Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

В травні 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) та просив визначити наступний спосіб його участі у вихованні сина - [PERSON] , [INFO] наступним чином: До досягнення дитиною 6-ти років: першої та третьої суботи місяця з 9 години 00 хвилин до неділі 19 години 00 хвилин (включаючи можливість відвідування дитиною місця проживання свого батька без присутності матері); щороку з 15 січня по 31 січня; щороку з 15 липня по 31 липня; за адресою місця реєстрації сина, а саме: [ADDRESS] ; другої та четвертої неділі з 09 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин; Після досягнення дитиною 6-ти років: першої та третьої суботи місяця з 9 години 00 хвилин до неділі 20 години 00 хвилин (включаючи можливість відвідування дитиною місця проживання свого батька без присутності матері); щороку з 15 січня по 31 січня щороку з 01 липня по 31 липня за адресою місця реєстрації сина, а саме: [ADDRESS] ; весняні та осінні канікули щороку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач перешкоджає його спілкуванню з сином та його участі у вихованні останнього, не віддає дитину з ним на відпочинок, не дозволяючи, навіть, побачитись у дворі за місцем проживання відповідача. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12.06.2018 р. провадження у справі відкрито та по справі призначено підготовче судове засідання (а.с. 22). 24.07.2018 р. через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 25-27), згідно якого відповідач стверджує, що після останньої хвороби дитини, стан різко погіршився, що зумовило перебування дитини під постійним наглядом лікарів: дільничого педіатра, невролога, гастроентеролога та хірурга. Також зазначено, що дитина потребує індивідуального догляду та індивідуального харчування, лікування дитини розписано погодинно. Позивач самоусунувся від виховання дитини та лікування, після народження дитини не проживав з нею, дитина проживає з матір`ю, батько проживає окремо і не займався вихованням дитини. За час хвороби дитини, позивач жодного разу не надавав коштів на купівлю дорогих медикаментів, а відтак, вважала вимоги позивача необґрунтованими. Просила побачення призначити в її присутності або присутності представників її родини: бабусі чи дідуся. 28.12.2018 р. через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 127-130), згідно якої позивач підтвердив те, що разом сторони не проживають та він має бажання проживати разом з дитино, при цьому, активно брав участь у організації проведення лікування, домовлявся щодо госпіталізації дитини, фінансовому забезпеченні лікування, купівлі медикаментів, навідував дитину у лікарні, що підтверджується поясненнями лікарів дитячої лікарні «Охмадит» та Київської міської клінічної лікарні. Про свої візити до дитини відповідача попереджає завчасно. Обізнаний, що дитині прописано спеціальний режим харчування та вживання трав`яних чаїв для покращення травлення. 01.08.2019 р. через канцелярію суду надійшов висновок органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.07.2019 р. щодо визначення батькові способу участі у вихованні сина та спілкуванні з ним (а.с. 198-200), згідно якого Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, проаналізувавши зібрані матеріали, з урахуванням нових відомостей, вислухавши думку членів комісії з питань захисту прав дитини, взявши до уваги рекомендації сімейного лікаря, в межах чинного законодавства та в інтересах дитини, вирішено: 1) За доцільне визначити гр. [PERSON] час спілкування зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , з урахуванням віку дитини, його стану здоров`я, з дотриманням рекомендацій лікарів, відповідних медичних процедур, режиму годування (дієти відповідно до призначення), враховуючи розпорядок (режим) дня дитини, у подальшому, графіку роботи навчальних закладів, в яких дитина отримуватиме відповідну освіту та додаткове навчання (заняття, секції, гуртки тощо), із завчасним попередженням матері, в інтересах малолітньої дитини, наступним чином: кожної першої та третьої суботи місяця з 09 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., батько проводить час з сином без присутності матері; кожної другої неділі місяця з 09 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., батько проводить час з сином, без присутності матері; щосереди з 09 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., батько проводить час з сином у присутності матері; необмежене спілкування з дитиною особисто, засобами: телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку (Viber, Skype тощо); 2) У разі хвороби дитини, якщо це припадає на день зустрічі, перенести зустріч на іншу погоджену з батьком дату, враховуючи інтереси сина, його стан здоров`я та потреби у повноцінному розвитку відповідно до віку дитини; 3) Спільний відпочинок з дитиною, святкові дні та дні народження, батьки вирішують самостійно між собою, враховуючи рівність їх прав та обов`язків, а також виходячи з найкращих інтересів дитини; 4) Зобов`язати гр. [PERSON] завчасно попереджати матір дитини про неможливість зустрічі з сином відповідно до визначеного йому графіку; 5) Зобов`язати гр. [PERSON] не чинити перешкоди батькові брати участь у вихованні сина, а також у його побаченнях та спілкуванні з ним; 6) Рекомендувати гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , скористатися процедурою сімейної медіації з метою налагодження конструктивної комунікації між собою для вирішення питань, пов`язаних із вихованням малолітнього сина, оскільки взаєморозуміння між батьками є запорукою гармонійного розвитку дитини. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, пояснили, що побачення батька з сином не відбуваються взагалі, або, якщо рідко і відбуваються, то виключно у присутності матері чи батька відповідача. Позивач неодноразово намагався врегулювати даний спір позасудовим шляхом, направляючи договір про участь у вихованні дитини, писав смс, телефонував з даного приводу, втім, відповідачем такі дії були проігноровані. З цих підстав позивач наполягав, що його побачення з сином повинні відбуватись без присутності відповідача у справі, з можливістю спілкування з сином на відпочинку, в парку, біля річки та у батьків позивача. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, фактичних пояснень суду не надавали з підстав подання стороною відповідача клопотань про перенесення судового засідання, що заслуговує на окрему увагу в даному розгляді справи. Так, в підготовчому судовому засіданні, призначеному на 14.12.2018 року, були присутні сторони, що підтверджується протоколом судового засідання (а.с. 118-122). В судове засідання, призначене на 20.05.2019 р. сторона відповідача не з`явилась, 10.05.2019 р. адвокатом відповідача через канцелярію суду подано клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату, через зайнятість останньої в іншому судовому процесі з допитом експерта. Судове засідання 20.05.2019 р. було перенесено на 27.06.2019 р., втім допитано свідка, що з`явився. При цьому, відповідач про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчить підпис на розписці (а.с. 138), про причини неявки суд не повідомила. В судове засідання 27.06.2019 р. з`явились позивач, його представник, відповідач та представник третьої особи. Від представника відповідача 26.06.2019 р. через канцелярію суду надійшло клопотання про перенесення судового засідання, з підстав подання стороною відповідача заяви про перегляд висновку третьої особи. Судове засідання 27.06.2019 р. було перенесено на 05.08.2019 р. з витребуванням висновку третьої особи щодо участі батька у вихованні дитини. В судове засідання, призначене на 05.08.2019 р. з`явились позивач, його представник та представник третьої особи. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. 29.07.2019 р. через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про перенесення судового засідання, у зв`язку з її зайнятістю в іншому судовому процесі (а.с. 188). 01.08.2019 р. через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату, через рекомендації останній амбулаторного лікування, при цьому, додані до клопотання довідки не містять визначеного діагнозу відповідачу, а лише зазначено результат дослідження. У судовому засіданні представник третьої особи просила суд вирішити спір з урахуванням рекомендацій, наданих у висновку від 31.07.2019 року №106-6098 Подільської районної у м. Києві державної адміністрації. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2016 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис 846, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). У шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2291 (а. с. 11). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02.10.2018 року шлюб, укладений між сторонами розірвано (а. с. 115). Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати з матір`ю [PERSON] . Позивач мешкає окремо від сина в с. Пухівка, Броварського району, Київської області , за зареєстрованим місцем проживання (а. с. 9). Дани обставини сторонами не заперечувались. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, Прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначено СК України. Ч. 2 ст. 1 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Пунктами 1, 2 статті 3, частиною другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Вищевказаною статтею 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до ст.142 Сімейного кодексу України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Згідно з ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ст. 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). За приписами ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема ,якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Згідно з ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Суд погоджується з доводами відповідача про особливість розвитку дитини та необхідності спеціального харчування та особливого догляду за дитиною, що узгоджується з матеріалами справи, разом з цим, суд бере до уваги інтереси дитини, а відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з визначенням судом графіку побачень, що сприятиме налагодженню контактів між батьком та дитиною, гармонійному розвитку дитини, реалізації права дитини зростати під опікою і відповідальністю обох батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Так, згідно медичної документації (а.с. 29-47, 74-75, 105-112, 157-167), дитина сторін потребує періодичного стаціонарного лікування (клініка «Охматдит»), занять з психологом, постійного гігієнічного догляду. Дитині неодноразово було проведено операції, набуто статусу інваліда з дитинства. У висновку органу опіки та піклування, з метою надання до суду письмового висновку органу опіки та піклування для розв`язання спору, що виник між батьками, діючи в інтересах дитини, Комісією заслухано сімейного лікаря [PERSON] , під наглядом якого перебуває малолітній [PERSON] , [INFO] , та з`ясовано, що через діагноз, що є на сьогодні у дитини, малолітній [PERSON] потребує певного лікування, постійної реабілітації та дотримання рекомендацій лікарів, зокрема: розпорядок (режим) дня, відповідної дієти, медичних процедур. Крім того, його настрій залежить від внутрішніх процесів в організмі, погодних умов і взагалі дитина реагує на будь-які зміни навколо себе. Погано йде на контакт з новими людьми. У зв`язку з цим та враховуючи супутні захворювання, вважав, що на сьогодні, різко міняти сталий образ життя дитини та місце дислокації не можна. Зауважив про недоцільність зміни місця перебування та ночівлі дитини. Але, якщо батьком будуть виконуватися всі рекомендації лікарів та медичні процедури, які постійно здійснює матір, то встановлення йому часу для спілкування з сином не буде відображатися на стані здоров`я дитини. Відповідно до доводів сторони відповідача, через фізичні вади дитини, останній потребує індивідуального догляду та індивідуального харчування, тоді як позивач, на думку відповідача, після народження дитини самоусунувся та не допомагав купляти дорогі ліки на лікування, та такі побачення з дитиною можуть призвести до погіршення стану дитини, через побоювання сторони відповідача нехтування особливим доглядом за дитиною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року). З огляду на те, що питання покриття позивачем додаткових витрат на лікування дитини не є предметом розгляду справи, судом не досліджувались обґрунтування сторони відповідача щодо відсутності матеріального забезпечення під час лікування дитини зі сторони позивача. З пояснень сторони позивача та з пояснень медичного персоналу Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охмадит» (а.с. 68-71) вбачається, що позивачу достеменно відомо про особливості фізичного розвитку дитини та необхідності в особливому догляді за ним, в тому числі щодо дотримання позивачем під час зустрічей з малолітнім сином медичних рекомендацій, з урахуванням стану здоров`я дитини, у тому числі, щодо дієтичного харчування, а відтак, такого зобов`язання позивач має дотримуватись як батько дитини під час зустрічей, виходячи з положень частини 2 статті 27 Конвенції про права дитини, а тому, у додатковому покладанні такого зобов`язання на позивача за рішенням суду потреби немає. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі -Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. У Рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76, заява № 2091/13 (M. S. vUkraine) суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому, батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Аналогічні норми права містяться в законодавстві України. Згідно матеріалів справи, позивач позитивно характеризується за місцем роботи, що підтверджується характеристикою ТОВ «Акорд-Пласт» від 20.03.2018 р. (а.с. 14). Додані стороною позивача копії квитанцій, як з аптеки на придбання ліків для дитини, продуктів та одягу (а.с. 15,16) свідчать про небайдужість до дитини та участь батька у утриманні сина та сумлінне виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, Подільською районною в місті Києві державною адміністрацією, як органом опіки та піклування, проаналізувавши зібрані матеріали, з урахуванням нових відомостей, вислухавши думку членів комісії з питань захисту прав дитини, взявши до уваги рекомендації сімейного лікаря, в межах чинного законодавства та в інтересах дитини, вирішено, 1) за доцільне визначити гр. [PERSON] час спілкування зі своїм малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , з урахуванням віку дитини, його стану здоров`я, з дотриманням рекомендацій лікарів, відповідних медичних процедур, режиму годування (дієти відповідно до призначення), враховуючи розпорядок (режим) дня дитини, у подальшому, графіку роботи навчальних закладів, в яких дитина отримуватиме відповідну освіту та додаткове навчання (заняття, секції, гуртки тощо), із завчасним попередженням матері, в інтересах малолітньої дитини, наступним чином: кожної першої та третьої суботи місяця з 09 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., батько проводить час з сином без присутності матері; кожної другої неділі місяця з 09 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., батько проводить час з сином, без присутності матері; щосереди з 09 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв., батько проводить час з сином у присутності матері; необмежене спілкування з дитиною особисто, засобами: телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку (Viber, Skype тощо); 2) у разі хвороби дитини, якщо це припадає на день зустрічі, перенести зустріч на іншу погоджену з батьком дату, враховуючи інтереси сина, його стан здоров`я та потреби у повноцінному розвитку відповідно до віку дитини; 3) спільний відпочинок з дитиною, святкові дні та дні народження, батьки вирішують самостійно між собою, враховуючи рівність їх прав та обов`язків, а також виходячи з найкращих інтересів дитини; 4) зобов`язати гр. [PERSON] завчасно попереджати матір дитини про неможливість зустрічі з сином відповідно до визначеного йому графіку; 5) зобов`язати гр. [PERSON] не чинити перешкоди батькові брати участь у вихованні сина, а також у його побаченнях та спілкуванні з ним; 6) рекомендувати гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , скористатися процедурою сімейної медіації з метою налагодження конструктивної комунікації між собою для вирішення питань, пов`язаних із вихованням малолітнього сина, оскільки взаєморозуміння між батьками є запорукою гармонійного розвитку дитини. Суд погоджується з даним графіком побачень позивача з малолітнім сином [PERSON] , оскільки він забезпечить систематичне спілкування та участь батька у вихованні дитини з мінімальними змінами у вже звичному для дитини проживанні разом з матір`ю та узгоджений за допомогою сімейного лікаря, психолога, відповідних фахівців. Такий спосіб участі батька у вихованні дитини не зашкодить їй, а навпаки, повністю відповідатиме можливості дитини в повній мірі сприймати піклування кожного з батьків про його здоров`я, фізичний та духовний розвиток. Водночас, обираючи першу половину дня проведення дитини з позивачем у святкові дні, кожне 9 серпня (наступного дня за днем народження) кожного року та щорічні весняні канікули без присутності відповідача - суд керувався рівністю прав та обов`язки щодо участі батьків у вихованні дитини. Вирішуючи питання про доцільність спільного відпочинку батьків малолітнього [PERSON] разом з сином, суд виходить з необхідності налагодження взаємовідносин дитини з обома батьками одночасно, забезпечення стабільного психоемоційного стану дитини та уникнення негативного впливу на розвиток дитини. Негативний вплив на психоемоційний стан малолітнього [PERSON] та його розвиток можуть спричиняти конфлікти, які можуть виникати між його батьками на ґрунті неприязних стосунків, мимовільним свідком яких є дитина. Уникнути впливу на малолітнього [PERSON] вказаних психотравмуючих факторів можна шляхом установлення побачень батька з сином без присутності матері. Вік [PERSON] - 3 роки, що свідчить про досягнення ним певного ступеня розвитку, який, на думку суду, дозволяє йому перебувати окремо від матері, з умовою належного догляду зі сторони батька. Відтак, суд вважає, що побачення позивача з сином повинні відбуватись за відсутності матері дитини - відповідача. Однак слід наголосити, що під час таких зустрічей, з урахуванням стану дитини, позивач має дотримуватись спеціального догляду та харчування. Саме такий спосіб участі позивача у вихованні сина дозволить максимально повно урахувати інтереси дитини. При цьому, стороною відповідача не доведено, що відсутність матері або іншого дорослого з її родини під час зустрічі з батьком дитини, негативно впливає на фізичний та емоційний стани, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини. Зважаючи на викладені обставини, враховуючи законодавчо закріплене право батька спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, викладені у висновку від 31.07.2019 року №106-6098, виходячи з найкращих інтересів дитини, з метою дотримання розумного балансу участі обох батьків у її вихованні, суд вважає за необхідне визначити спосіб участі позивача у вихованні його малолітнього сина, шляхом установлення періодичних побачень батька з сином, максимально наблизивши визначення таких дат до висновку комісії. Суд, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, зобов`язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А відтак, з відповідача слід стягнути на користь відповідача половини сплаченого ним судового збору, що складає 352 (триста п`ятдесят дві) гривні 40 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial