Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» (далі - КП «МТТУ»), в якому після уточнення позовних вимог просила визнати незаконним та скасувати наказ про її звільнення, поновити її на роботі з 15 жовтня 2013 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 жовтня 2013 року до ухвалення судового рішення, відшкодувати їй моральну шкоду в сумі 2000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 04 вересня 2012 року вона була прийнята на посаду диспетчера (лінійного) міської диспетчерської служби в КП «МТТУ». Наказом начальника КП «МТТУ» №292 від 31 липня 2013 року «Про реорганізацію Міської диспетчерської служби КП «МТТУ» остання була розділена на два структурних підрозділи: Міську диспетчерську службу та Службу руху та контролю. У зв'язку із скороченням штату, наказом № 334л від 15 жовтня 2013 року вона була звільнена з посади. Вважає, що її звільнення було проведено з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки на підприємстві відповідача реорганізація не передбачала собою скорочення штату працівників підприємства, крім того, профспілка на її звільнення згоди не давала. Крім того, з огляду на те, що вона була обрана до виборного органу профспілкової організації «Захист справедливості», підприємством, в порушення вимог ст.252 КЗпП України та ст.41 Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності», не було отримано згоди на її звільнення у виборному органі цієї профспілкової організації. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 жовтня 2014 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] Позивачка не погодилась з таким судовим рішенням та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зокрема, послалась на те, що суд не дав належної оцінки тому, що на її звільнення не було згоди профспілкової організації, членом якої вона є, а саме профспілки «Захист справедливості», а згода іншої профспілкової організації - КП «МТТУ» не має значення для справи, оскільки вона не входила до складу її членів. В судовому засіданні апеляційного суду позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діюча на підставі довіреності, підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представники відповідача Темір І.К., Киктева М.О., Ляшенко С.С. діючі за довіреностями, в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення позивачки та представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом встановлено, що з 04 вересня 2012 року [PERSON] була прийнята на посаду диспетчера (лінійного) міської диспетчерської служби в КП «МТТУ». (а.с. 28-30). Наказом начальника КП «МТТУ» №292 від 31 липня 2013 року «Про реорганізацію Міської диспетчерської служби КП «МТТУ» остання була розділена на два структурних підрозділи: Міську диспетчерську службу та Службу руху та контролю (а.с. 11). Наказом №79л від 01 серпня 2013 року [PERSON] було повідомлено про її майбутнє звільнення 15.10.2013 року (а.с. 12-13). Наказом КП «МТТУ» №334л від 15 жовтня 2013 року позивачку звільнено з роботи на підставі статті 40 п.1 КЗпП України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що процедура звільнення [PERSON] була проведена з дотриманням вимог діючого законодавства про працю, в тому числі зі згоди профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є позивачка. Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає. Так, статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. Як роз'яснено в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Апеляційним судом встановлено, що на звільнення [PERSON] адміністрацією відповідача була отримана згода профспілкового комітету КП «МТТУ», що вбачаться із витягу з протоколу №58 від 14 жовтня 2013 року (а.с.96). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] зазначала, що вона не була членом профспілкового комітету КП «МТТУ», а з 11 вересня 2013 року вступила до професійної спілки «Захист справедливості», яка згоду на її звільнення не давала. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03 березня 2014 року, був частково задоволений позов [PERSON] до КП «МТТУ» про витребування безпідставно набутого майна, стягнуто з відповідача на користь позивачки грошову суму (профспілкові внески) в розмірі 310,99 грн. Ухвалюючи це судове рішення, суд виходив з того, що з [PERSON] підприємством безпідставно утримувались профспілкові внески, оскільки факт членства [PERSON] в профспілці КП «МТТУ» не був підтверджений у судовому засіданні. ( а.с.150-151). У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не узяв до уваги, те, що судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено відсутність членства [PERSON] в профспілковій організації КП «МТТУ», а тому згода на звільнення позивачки цією організацією не має правового значення для звільнення останньої. В свою чергу, первинна профспілкова організація ВПС «Захист справедливості» працівників КП «МТТУ», членом якої є позивачка, відмовила в задоволенні подання відповідача та відмовила у наданні згоди на звільнення [PERSON] (а.с.163-169) Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; доводи [PERSON] про те, що вона не є членом профспілковій організації КП «МТТУ», яка дала згоду на її звільнення, належним чином не перевірив, не звернув уваги на обставини, встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03 березня 2014 року та обмежився лише доказами, наданими відповідачем, таким чином обмеживши права позивача. З урахуванням наведеного, колегія судді дійшла висновку, що позивачка була звільнена без дотримання вимог діючого законодавства про працю, а саме без згоди профспілкового органу, тому наказ КП «МТТУ» №334л від 15 жовтня 2013 року про звільнення [PERSON] підлягає визнанню незаконним з поновленням її на роботі. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Правила обчислення середнього заробітку передбачені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, згідно абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньоденний заробіток позивачки складає 146,53 грн, кількість робочих днів - 277 дні, що відповідає розрахункам сторін. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку позивачки за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на її користь, складає 41907,58 грн. Крім того, оскільки порушення трудових прав позивачки призвели до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, у відповідності до ст.237-1 КЗпП України, з відповідача на користь позивачки також необхідно стягнути моральну шкоду. Визначаючи розмір грошового відшкодування [PERSON] моральної шкоди в сумі 500,00 грн, апеляційний суд враховує характер правопорушення підприємства відповідача, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, вимоги розумності і справедливості. Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial