Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач у квітні 2015 року звернулася до Бердянського міськрайонного суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в обґрунтування якого посилалася на те, що 01.06.2007 року її на підставі наказу №2 від 01.06.2007 року було прийнято до філії «Бердянський райавтодор» Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України на посаду головного бухгалтера. 31.12.2014 року її було звільнено з займаної посади у звязку із скороченням штату за ч.1 ст.40 КЗпП України. У звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати на дату звільнення перед нею виникла заборгованість по заробітній платі за 2 місяці, нарахованої компенсації за невикористану відпустку, а також вихідної допомоги відповідно до чинного законодавства, а всього на суму 11390,20 грн., яка не була їй виплачена в день звільнення. Повний розрахунок по заробітній платі з нею був проведений лише 17 квітня 2015 року. Тому на підставі ст.117 КЗпП України вона просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.12.2014 року по 17.04.2015 року в сумі 12146,47 грн. за 73 робочих днів затримки, виходячи із середньоденної заробітної плати 166,39 грн. Оскільки заробітна плата була головним джерелом доходів в її родині, то неотримання її останні два місяці перед звільненням та тривалий час після звільнення завдали їй моральної шкоди, яка виразилася в тому, що вона втратила нормальні життєві звязки, змушена була економити на забезпеченні власних елементарних потреб, не мала змоги оплачувати комунальні послуги, змушена була позичати у сторонніх осіб. Розмір моральної шкоди нею визначено в сумі 1000,00 грн., які вона також просила стягнути з відповідача на свою користь. У травні 2015 року позивач подала до суду уточнюючу позовну заяву, в якій посилаючись на ті ж самі обставини щодо періоду її роботи у відповідача та неотримання розрахунку при звільненні, так само розрахувавши суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 12146,47 грн., відрахувала з неї податок з доходів з фізичних осіб за ставкою 15% та військовий збір за ставкою 1,5%, вирахувавши суму для стягнення в розмірі 10142,30 грн., яку просила стягнути з відповідача та такий же розмір моральної шкоди в сумі 1000,00 грн. Пізніше, 27.05.2015 року, позивач вдруге подала до суду уточннюючу позовну заяву, яку доповнила вимогами щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, в обґрунтування яких послалася на ст.34 Закону України «Про оплату праці», зазначивши, що в період з січня 2012 року заробітна плата виплачувалася їй з затримкою, що надає їй право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати». За її підрахунками загальна сума інфляційних втрат частини доходів у звязку з порушенням строків виплати за період з грудня 2012 року по дату остаточного розрахунку складає 3821,91 грн., інші вимоги залишила без змін. У судовому засіданні позивач підтримала останній уточнюючий позов від 27.05.2015 року та просила його задовольнити. На запитання суду додатково пояснила, що керівництво не дозволяло бухгалтеру нараховувати компенсацію у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, проте надати суду докази щодо розміру заробітної плати помісячно, строків її виплати та доказів не нарахування вказаної компенсації вона не може, бо суми, зазначені нею у позові, вона брала з свого компютера. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не зявився, причину неявки не повідомив, тому суд відповідно до ст.ст.169, 224-226 ЦПК України за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу в заочному порядку на підставі наявних у ній доказів. Як\~\~встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 01.06.2007 року по 31.12.2014 року працювала у філії «Бердянський райавтодор» Дочірнього підприємства «Запорізький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія „Автомобільні дороги України на посаді головного бухгалтера, звільнена з роботи згідно наказу №77-ВК від 31.12.2014 року за ч.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується записами в її трудовій книжці, копією наказу про звільнення. У день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку належних їй при звільненні сум. Згідно довідки відповідача №111 від 02.06.2015 року заборгованість підприємства перед [PERSON] в розмірі 11390,20 грн. остаточно була виплачена 17.04.2015 року. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. \~\~ Статтею116 КЗпП України закріплено, що при звільненні працівника виплата усіх належних йому від підприємства, проводиться у день звільнення. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням,\~\~ отже , працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи, що позивачем остаточний розрахунок належних їй при звільненні сум отримано лише 17 квітня 2015 року, з відповідача на її користь, відповідно до положень ст.117 КЗпП України, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період затримки з 31.12.2014 року по 17.04.2015 року за 73 робочих дні в розмірі 12146,47 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати позивача, яка становить 166,39 грн., тобто у розмірі, з якого не проведені відрахування податку на прибуток на інших обовязкових платежів відповідно до законодавства, оскільки відповідальним за їх нарахування та сплату є податковий агент, яким є підприємство, а отже це не є функцією суду. Суд, перевіривши розрахунок позивача, проведений відповідно до п.2, п.5, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та згідно довідки про заробітну плату за два останніх місяці роботи перед звільненням, вважає його правильним, а позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні таким, що підлягає задоволенню в розмірі 12146,47 грн., оскільки між сторонами відсутній спір щодо розміру належних позивачеві сум та відсутності заперечень самого відповідача з приводу предявленого до нього позову. Суд при цьому не вважає виходом за межі позову, оскільки саме таку суму середнього заробітку нараховано позивачем і в останньому уточнюючому позові, проте вона просила його стягнути вже за відрахованими сумами податку на прибуток та військового збору, які вона зробила власносруч, як колишній головний бухгалтер підприємства. Строки виплати заробітної плати врегульовані ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України від 24.03.1995 року „Про оплату праці", а положення ст. 34 названого Закону передбачають компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв"язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством Згідно з ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, під якими слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення). Це також передбачено Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року\~№159 (з наступними змінами). Відповідно до п.4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Однак суд враховує, що сума компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з затримкою її виплати в розмірі 3821,91 грн. позивачем розрахована самостійно, починаючи з 2012 року, за наявності у неї даних у власному компютері, що стосуються розміру її заробітної плати помісячно та строків її виплати, проте офіційне підтвердження цих обставин як то відповідної довідки відповідача, в матеріалах справи немає. Усне пояснення позивача про те, що за цей період компенсація відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати» їй не нараховувалася та не виплачувалася, відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України, не є доказом. Тому, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати позивачем не доведені належними і допустимим доказами і в їх задоволенні слід відмовити за недоведеністю. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З вище викладених обставин суд дійшов чітко встановлених фактів, що, починаючи з листопада 2014 року, відповідач порушував вимоги ст.115 КЗпП України щодо своєчасної виплати заробітної плати та, в порушення ст.116 цього Кодексу, остаточно розрахувався з позивачем лише через три з половиною місяці після її звільнення. Тобто, позивач на протязі тривалого строку, не маючи належного матеріального забезпечення, позбавлена була можливості нормального утримання як себе, так і своєї родини, а тому суд вбачає, що вона, дійсно, має підстави вважати себе особою, щодо якої не дотримано основоположних прав та свобод, гарантованих ст..ст.43, 48 Конституції України, що привело до виникнення у неї душевних страждань. Проте з огляду на часткову недоведеність підстав моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів у підтвердження фактів отримання коштів в борг, банківського кредиту, суд вважає, що сума компенсації за отримані душевні страждання підлягає зменшенню до \~500,00 грн., яка буде відповідати\~\~тяжкості наслідків порушення прав позивача, формі провини відповідача та принципу справедливості та розумності. В інший частині позов щодо відшкодування моральної шкоди суд вважає не доведеним і тому в його задоволенні слід відмовити, як і в стягненні компенсації. На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн., оскільки позивач звільнена від його сплати при поданні позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial