Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, уточнивши його (а.с. 3-6, 98-102), в якому просив стягнути солідарно з відповідачів, як з боржника та поручителів за кредитним договором № НАН2GA00000006 від 26 лютого 2008 року, заборгованість за цим договором в розмірі 109 705 доларів США 10 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 13 грудня 2013 року складає 876 543 гривні 76 копійок, яка складається з наступного: - заборгованість за кредитом у розмірі 84 450 доларів США 55 центів; - заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 13 223 доларів США 25 центів; - заборгованість з комісії за користування кредитом у розмірі 498 доларів США 61 центів; - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 6 278 доларів США 84 цента; - фіксовану частину штрафу у розмірі 31 долара США 29 копійок; - процентна складова штрафу у розмірі 5 222 доларів США 56 центів. 16 червня 2014 року відповідачка [PERSON] звернулась з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якій просила розірвати договір поруки від 25 червня 2009 року, укладений з метою забезпечення основного зобов'язання за Кредитним договором № НАН2GА00000006 від 26 лютого 2008 року, та визнати поруку припиненою (а.с. 76-78). 26 серпня 2014 року відповідачка [PERSON] звернулась з зустрічною позовною заявою, в якій просила розірвати договір поруки від 26 лютого 2008 року, укладений з метою забезпечення основного зобов'язання за кредитним договором № НАН2GА00000006 від 26 лютого 2008 року, та вважати поруку припиненою з 25 червня 2009 року (а.с. 124-127). Ухвалами суду від 21 липня та 28 серпня 2014 року зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] було прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом та об'єднано їх в одне провадження (а.с. 114-115, 150). В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги та обґрунтував їх положеннями пунктів Кредитного договору та умовами договору поруки, що відповідають статтям 526, 530, 554, 610, 625, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України. Відповідачка [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечувала повністю, зазначала, що в порушення пунктів 5, 6 договору поруки від 25 червня 2009 року Банк протягом 6 місяців не надсилав на її адресу повідомлення щодо порушення [PERSON] основного зобов'язання та вимоги щодо виконання нею обов'язку поручителя, а тому порука згідно статті 559 Цивільного кодексу України є припиненою. Посилалась на відсутність її підпису на всіх аркушах договору поруки всупереч діловому звичаю, що свідчить про не автентичність наданих Банком не підписаних нею аркушів цього договору, а також на ненадання їй примірника договору, що свідчить про недійсність такого договору. В обґрунтування заперечень [PERSON] також посилалась на порушення Банком пункту 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, про що свідчить відсутність її письмового підтвердження про ознайомлення з сумою наданого кредиту, сумою непогашеного кредиту тощо, у зв'язку з чим, вважала договір поруки неукладеним. Крім того, пояснювала, що строк дії основного зобов'язання не сплив, а Банком не надано доказів дострокового розірвання кредитного договору. До того ж, її, як поручителя за основним зобов'язанням, не було проінформовано про валютні ризики, у той час, як гривневий еквівалент кредитних коштів з дня укладення договору поруки збільшився майже на 30 %. Вважала, що Банк не вжив всіх можливих заходів щодо стягнення заборгованості з позичальника - [PERSON], та не надав доказів того, що після звернення стягнення на предмет іпотеки основне зобов'язання залишається невиконаним (а.с. 70-73, 103-104). Відповідачка [PERSON] звернулась до суду з заявою про застосування строку позовної давності в один рік до позовної вимоги про стягнення пені за прострочення виконання основного зобов'язання за Кредитним договором (а.с. 74-75). Зустрічний позов відповідачка [PERSON] підтримала у повному обсязі та пояснила, що відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України істотна зміна обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, є підставою для його розірвання. Такими істотними умовами [PERSON] вважала зміну курсу долару США по відношенню до гривні та скорочення строку дії Кредитного договору, та у зв'язку з цим, просила розірвати цей договір та припинити поруку. Відповідачка [PERSON] проти первісного позову заперечувала та підтримала свій зустрічний позов, пояснивши, що умови основного зобов'язання, за яким вона була поручителем, суттєво змінились в частині суми кредитних коштів та строку їх повернення, при цьому про зазначені зміни її не повідомляли та з нею їх не узгоджували. Зазначала, що гривневий еквівалент отриманих [PERSON] кредитних коштів суттєво збільшився внаслідок зміни валютного курсу, при цьому під час підписання спірного договору поруки [PERSON] не попереджали про валютні ризики в порушення пункту 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. До того ж, [PERSON] виступала поручителем за Кредитним договором з основним зобов'язанням в розмірі 100 000 доларів США, у той час, як заявлені до неї вимоги складають еквівалент 109 078 доларів США 30 центів. За умовами договору поруки від 26 лютого 2008 року строк виконання грошового зобов'язання за Кредитним договором від тієї ж дати, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], було визначено до 25 лютого 2015 року, у той час, як з договору поруки, укладеного 25 червня 2009 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], строк виконання основного зобов'язання визначено до 26 лютого 2028 року, що свідчить про зміну умов Кредитного договору без згоди [PERSON], як поручителя. У зв'язку зі зміною курсу гривні відносно іноземних валют та, враховуючи збільшення строку виконання основного зобов'язання, [PERSON] просила розірвати договір поруки в порядку статті 652 Цивільного кодексу України та визнати поруку припиненою. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26 лютого 2008 року між [PERSON] та ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИМ БАНКОМ «ПРИВАТБАНК» (далі за текстом, Банк) було укладено Кредитний договір № НАН2GA00000006 (далі за текстом, Кредитний договір), за умовами пункту 8.1. якого [PERSON] отримала кредитні кошти у сумі 109 078 доларів США 30 центів на наступні цілі: 100 000 доларів США на споживчі цілі та 9 078 доларів США 30 центів на сплату страхових платежів, зі строком виконання грошового зобов'язання 25 лютого 2015 року (а.с. 17-22, 31). З метою забезпечення зобов'язання за Кредитним договором 26 лютого 2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого в пункті 16 визначено строк виконання зобов'язання до 25 лютого 2015 року та розмір забезпеченого зобов'язання 100 000 доларів США (а.с. 25-26). Ті ж самі умови щодо строку та розміру забезпеченого [PERSON] зобов'язання за Кредитним договором зазначені і в її заявці про поруку на споживчий кредит від 25 лютого 2008 року (а.с. 183-184). Додатковою угодою до Кредитного договору № НАН2GA00000006 від 26 лютого 2008 року, укладеною 23 червня 2009 року, було змінено строк виконання [PERSON] основного грошового зобов'язання та подовжено його до 25 лютого 2028 року (а.с. 204). 23 червня 2009 року відповідні зміни були також внесені до договору іпотеки № НАН2GA00000006 від 26 лютого 2008 року (а.с. 205-206). 25 червня 2009 року між Банком та [PERSON] також було укладено договір поруки з метою забезпечення виконання зобов'язання [PERSON] за Кредитним договором, але у пункті 16 договору поруки строк виконання основного зобов'язання визначено до 26 лютого 2028 року та розмір забезпеченого зобов'язання 109 078 доларів США 30 центів (а.с. 23-24). У заявці [PERSON] про поруку на споживчий кредит від 16 вересня 2009 року розмір забезпеченого нею зобов'язання зазначено у сумі 100 000 доларів США (а.с. 190-191). 29 листопада 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направив на адресу поручителів [PERSON] та [PERSON] повідомлення про наявну заборгованість [PERSON] за Кредитним договором станом на 26 листопада 2013 року у розмірі 24 052 доларів США 71 цента, попередивши, що у разі несплати заборгованості протягом п'яти календарних днів банк вимагає дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі (а.с. 13-14, 15-16). Рішенням Печенізького районного суду Харківської області у справі № 633/234/13-Ц від 12 березня 2014 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок № 1-в по вулиці Кулика в смт. Печеніги, Харківської області, належний [PERSON], з метою задоволення вимог ПАТ КБ «Приватбанк» за тим самим Кредитним договором (а.с. 209-217). Зазначене рішення в цій частині ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 жовтня 2014 року було залишено без змін (а.с. 218-225). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає первісний та зустрічні позови такими, що підлягають частковому задоволенню, при цьому виходить з наступного. Статтею 629 Цивільного кодексу України закріплено принцип обов'язковості виконання договору сторонами, а відповідно до положень статті 526 цього ж Кодексу зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу. На виконання статті 1054 Цивільного кодексу України позивач на визначених у Кредитному договорі умовах надав відповідачці [PERSON] грошові кошти в розмірі 109 078 доларів США 30 центів, що не заперечується останньою. В порушення вимог статті 1056-1 Цивільного кодексу України відповідачкою [PERSON] прострочено зобов'язання з повернення кредиту та сплати процентів за Кредитним договором, що відповідно до пунктів 2.3.3. та 2.3.7. цього договору надало позивачу право вимагати від позичальника дострокового повернення кредитних коштів (а.с. 18, 19). Як убачається з розрахунку заборгованості за Кредитним договором, виконаного ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 13 грудня 2013 року у відповідності до умов цього договору (а.с. 7-11), загальна заборгованість [PERSON] за Кредитним договором складає 109 705 доларів США 10 центів, зокрема: заборгованість за кредитом - 84 450 доларів США 55 центів, заборгованість за відсотками - 13 223 долари США 25 центів, заборгованість з комісії - 498 доларів США 61 цент, заборгованість з пені - 6278 доларів США 84 центи, штраф (фіксована частина) - 31 долар США 29 центів та штраф (відсоток від суми заборгованості) - 5 222 долари США 56 центів. Зазначений розрахунок здійснено з дотримання пунктів 7.1., 8.1. Кредитного договору щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами, у відповідності до пунктів 3.7., 5.1., 8.4. Кредитного договору розраховано розмір пені, та згідно пункту 5.3. цього ж договору визначено розмір штрафів. За заявою відповідачки [PERSON] суд застосовує позовну давність в один рік до зобов'язання щодо сплати пені за прострочення виконання [PERSON] основного грошового зобов'язання за Кредитним договором. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № НАН2GA00000006 за період з 17 лютого 2013 року по 17 лютого 2014 року (а.с. 226), позичальнику [PERSON] було нараховано за цей період пеню у розмірі 7199 доларів США 19 центів. Оскільки позивач, надавши відповідний розрахунок, не скористався своїм процесуальним правом щодо збільшення розміру позовних вимог, суд, розглянув справу в межах заявлених ним позовних вимог, зокрема, щодо стягнення заборгованості з пені в розмірі 6 278 доларів США 84 центів. Посилання відповідачок [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування заперечень проти первісного позову на можливість задоволення вимог кредитора - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, суд відкидає з огляду на положення частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України та статті 3 і 4 Цивільного процесуального кодексу України, згідно яких право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в пункті 9 своєї постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність рішення Печенізького районного суду Харківської області у справі № 633/234/13-Ц від 12 березня 2014 року (яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог ПАТ КБ «Приватбанк» за тим самим Кредитним договором) не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з боржника та поручителів за тим самим договором кредиту, адже на час розгляду справи суду не надано доказів погашення заборгованості за цим договором. За таких обставин, суд вважає обґрунтованою належними та допустимими доказами наявність заборгованості за Кредитним договором у розмірі 109 705 доларів США 10 центів та не вбачає перешкод для її стягнення. Договори поруки, укладені між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], [PERSON], мають додатковий до основного зобов'язання - Кредитного договору - характер та укладені для забезпечення виконання останнього, а поручителі [PERSON] та [PERSON] згідно з частиною 1 статті 554 Цивільного кодексу України відповідають перед кредитором солідарно з позичальником - [PERSON] Доводи відповідачок [PERSON] та [PERSON] щодо суттєвої зміни курсу гривні відносно долара США порівняно з днем укладення Кредитного договору та спірних договорів поруки суд не бере до уваги, оскільки під час укладення договорів поруки вони, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, могли передбачити вірогідність зміни курсу гривні України до іноземної валюти та відмовитись від укладення таких договорів. Зазначене виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 652 Цивільного кодексу України щодо істотної зміни обставин, як підстави для розірвання договорів поруки, у зв'язку з чим, в цій частині зустрічних позовів [PERSON] та [PERSON] суд відмовляє. Разом з тим, суд вважає обґрунтованими та задовольняє зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо припинення їхніх договірних зобов'язань як поручителів за Кредитним договором, виходячи з наступного. Відповідно до статті 541, частини 1 статті 543 та частини 1 статті 554 Цивільного кодексу України солідарне зобов'язання виникає у випадках, встановлених законом, зокрема, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, при цьому кредитору законом надається право вимагати виконання солідарного обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у пункті 22 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Як убачається зі змісту договору поруки від 26 лютого 2008 року (а.с. 25-26), відповідачка [PERSON], як поручитель за Кредитним договором, надала свою згоду на забезпечення основного зобов'язання, строк виконання якого було визначено до 25 лютого 2015 року, та не надавала наперед своєї згоди на зміну будь-яких умов Кредитного договору без додаткового її повідомлення про це. З матеріалів справи не вбачається обізнаність [PERSON] щодо зміни строку виконання основного зобов'язання [PERSON] до 26 лютого 2028 року на підставі додаткової угоди до Кредитного договору (а.с. 204), так само позивачем за первісним позовом не було надано доказів узгодження з нею, як з поручителем, зазначених змін. За таких обставин, суд дійшов висновку про суттєву зміну основного зобов'язання за Кредитним договором без згоди відповідачки [PERSON], яка є поручителем, внаслідок чого було збільшено обсяг її відповідальності, що відповідно до частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України є підставою для визнання спірного договору поруки припиненим. Задовольняючи позовну вимогу [PERSON] про визнання договору поруки від 25 червня 2009 року припиненим, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При цьому у пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» настання строку виконання основного зобов'язання в контексті застосування частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України визначено моментом настанням строку виконання цього зобов'язання у повному обсязі або моментом реалізації кредитором права на повернення кредиту достроково. Як убачається з матеріалів справи, боржник [PERSON], а відтак і поручитель [PERSON], первинно взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 25 лютого 2028 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за Кредитним договором кредитор використав передбачене частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України та пунктом 2.3.7. Кредитного договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, звернувшись 8 липня 2013 року (а.с. 209) з позовом до боржника - [PERSON], з вимогою щодо дострокового погашення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За таких обставин, шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителя [PERSON], наданий позивачу за первісним позовом згідно частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України, почав свій перебіг з 8 липня 2013 року, тобто з дня реалізації ним права на дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, та відповідно сплив 9 січня 2014 року. Повідомлення № 30.1.0.0/2-027 від 26 листопада 2013 року, адресоване поручителю [PERSON] щодо наявності простроченої заборгованості за Кредитним договором (а.с. 13-14) не може вважатись належним пред'явленням відповідної вимоги до поручителя. Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, сформулювавши тим самим правову позицію, яка згідно статті 3607 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковою для всіх судів України, з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Отже, момент реалізації позивачем за первісним позовом права на дострокове виконання боржником - [PERSON], основного зобов'язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто одностороння зміна кредитором строку виконання основного зобов'язання згідно частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, яка мала місце 8 липня 2013 року, є підставою для обрахування з цієї ж самої дати строку, передбаченого частиною 4 статті 559 Цивільного кодексу України, тобто строку на пред'явлення вимоги до поручителя. Позовна вимога до поручителя [PERSON] була пред'явлена 17 лютого 2014 року (а.с. 3), тобто поза межами наданого позивачу законом шестимісячного строку, що є підставою для визнання договору поруки від 25 червня 2009 року припиненим на день такого звернення, а від так свідчить про втрату кредитором права на пред'явлення поручителю [PERSON] вимоги про повернення боргу. Враховуючи визнання судом припиненими договорів поруки від 26 лютого 2008 року та від 25 червня 2009 року, якими було забезпечено виконання основного зобов'язання за Кредитним договором, станом на день звернення кредитора з відповідною позовною вимогою, суд відмовляє у первісному позові у частині солідарного стягнення заборгованості за Кредитним договором з поручителів [PERSON] та [PERSON], та стягує її з боржника [PERSON] у повному обсязі. Судові витрати по справі у вигляді судового збору суд розподіляє в порядку, передбаченому статтею 88 Цивільного процесуального кодексу України, присуджуючи їх пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Проте, суд відмовляє [PERSON] та [PERSON] у стягненні з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрат на правову допомогу, виходячи з наступного. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі, при цьому, розмір таких витрат визначається за домовленістю між стороною й особою, яка надає правову допомогу. На підтвердження цих обставин суду були надані договори про надання правової допомоги, а також документи, що свідчать про оплату адвокату [PERSON] гонорару (а.с. 86-90, 134-138, 207-208). Разом з тим, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав. З наданих суду документів неможливо зробити висновок щодо об'єму наданих адвокатом [PERSON] послуг та часу, витраченого ним на їх надання. Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України від 01 жовтня 1999 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар, який повинен бути розумно обґрунтованим за розміром. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Враховуючи відсутність у договорах про надання юридичних послуг зазначених вище відомостей та з огляду на те, що адвокат [PERSON] не брав участі у судовому засіданні, з матеріалами справи в суді не ознайомлювався, жодний процесуальний документ не підписував, та позивачками за зустрічними позовами не надано належних та допустимих доказів участі адвоката [PERSON] у здійсненні окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, суд позбавлений можливості розрахувати розмір компенсації витрат на правову допомогу відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VI від 20 грудня 2011 року, а тому вважає вимоги [PERSON] та [PERSON] в цій частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial