.2019 року. Відповідно до п.1.1.3.2.11 Умов та правил надання банківських послуг Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами в яких клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у Клієнта зважаючи на невиконаних зобов'язань перед Банком. Згідно п. 1.1.1 Генеральної угоди, сторони погодили по Договору 1 зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання [PERSON] кредиту, а саме: відсотки на 672,35 грн., комісію на 47,87 грн., пеню на 0,0 грн. та штраф на 0,0 грн. Заборгованість по Договору1 з дати підписання Генеральної угоди складає 20781,52 грн. (п.1.1.2). У пункті 1.5 генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника. У пункті 2.1 генеральної угоди сторони визначили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 19701,52 грн на строк 36 місяців, з 10.02.2016 року по 28.02.2019 року, в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 714,77 грн. для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 28.02.2019 року. Згідно з пунктом 2.2 генеральної угоди сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з кредиту, починаючи з 32-го дня порушень, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 720,22 грн. Для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карту згідно з пунктом 2.1 генеральної угоди (пункт 2.3 генеральної угоди). Пунктом 2.5 генеральної угоди передбачено, що позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з генеральною угодою, Умовами та правилами. Відповідно до пункту 2.8 генеральної угоди, у разі порушення позичальником зобов'язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення. У пункті 2.10 генеральної угоди сторони погодили, що позичальник доручає банку без додаткових погоджень перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту у сумі 1080,00 грн на будь-який відкритий рахунок в банку. Таким чином, добровільно погодженими умовами генеральної угоди сторони визначили, що внаслідок домовленості про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № 1 узгоджений розмір заборгованості позичальника перед банком становить 20781,52 грн. та передбачили порядок її погашення шляхом сплати обумовленої суми кредиту. Виписка банку по картковому рахунку [PERSON] свідчить, що позичальник отримала кредитні кошти та здійснювала платежі по картці (поповнювала готівковими коштами тощо) на виконання генеральної угоди. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов встановлено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Як встановлено у судовому засіданні, у порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання належним чином не виконала. Згідно з розрахунком заборгованості за генеральною угодою № б/н від 10.02.2016 року станом на 07.12.2016 року заборгованість [PERSON] перед банком складає 22660,86 грн, з яких: 18627,97 грн - заборгованість за кредитом, 1785,12 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1527,55 грн. - заборгованість по пені та комісії за користування кредитом, 720,22 грн - штраф відповідно до пункту 2.2 генеральної угоди. (а.с. 5). Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідком порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до положень статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Не виконуючи належним чином зобов'язання за вказаним договором, відповідач порушила зазначені вище норми законодавства та умови кредитного договору. Посилання позивача [PERSON] та її представник [PERSON] на те, що Генеральна угода не містить умови про те, що сторони узгодили розмір реструктуризованої заборгованості, банком не надано доказів видачі банківської картки, вона не була ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг є безпідставними, так як спростовуються вищевказаними матеріалами справи. Позивачем за первісним позовом та її представником не надано суду належних та допустимих доказів та у судовому засіданні не спростовано факт отримання платіжної картки, отримання кредиту, часткового його повернення та правильність розрахунку заборгованості, складеного банком. Таким чином, оскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов'язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконала, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги за первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню у розмірі 21940,64 грн. У частині стягнення з [PERSON] на користь позивача штрафу, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди у розмірі 720,22 грн., вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними кредитних договорів суд зазначає наступне. Ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, цим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної здатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг вільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту позичальнику. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Посилання [PERSON] на те, що банк скористався її юридичною необізнаністю, та ввів її в оману щодо суми заборгованості, надав їй на підпис угоду, яка не відповідала її волевиявленню, суд оцінює критично, оскільки вони не знайшли свого підтверджені у судовому засіданні. Крім того, в Анкеті-Заяві відповідача зазначено: "Я ознайомився (-лась) і згоден (-на) з Умовами га правилами. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку..'" Таким чином, підписавши Анкету-Заяву відповідач підтвердила, що вона була ознайомлена з умовами кредитування та погодилася з ними, що засвідчила власним підписом. А здійснюючи платежі за кредитом відповідач прийняла умови договору та погодилася з ними. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищенаведене, судом встановлено, що укладення Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 10.02.2016 року відповідало волі позивача [PERSON], суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсною оспорюваної угоди на підставі ст.229 ЦК України, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказана угода була укладена внаслідок помилки, і вона не розуміла дійсної природи правочину, зокрема умов кредитного договору, за яким вона отримувала кредитні кошти та здійснювала платежі на погашення цієї заборгованості. До того ж, посилання [PERSON] у зустрічній позовній заяві на те, що вона ніколи не укладала з банком кредитного договору та не підписувала його, спростовується дослідженими судом доказами, а саме наданою копією анкети-заяви, генеральної угоди та випискою по картрахунку, згідно якого вбачається користування [PERSON] кредитними грошовими коштами, погашенням заборгованості через термінали Банку. Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договорів недійсними є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: partial