Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом 11.03.2013 року та в подальшому уточнила позовні вимоги, в обґрунтування яких зазначила, що в період часу з 26.01.2004 року по 01.12.2009 року працювала в ТОВ «Трансмаш» на різних посадах. Звільнена з ТОВ «Трансмаш» 17.01.2009 року за власним бажанням по догляду за дитиною до 14 років, ст. 38 КЗпП України. При звільненні не було проведено остаточного розрахунку, а саме: не була виплачена компенсація за невикористані додаткові відпустки, які надаються особі, яка має двох або більше дітей віком до 15 років. 16.07.2012 року вона звернулася до ТОВ «Трансмаш» з письмовою заявою про виплату компенсації за усі невикористані дні додаткової відпустки за час праці на підприємстві в період з 26.01.2004 року по 01.12.2009 року. Не отримавши відповіді, повторно 10.09.2012 року звернулася з письмовою заявою до ТОВ «Трансмаш» та просила видати довідку про середній заробіток та працю за 2009 рік з чітким визначенням заробітної плати помісячно та вказати відпрацьовані дні за місяць. Звернувшись до бухгалтерії підприємства згідно наданої їй відповіді, вона 16.11.2012 року отримала 1972,71 грн., буз будь-яких пояснень та розрахунків. 23.11.2012 року вона звернулася до прокурора Жовтневого району м. Кривого Рогу та до відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у м. Кривий Ріг, на що отримала відповідь, згідно якої її повідомлено про те, що в ході проведення перевірки на момент звільнення з ТОВ «Трансмаш», нею було не використано 41 календарний день щорічної основної відпустки, 3 календарних дні додаткової відпустки та 14 календарних днів згідно вимог ст. 19 ЗУ «Про відпустки», тобто всього 58 календарних дні. Також зазначено , що в наказі про звільненні зазначено лише 47 невикористаних календарних днів щорічної відпустки, компенсація за вказані в наказі дні відпустки нарахована лише у серпні 2012 року і лише за 45 календарних днів, виплата нарахованої компенсації проведена в жовтні 2012 року. На момент проведення перевірки не проведено нарахування та виплати за 11 невикористаних днів основної та додаткової відпустки у порушення ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», не проведено нарахування компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати. Відповідно до проведених позивачем розрахунків, компенсація за 11 невикористаних календарних днів основної та додаткової відпустки становить 571, 45 грн., за несвоєчасно виплачену компенсацію за невикористані календарні дні основної та додаткової відпусток складає 3077, 83 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 162850,86 грн. Також вважає, що своїми діями по не проведенню повного розрахунку, нарахувань та виплат за невикористані дні відпусток відповідач завдав їй моральної шкоди, яка виразилася в тому, що вона весь час переживала з приводу своєї сім'ї, так як має трьох дітей, яких необхідно годувати, оплачувати навчання, купувати все необхідне для школи, оплачувати комунальні послуги. Вважає, що була безпідставно позбавлена джерела існування, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Вона змушена була звертатися до державних органів за захистом своїх порушених прав, що порушило її звичний життєвий устрій. Розмір моральної шкоди оцінює в 5000 грн. Крім того нею були витрачені кошти на оплату послуг адвоката у розмірі 5000 грн. Тому позивач просить стягнути з ТОВ «Трансмаш» на її користь компенсацію за 11 невикористаних календарних дні основної та додаткової відпусток у розмірі 571,45 грн., компенсацію за несвоєчасно виплачену компенсацію за невикористані календарні дні основної та додаткової відпусток у розмірі 3077,83 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 162850,86 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн., та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. Сторони правом на участь в судовому засіданні не скористалися. Позивач [PERSON] надала суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності на позовних вимогах наполягала, просила задовольнити їх в повному обсязі. Представники відповідача ТОВ «Трансмаш» неодноразово викликалися в судове засідання, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явилися, причини неявки не повідомили, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності не надали. В зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача, суд, з урахуванням думки представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ст. 197 ЦПК України, через неявку в судове засідання осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, давши оцінку доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних законних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], в період часу з 26.01.2004 року по 01.12.2009 року працювала в товаристві з обмеженою відповідальністю «Трансмаш», що підтверджується записами в трудовій книжці БТ-ІІ № 2800816 (а.с.9-10). Згідно записів трудової книжки, 26.01.2004 року позивач наказом № 19/к від 26.01.2004 року була прийнята в ОТК на посаду контролера станочних та слюсарних робіт 4 розряду в державне підприємство «Трансмаш». 17.11.2004 року наказом № 65/к від 17.11.2004 року переведена в ВСЦ-2 на посаду інженера - технолога. 24.01.2005 року наказом № 199/к від 24.01.2005 року звільнена в зв'язку з переводом в товариство з обмеженою відповідальністю «Трансмаш», п. 5 ст. 36 КЗпП України. 25.01.2005 року наказом № 99/к від 25.02.2005 року була прийнята по переводу з державного підприємства «Трансмаш» на посаду інженера - технолога ВСЦ-2 товариство з обмеженою відповідальністю «Трансмаш». 21.02.2006 року наказом № 10/к від 20.02.2006 року переміщена у технологічний відділ інженером - технологом. 11.05.2006 року наказом № 19/к від 11.05.2006 року призначена начальником виробничо-диспетчерського відділу. 15.07.2008 року наказом № 71/к від 14.07.2008 року переведена начальником заготівельного цеху. 17.09.2009 року наказом № 76/к від 17.09.2009 року призначена начальником вагонно-збирального цеху № 1. 01.12.2009 року наказом № 399/к від 01.12.2009 року звільнена з товариства з обмеженою відповідальністю «Трансмаш» за власним бажанням по догляду за дитиною до 14 років, ст. 38 КЗпП України (а.с.142). Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. … Використання примусової праці забороняється. … Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення… Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ч.1ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. В ч.1 ст.116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. В ч. 7 ст. 20 ЗУ «Про відпустки» та в листі Міністерства праці та соціальної політики України від 14.04.2008 року № 235/0/15-08/13 «Роз'яснення щодо застосування статті 19 Закону України «Про відпустки» (додаткові відпустки працівникам, які мають дітей)», передбачено, що додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону. Оскільки зазначена відпустка є соціальною відпусткою і не належить до виду щорічних, то вона може надаватися в будь-який час протягом календарного року, незалежно від відпрацьованого часу і дати народження дитини - до чи після. Якщо працівник, який має право на соціальну відпустку, з якихось причин не скористався цим правом у році досягнення дитиною певного віку або ж за кілька попередніх років, він має право використати цю відпустку, і в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні відпусток, як це передбачено ст. 24 Закону України "Про відпустки". Законодавством не передбачено строку давності, після якого втрачається право на додаткову соціальну відпустку працівників, які мають дітей. Право на додаткову соціальну відпустку залежить від віку дитини. Статтею 19 ЗУ «Про відпустки» визначено вік дітей тільки для такої категорії, як «жінка, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років». Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про охорону дитинства» та ст. 2 ЗУ «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосованим до неї, вона не набуває прав повноліття раніше. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того до виплат, що не належать до фонду оплати праці, визначених розділом 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 27.01.2004 року за № 114/8713, суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних відпусток не відносяться. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використанні ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Грошова компенсація виплачується також за невикористану додаткову відпустку працівникам, які мають дітей, відповідно до ст. 19 ЗУ «Про відпустки». Позивач стверджує, що при звільненні з ТОВ «Трансмаш» з нею не було проведено остаточного розрахунку, а саме, не була виплачена компенсація за невикористанні додаткові відпустки, тобто відпустки, які надаються особі, яка має двох або більше дітей віком до 15 років. Позивач має трьох дітей, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 11,12,13). На час її роботи на ТОВ «Трансмаш» в період з 26.01.2004 року по 01.12.2009 року дітям було до 15 років. 16.07.2012 року [PERSON] звернулась до ТОВ «Трансмаш» з письмовою заявою, в якій просила доплатити компенсацію за усі невикористанні дні додаткової відпустки за час праці на даному підприємстві в період часу з 26.01.2004 року по 01.12.2009 року (а.с. 14). Повторно, 10.09.2012 року звернулась з письмовою заявою до ТОВ «Трансмаш» , та просила видати довідку про середній заробіток за працю 2009 року з чітким визначенням заробітної плати помісячно та вказати відпрацьовані дні за місяць (а.с. 15). 11.10.2012 року позивач отримала відповідь на свої заяви від ТОВ «Трансмаш», де було вказано, що для отримання грошової компенсації за невикористанні дні відпустки їй належить звернутись до бухгалтерії підприємства (а.с. 16). 15.10.2012 року позивач знов звернулась до ТОВ «Трансмаш» з письмовою заявою, в якій просила надати повну відповідь на раніше подані заяви та провести розрахунок згідно законодавства України (а.с. 17). Після отримання аналогічної відповіді ТОВ «Трансмаш», позивач звернулась до бухгалтерії ТОВ «Трансмаш», де 16.11.2012 року відповідно до видаткового касового ордеру була видана грошова сума у розмірі 1972,71 гривень (а.с.19), без зазначення призначення цієї суми та періоду нарахування. Відповідно до листа Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області №1471 від 21.12.2012 року (а.с.21), в ході проведення перевірки заяви позивача про невиплату їй компенсації за невикористану відпустку, було встановлено, що на момент її звільнення з ТОВ «Трансмаш», нею не було використано 41 календарний день щорічної основної відпустки, 3 календарних дні додаткової відпустки та 14 календарних днів згідно вимог ст. 19 ЗУ «Про відпустки», тобто всього 58 календарних днів. Також вказано, що в наказі про звільнення зазначено лише 47 невикористаних календарних днів щорічної відпустки, компенсація за вказані в наказі дні відпусток нарахована лише у серпні 2012 року, і лише за 45 календарних днів, виплата нарахованої компенсації проведена в жовтні 2012 року, чим порушені вимоги ст. 83 КЗпП України, на момент проведення перевірки не проведено нарахування та виплати за 11 не використаних календарних дні основної та додаткової відпустки. Крім того у порушення ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», не проведено нарахування компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати. Згідно довідки № 66 від 07.04.2014 року про заробітну плату [PERSON], середньоденна заробітна плата позивача складає 141,21 грн. (а.с. 152). Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористанні відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористанні відпустки. Відповідно до п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або компенсації за невикористанні відпустки працівника, які мають дітей або компенсації за невикористанні відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях, провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Компенсації підлягають за відпрацьований період 11 днів відпустки, а отже розмір компенсації становить 1553,31 грн., (141,21грн. х 11дн.). Однак позивач просить стягнути з відповідача 571,45 грн., а оскільки суд відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України не може вийти за межі позовних вимог, саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21 лютого 2001 р. № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягає доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата. Оскільки суми компенсації за невикористану відпустку входять до структури заробітної плати, а судом встановлена затримка більше ніж на один місяць виплати позивачу зазначеної компенсації з боку відповідача, тому з відповідача підлягаю стягненню компенсація, передбачена вказаною вище постановою, яка складає згідно розрахунку 3077,83 грн. за період з грудня 2009 року по квітень 2011 року в межах позовних вимог. Компенсацію за невикористану відпустку відповідач не виплатив позивачу у строки, встановлені ст.116 КЗпП, а тому, відповідно до приписів ст. 117 КЗпП має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку. Позивач визначила суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з грудня 2009 року по липень 2014 року в розмірі 162850,86 грн., яка також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Визначені позивачем суми виплат відповідачем не спростовані, будь-яких інших розрахунків на неодноразові вимоги суду відповідач не надав, ігноруючи виклики до суду та ухвали про витребування доказів. Відповідно до ст. 237 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності, покладається обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди. Внаслідок не проведення повного розрахунку з позивачем в день звільнення, вона безпідставно була позбавлена джерела доходів, що значно вплинуло на матеріальне становище її сім'ї, оскільки вона має трьох неповнолітніх дітей. Позивач змушена була витрачати час та енергію на відновлення її порушеного права, звертаючись до державних органів та суду, що порушило її звичайний життєвий устрій, отже зазнала моральних страждань. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та ступеню душевних страждань, яких зазнала позивач внаслідок затримки виплат при розрахунку, їх тривалості, тяжкості, вимушених змін у життєвих обставинах та виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Так позивач пережила приниження честі та гідності в зв'язку з незаконними діями власника підприємства, була позбавлені певного доходу. З урахуванням цих обставин, суд вважає за необхідне відшкодувати моральну шкоду позивачу в сумі 3000 грн. за рахунок відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком, отже до правовідносин, які розглядаються судом не застосовується позовна давність. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, яка випливає з трудових відносин, позивач була звільнена від сплати судового збору. Оскільки відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, у зв'язку з цим з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 695,00 грн. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до актів-розрахунків про надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 07.03.2013 року (а.с. 26) та від 08.12.2014 року (а.с.186) адвокат [PERSON] надав позивачу [PERSON] правову допомогу, затративши 15 годин 55 хвилин. Згідно наявних у справі квитанцій позивач [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] 5000,00 грн., що не суперечить положенням ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-VI, а отже відповідно до ст. 88 ЦПК України дана сума підлягає стягненню з ТОВ «Трансмаш» на користь [PERSON]

Outcome: partial