Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить стягнути з відповідача на її користь 34 652,99 грн. середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.09.2015 року по 05.04.2016 року; стягнути з відповідача на користь позивача 10 000 компенсації моральної шкоди; вирішити питаня про судові витрати, мотивуючи вимоги наступним. 20.10.2014 позивач була призначена на посаду заступника головного бухгалтера обліку та звітності у ДВНЗ «Міжгалузева академія управління». 01.01.2015 позивач переведена на посаду заступника головного бухгалтера відділу фінансово-економічного забезпечення у ДВНЗ «Міжгалузева академія управління». 01.09.2015 позивач була звільнена з посади у зв?язку зі скороченням штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Посилаючись на ст.ст.116, 117 КЗпП України просить задовольнити позов. В судове засідання сторони не з?явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином відповідно до вимог ст.. 74 ЦПК України. В той же час, представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, зауважила, що вимоги підтримує в повному обсязі. Зважаючи на те, що двічі належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, а позивач наполягає на вирішенні справи та н заперечує проти ухвалення заочного рішення, то суд проводить розгляд справи на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка в частині 1 вказує на підстави звільнення від доказування, зокрема, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що на підставі наказу державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» № 115-к від 20.10.2014 року [PERSON] була призначена на посаду заступника головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності, про що внесені відповідні відомості до трудової книжки позивача. На підставі наказу державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» № 143-к від 01.01.2015 року [PERSON] була переведена на посаду заступника головного бухгалтера відділу фінансово-економічного забезпечення, про що внесені відповідні відомості до трудової книжки позивача (а.с. 12 зворотній бік) На підставі наказу державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» № 54-к від 01.09.2015 року [PERSON] було звільнено у зв?язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 12 зворотній бік) З довідки Державної податкової інспекції у Солом?янському районі Головного управління ДФС у м. Києві № 182/В/26-58-08-04-09 від 04.02.2016 року вбачається, що в третьому кварталі 2015 року (липень, серпень, вересень) позивачу було нараховано заробітну плату в розмірі 14 563,75 грн., в графі «виплачено» проставлено «0.00». Датою звільнення вказано 01.09.2015 року (а.с. 16) Згідно з витягу штатної книги станом на січень 2015 року Державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління», затвердженого В.о. ректора Кузьмін С.А. 31.12.2014 року [PERSON] знаходилась на посаді заступника головного бухгалтера відділу фінансово-економічного забезпечення з тарифним розрядом 90 % та посадовим окладом в розмірі 3 009 грн. (а.с. 17-18) Крім того, з наданого позивачем графіку затверджених надбавок і доплат від 01.06.2014 року державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» на посаді заступника головного бухгалтера за складність і напруженість у роботі надбавка визначена в розмірі 50 % посадового окладу (а.с. 19-20) Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу - [PERSON] Пенсійного фонду України Форма ОК-7 від 03.03.2016 року у звітному 2015 році в липні було нараховано 4 850,85 грн., в серпні - 5 017,50 грн., у вересні - 249,74 грн. заробітної плати, однак будь-яких виплат за цей період здійснено позивачу не було і страхові внески сплачені не були (а.с. 38) Частиною 1, 2 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Здійснення розрахунків розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Враховуючи, що у вересні 2015 року позивач відпрацювала не повний робочий місяць, цей місяць виключають з розрахункового періоду. Повними відпрацьованими місяцями є серпень-липень 2015 року. Заробітна плата позивача становить в липні 2015 року - 4 850,85 грн. та в серпні 2015 року - 5 017,50 грн., та у липні 23 робочих днів, у серпні - 20 робочих дні. Середньоденна заробітна плата, обчислена відповідно до п. 5 розділу 4 цього Порядку складає 229,49 грн. (4 850,85 грн. + 5 017,50 грн.) : 43 дні). Кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 02.09.2015 року по 23.05.2016 року складає 178 днів. Таким чином розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні складає 40 849,22 грн. (229,49 грн. *178 днів). З відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітня плата за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 40 849,22 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Разом з тим, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині в розмірі 1 000 гривень. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 551,20 грн., і на користь держави - сума судового збору, пропорційно до частини задоволених вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial