Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

У вересні 2018 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - позивач) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 1) про стягнення заборгованості за кредитом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є «Альфа Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2631/0708/55-017, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 35 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено Договори поруки №2631/0708/55-017-Р-1 від 14.07.2008 року. Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, а відповідачі в свою чергу зобов'язання в частині повної та своєчасної сплати кредитних платежів систематично порушують та не виконують, внаслідок чого, станом на 10.07.2018 року утворилась заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 10 355,42 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 1 242,97 доларів США, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь, а також сплачені судові витрати у розмірі 4 917,43 грн. У відзиві на позовну заяву відповідачі вказують, що заперечують проти задоволення позовних вимог, адже, на їх думку, позивачем не додано належних та достатніх доказів переходу до нього права вимоги до відповідачів. Крім того, позивачем долучено виписку станом ще на 10.07.2018 року, а не на час звернення до суду з позовом, що не може бути належним доказом. Також заявлена позивачем ціна позову не відповідає долученому до позовної заяви розрахунку заборгованості. У зв'язку з вищевикладеним, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримував у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачі у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, оскільки розрахунок є невірним та необґрунтованим. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.10.2018 року по вказаній цивільній справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 29.11.2018 року залишено без розгляду клопотання відповідача про перехід до розгляду даної справи в порядку загального позовного провадження, а в судовому засіданні було оголошено перерву для надання можливості стороні відповідачів подати відзиви на позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 04.02.2019 року до матеріалів справи долучено відзиви на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 14.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2631/0708/55-017 (далі - Кредитний договір) (а.с. 5-8), відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати відповідачу 1 кредит у сумі 35 000,00 доларів США, на строк по 14 липня 2018 року включно, а [PERSON] зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені договором. Відповідно до 1.3 Кредитного договору, позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,90% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Згідно з п. 3.1 Кредитного договору, позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на рахунок №2620.1.7132816.01 через касу Банку або шляхом безготівкового перерахування щомісяця рівними частинами в сумі 500,13 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця. Відповідно до п. 5.1 Кредитного договору, позичальник зобов'язався забезпечити своєчасну оплату Ануїтентних платежів. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань відповідача 1, між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №2631/0708/55-017-Р-1 від 14.07.2008 року (далі - Договір поруки) (а.с. 9). Відповідно до п.п. 1, 2 Договору поруки, Поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих Банком Позичальнику у вигляді кредиту/кредитної лінії згідно з кредитним договором №2631/0708/55-017 від 14 липня 2008 року, у сумі 35 000,00 доларів США, строком до 14 липня 2018 року, з процентною ставкою 11,90% річних за їх використання. Поручитель несе солідарну відповідальність з Позичальником перед банком за виконання Позичальником умов Основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договорами поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Як вбачається із матеріалів справи, позивач повністю виконав перед [PERSON] свої зобов'язання, передбачені умовами кредитного договору, а останній в свою чергу порушив умови договору, відповідно до яких зобов'язувався погашати кредит та проценти за користування ним на умовах та в порядку, визначених кредитним договором. Судом встановлено, що 25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, умовами п. 2.1 якого передбачено, що продавець погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а Покупець погодився купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну. Згідно Акту приймання-передачі прав вимоги до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, покупець прийняв права вимоги, які перелічені у Додатку до цього акту, що посвідчує факт здійснення відступлення. Відповідно до інформації, що міститься у Додатку до акту, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за Кредитним договором №2631/0708/55-017 від 14.07.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] 15 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, умовами п. 2.1 передбачено, що продавець погодився продати Права вимоги та передати їх Покупцю, а Покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну. Згідно Акту приймання-передачі прав вимоги до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, покупець прийняв наступні права вимоги, що посвідчує факт здійснення відступлення. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язання може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Вимоги ст. 516 ЦК України передають, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 23.08.2018 року, на адресу позичальника та поручителя були направлені вимоги про дострокове погашення кредиту, які були залишені поза увагою (а.с.17). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Частиною другою статті 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за Кредитним договором виконав належним чином. Однак, [PERSON] скориставшись кредитними коштами, не виконав їх зобов'язань, визначених Договором, порушив умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування, в зв'язку з чим станом 10.07.2018 року утворилась заборгованість по Кредитному договору перед позивачем у розмірі суми боргу за тілом кредитом 9 985,88 доларів США та відсотками за його користування в сумі 1242,97 долари США. При цьому, умовами Кредитного договору та Договору поруки визначено, що зобов'язання має бути виконано саме у доларах США, а тому, у відповідності до положень ч. 2 ст. 524 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути грошову суму саме в іноземній валюті. У той же час, щодо стягнення грошових коштів з поручителя [PERSON] варто вказати наступне. Як передбачено умовами Кредитного договору, позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів щомісяця рівними частинами в сумі 500,13 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця. За умовами ч. 4 ст. 559 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Також згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку, який є преклюзивним, жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань, застосоване в ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, як умови чинності поруки, слід розуміти, як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання, у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Враховуючи, що договором передбачено погашення кредиту періодичними платежами та не визначено строк дії поруки, то у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання порука є припиненою у відповідній частині. Наведене повністю узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, де серед іншого зазначено, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що [PERSON] до 10.02.2014 року виконував свої зобов'язання частково та сплачував платежі щомісяця. Починаючи з 10.03.2015 року у [PERSON] почала утворюватися заборгованість за кредитом та відсотками внаслідок неналежного виконання зобов'язань. За таких обставин, ПАТ «Альфа-Банк» повинно було звернутися до поручителя з позовом про стягнення суми заборгованості протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто до 10.09.2015 року (10.03.2015 року + 6 місяців). Беручи до уваги ту обставину, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя, а тому, порука вважається припиненою, будь-які підстави для солідарного стягнення боргу з поручителя відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за Кредитним договором у обсязі, відповідно до умов договору та вимог ЦК України на користь позивача АТ «Альфа-Банк». При цьому, в судовому засіданні стороною відповідача не спростовано доказів представника позивача щодо обґрунтованості підстав для задоволення позову. Суд при вирішенні питання про стягнення судових витрат враховую положення ст. 141 ЦПК України. У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК країни в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасникам справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: partial