Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Звернувшись до суду з даним позовом, позивачі просять встановити факт їх постійного проживання з жовтня 1987 року за адресою: м. Дніпропетровська, вул. Осіння, 15 кімната 19, а з 2002 року за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімнати 19, 20, визнати незаконною відмову Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради як органу приватизації державного житлового фонду в передачі безоплатно у власність в порядку приватизації житлового приміщення в гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімнати 19, 20; визнати за ними право на приватизацію цього житлового приміщення, зобовязавши Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради провести його приватизацію. Позов обґрунтовано тим, що в жовтні 1987 року їх сімї у складі трьох осіб було дозволено тимчасове проживання строком на півтора роки в гуртожитку по вул. Осінній, 15 кімната 19. Так вони вселилися і постійно проживали за вказаною адресою. 18 грудня 2002 року Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження № 1402 від 17.12.2002 року видало на імя [PERSON] ордер № 177 на житлову площу гуртожитку переселенського фонду на право зайняття із сімєю з трьох осіб житлової площі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімнати 19, 20 строком до 16 грудня 2003 року. 23 лютого 2004 року на підставі розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 201 на імя [PERSON] знову був виданий ордер на житлову площу в гуртожитку переселенського фонду на право зайняття із сімєю з трьох осіб житлової площі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімнати 19, 20 строком до 25.02.2005 року. 6 серпня 2013 року Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження знов видало на імя [PERSON] ордер № 176 серії П1 на житлову площу у гуртожитку комунальної власності (на цей час гуртожиток вже перебував на балансі міської ради) на право зайняття із сімєю з трьох осіб житлової площі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімната 19, 20 строком до 01.12.2013 року. Весь цей час постійно проживають за вказаною адресою, сплачують квартплату та комунальні послуги. 20 серпня 2012 року [PERSON] звернулася до виконкому Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради з заявою про вирішення питання щодо приватизації займаного житла. Листом № Б-33 від 31 серпня 2012 року голова Індустріальної районної у місті ради звернувся до голови Дніпропетровської міської ради з проханням сприяти у вирішенні питання щодо впорядкування проживання у гуртожитку по вулиці Осінній, 15 у місті Дніпропетровську, а саме закріпити за [PERSON] кімнати № 19, 20, в яких вона проживає разом із чоловіком та сином. У 2011-2012 році вони зробили у займаних житлових кімнатах внутрішнє перепланування, яке було узаконене розпорядженням Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 562 від 17.09.2012 року. 30 вересня 2013 року [PERSON] звернулася до органу приватизації з заявою про передачу у приватну власність вказаного житлового приміщення в гуртожитку. 7 жовтня 2013 року з аналогічною заявою звернувся [PERSON] Листом №3/14-2283 від 22.10.2013 року Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради повідомило про відсутність законних підстав для підготовки проекту рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про передачу у власність кімнат у гуртожитку, у звязку з тим, що ними не надані докази, що їх родина тривалий час (не менше пяти років) на законних підставах зареєстровані з адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімнати 19, 20. 25 листопада 2013 року [PERSON] звернулась до виконкому Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради із заявою щодо видачі ордерів на житлове приміщення. Листом № Б-51 від 29.11.2013 року голова Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради повідомив про відсутність повноважень на надання клопотання на імя міського голови для приватизації кімнат у гуртожитку. 18 серпня 2014 року [PERSON] звернулася із заявою до Дніпропетровської міської ради, в якій просила видати ордер на займане жиле приміщення у гуртожитку для підтвердження факту законного проживання. Листом начальника Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 05.09.2014 року було повідомлено, що питання житлової площі, продовження строку та упорядкування проживання у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська вирішується комісією з питань надання житлової площі в гуртожитках на підставі повного пакету документів, перелік яких затверджено рішенням виконавчого комітету міської ради від 23.04.2013 р. № 179 «Про врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська». Згідно з переліком документів вони мають надати довідки з усіх попередніх місць реєстрації про склад родини і житлову площу заявника та членів його сімї з 1991 року до цього часу. Але вони хоча і проживали постійно за вищевказаною адресою, однак мають лише ордер від 18.12.2002 року, виданий до 16.12.2003 року, від 23.02.2004 року, виданий до 25.02.2005 року, від 06.08.2013 року, виданий до 01.12.2013 року. Незважаючи на те, що термін їх реєстрації періодично збігав, їх ніхто з реєстрації не знімав. Більш того, 26 квітня 2004 року вони були зареєстровані без відмітки, до якої саме дати вважається дійсною їх реєстрація. 9 серпня 2013 року між [PERSON] та КП «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради був укладений договір найму житлового приміщення у гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, згідно якого наймодавець надає наймачу і членам його родини в користування житлове приміщення у гуртожитку по вул. Осінній, 15 кімнати 19, 20. За цих підстав позивачі вважають, що їм незаконно відмовлено в приватизації житлового приміщення в гуртожитку. В судовому засіданні позивач [PERSON], який діє за довіреністю також від імені позивачів [PERSON] та [PERSON], і його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач - Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, заперечень проти позову не надав, тому суд вирішує справу на підставі наявних даних і доказів у відсутності представника відповідача в заочному порядку. Суд, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що на підставі листа начальника житлового управління Дніпропетровської міської ради від 8 жовтня 1987 року позивачу [PERSON] у складі сімї з трьох осіб було дозволено тимчасове проживання в гуртожитку переселенського фонду управління по вул. Осінній 15 кімната № 19 строком на 1,5 роки. 18 грудня 2002 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження № 1402 від 17.12.2002 року [PERSON] був виданий ордер на житлову площу в гуртожитку переселенського фонду № 177 на право зайняття із сімєю з трьох осіб - чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] житлової площі в гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімнати 19, 20 строком до 16 грудня 2003 року. 23 лютого 2004 року на підставі розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 201 від 23.03.2004 року [PERSON] був виданий ордер № 19 на право зайняття із сімєю з трьох осіб житлової площі в гуртожитку переселенського фонду за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімнати 19, 20 строком до 25.02.2005 року. 6 серпня 2013 року Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження від 27.11.2012 року № 913 видало на імя [PERSON] ордер на житлову площу у гуртожитку комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська № 176 серії П1 на право зайняття із сімєю з трьох осіб житлової площі в гуртожитку вул. Осіння, 15 кімнати 19, 20 строком до 01.12.2013 року. Крім того, 9 серпня 2013 року між Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради та [PERSON] був укладений договір найму вказаного житлового приміщення у гуртожитку загальною площею 37,2 кв.м. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, довідки Виробничого ремонтного житлово-експлуатаційного підприємства Індустріального району № 2056 від 05.12.2002 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в період з 15.02.1998 року по 12.02.1999 року були зареєстровані за адресою: [INFO] кімната 19, а фактично проживають у гуртожитку за вказаною адресою з 1987 року. Згідно з довідкою № 811 від 13.08.2013 року, виданою Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою: [INFO] кімнати 19, 20 в лютому 2003 року на строк до 16.12.2003 року, а з 26.02.2004 року постійно. Реєстрація місця проживання позивачів по теперішній час за вищевказаною адресою також підтверджується і відмітками в їх паспортах громадянина України. В жовтні 2013 року позивачі звернулися до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради з заявами про приватизацію кімнат № 19, 20 у гуртожитку по вул. Осінній, 15 у місті Дніпропетровську, який знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста. Однак листом від 22.10.2013 року за вих. № 3/14-2283 Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради повідомило, що підстави для підготовки проекту рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про передання позивачам у власність кімнат № 19, 20 у гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 відсутні, у звязку із не наданням доказів, що вони тривалий час (не менше пяти років) на законних підставах зареєстровані за вказаною адресою. Суд вважає, що відмова Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради у проведенні приватизації позивачами житлового приміщення є неправомірною з огляду на наступне: Відповідно до частини 2 статті 9 Житлового кодексу України\~громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до\~ст. 2 цього Закону\~до об'єктів приватизації, серед інших, віднесено житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції). Згідно з частиною 1 статті 3 вказаного Закону\~приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Частиною 5\~ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~визначено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Організацію проведення приватизації та оформлення права власності здійснюють органи, визначені статтею 8 цього закону, зокрема, уповноважені органи місцевого самоврядування. В свою чергу, правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, врегульовані\~Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Так, відповідно до статті 1 вказаного Закону сфера його дії\~поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Статтею 4 зазначеного Закону\~визначено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Згідно з п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого\~наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, від 16.12.2009,\~\~№ 396, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копія документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Як встановлено судом, позивачі вселилися до кімнат № 19, 20 у гуртожитку по вул. Осінній, 15 в м. Дніпрі на підставі виданих їх сімї у встановленому порядку ордерів на право зайняття житлового приміщення № 177 від 18 грудня 2002 року, № 19 від 23 лютого 2004 року, № 176 серії П1 від 06.08.2013 року. З 26 лютого 2004 року позивачі постійно зареєстровані за цією адресою. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачі на законних підставах зареєстровані та проживають більш пяти років у даному житловому приміщенні. [PERSON] по собі закінчення строку, на який виданий ордер на житлове приміщення у гуртожитку, на переконання суду, не може свідчити про незаконність реєстрації та проживання позивачів у гуртожитку, оскільки по закінченню такого строку позивачі продовжують постійно проживати та користуватися даним житловим приміщенням, їх право на проживання та користування кімнатами в гуртожитку ніким не оспорюється, питання про виселення позивачів та зняття їх з реєстрації місця проживання не ставилося, іншим особам для проживання це житлове приміщення не надавалося. Отже, приймаючи до уваги, що позивачі більш пяти років правомірно проживають та зареєстровані у кімнатах № 19, 20 гуртожитку по вул. Осінній у м. Дніпрі, який перебуває у комунальній власності, іншого житла не мають, у відповідності до статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вони мають право на приватизацію цього житла. З матеріалів справи вбачається, що позивачами були подані для приватизації всі необхідні документи, передбачені Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, в тому числі копія ордера про надання жилої площі. За таких обставин, суд вважає, що Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, правонаступником якого є відповідач, було неправомірно відмовлено позивачам у проведенні приватизації житлового приміщення кімнат 19, 20 гуртожитку по вул. Осінній, 15 в місті Дніпрі. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині визнання за ними права на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімната 19, 20 є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимоги позивачів про встановлення факту їх постійного проживання з жовтня 1987 року по теперішній час за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімната 19, а з 2002 року за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, буд. 15 кімнати 19, 20, то суд вважає, що підстави для їх задоволення відсутні, оскільки судовим рішенням можуть бути встановленні ті факти, які згідно з законом породжують юридичні наслідки, тобто від яких безпосередньо залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Між тим, встановлення факту проживання позивачів у гуртожитку не тягне автоматичну реалізацію ними свого права на приватизацію житла. Крім того, для реалізації права позивачів на приватизацію житла необхідно встановлення не тільки факту постійного проживання в гуртожитку, а й реєстрації в ньому на законних підставах більше п'яти років. Суд вважає, що в даному випадку саме визнання за позивачами в судовому порядку права на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку є належним та достатнім способом захисту їх порушених прав. Також суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивачів про зобовязання Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради провести приватизацію житлового приміщення у гуртожитку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Осіння, 15 кімнати 19, 20, оскільки вирішення питань щодо приватизації житлового фонду відноситься до виключної компетенції уповноважених органів, визначених\~ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В той час як суд може лише перевіряти прийняті цими органами рішення на їх відповідність законодавчим нормам. Крім того, позивачам не відмовлено у проведенні приватизації займаного ними житлового приміщення у звязку із визнанням за ними судом права на його приватизацію. Таким чином, позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] необхідно задовольнити частково. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачами був сплачений судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп. У звязку з частковим задоволенням позову, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивачів половину вказаних витрат, а саме 91 грн. 86 коп. на користь кожного.

Outcome: partial