Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивач просила поділити належну їй та відповідачу в рівних ідеальних долях земельну ділянку по [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В судовому засіданні повністю підтримала свій позов. Передала слово своєму представнику, який пояснив, що позивач є власником 1/2 ідеальної частини земельної ділянки відповідно до рішення суду. Після проведення земельно-технічної експертизи просив провести розподіл земельної ділянки по 5-му варіанту, а також стягнути з відповідача на користь його довірительки судові витрати в розмірі 2000 грн. послуг адвоката та 2600 грн. за проведення експертизи. Відповідач у попередньому судовому засіданні позов не визнав, оскільки вважає себе єдиним власником зазначеної земельної ділянки. В судове засідання 26 лютого 2015 року не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового засідання, про що свідчить його заява з проханням відкласти розгляд справи в зв'язку з хворобою (а.с.108). Суд задовольнив клопотання відповідача, відклавши розгляд справи на 12 березня 2015 року. Відповідачеві був направлений лист з роз'ясненням положень ч.4 ст.169 ЦПК України щодо повторної неявки відповідача в судове засіданні та можливості заочного розгляду справи. В судове засідання 12 березня 2015 року відповідач повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце слухання справи, про що свідчить розписка про отримання ним судової повістки про виклик до суду (а.с.116). Заяви про причини неявки, відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність не подавав. Позивач та її представник просили розглянути справу заочно. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо немає відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.224 цього ж Кодексу у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Згідно з рішенням від 23 липня 2013 року Жмеринського міськрайонного суду, встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з серпня 2007 року по 02 жовтня 2007 року; визнано житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; цей будинок розділено в натурі по 1/2 частині кожному. В позові в частині визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за цією ж адресою відмовлено (а.с.16). Позивач зареєструвала за собою право власності на 51/100 частину цього будинку, про що свідчить ксерокопія витягу від 10 жовтня 2013 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.17). Згідно з рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 08 травня 2014 року, рішення Жмеринського міськрайонного суду від 23 липня 2013 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки скасоване. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,10 га по [ADDRESS], цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 0510300000:00:001:2084 та на 1/2 земельної ділянки, площею 0,1041 га по [ADDRESS], цільове призначення - для ведення садівництва, кадастровий номер 0510300000:00:001:2085 (а.с.54). Відомостей про скасування цього рішення на день винесення рішення про поділ земельної ділянки в матеріалах справи немає. Тому рішення Апеляційного суду набрало законної сили з моменту його проголошення. Ксерокопію рішення Жмеринського міськрайонного суду від 23 липня 2013 року та ксерокопію рішення Апеляційного суду Вінницької області від 08 травня 2014 року суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає належними та допустимими доказами, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі вищевикладеного не підлягає доказуванню право власності позивача на половину спірної земельної ділянки, оскільки воно в ідеальній частці визнане за нею рішенням суду, що набрало законної сили. З цих же міркувань суд не приймає до уваги твердження відповідача, що він є єдиним власником земельної ділянки по [ADDRESS]. Обираючи варіант поділу земельної ділянки та погоджуючись із запропонованим позивачем 5-м варіантом висновку земельно-технічної експертизи, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; що позивач зареєстрована і фактично проживає [ADDRESS], про що свідчить ксерокопія її паспорту (а.с.5); а також відсутність будь-яких заперечень відповідача з цього приводу. Тому суд вважає, що позивачу слід виділити земельну ділянку площею 1018 кв.м, розташовану по [ADDRESS], згідно з варіантом № 5 висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № ОС-160 від 06 лютого 2015 року, додаток № 5, означену на плані жовтим кольором, а відповідачу - земельну ділянку площею 1019 кв.м, розташовану за цією ж адресою, згідно з варіантом № 5 висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № ОС-160 від 06 лютого 2015 року, додаток № 5, означену на плані синім кольором (а.с.89, 97). Земельну ділянку площею 4 кв.м , розташовану по [ADDRESS], згідно з варіантом № 5 висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № ОС-160 від 06 лютого 2015 року, додаток № 5, означену на плані сірим кольором, слід залишити в спільному користуванні сторін. Що стосується стягненню судових витрат, суд вважає, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч.2 ст.86 ЦПК України кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. В ході судового розгляду суд за клопотанням позивача призначив судову земельно-технічну експертизу для визначення варіантів поділу земельної ділянки (а.с.41). Позивач сплатила за її проведення 2600 грн., про що свідчать відповідні квитанції (а.с.47, 118). При подачі до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп. (а.с.1). Враховуючи, що рішенням суду визнається право власності як [PERSON] так і [PERSON] на частки земельної ділянки, і без сплати судового збору та проведення відповідної експертизи цей спір вирішений би не був, то суд вважає, що судові витрати в цій частині для сторін мають обов'язковий характер, а тому підлягають відшкодуванню позивачеві відповідачем в 1/2 частині від сплаченої суми, тобто 114,7 грн. за судовий збір та 1300 грн. за земельно-технічну експертизу. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то суд із врахуванням вимог ст.ст.84, 88 ЦПК України та Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", тривалості та кількості судових засідань по справі за участю адвоката, вчинення ним інших процесуальних дій, враховуючи пропорційність задоволення вимог, приходить до висновку, що сума у розмірі двох тисяч гривень (а.с.25, 51, 117) є обгрунтованою, законною та справедливою. А тому позов в цій частині підлягає повному задоволенню.

Outcome: partial