Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON], 1974 року народження та [PERSON], 2004 року народження, такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є балансоутримувачем неприватного житлового фонду на території міста Торецьк. Під час обстеження покинутого житла державної власності, було встановлено наступне. [PERSON], 1974 року народження, та її донька [PERSON], 2004 року народження, зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але за вказаною адресою фактично не мешкають з 2015 року. Вказана двокімнатна квартира, загальною площею 47,6 кв.м., - державна. Зареєстровані в квартирі особи тривалий час до неї не навідуються, комунальні послуги не сплачуються. Згідно актів обстеження [PERSON] та [PERSON] фактично не мешкають в квартирі з 2015 року, їх точне місце перебування не відомо. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно позивачу з метою надання житла для заселення категорії пільговиків та потребуючих житла. Уповноважений представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідачі в судове засідання не прибули з невідомої суду причини, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області, в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю. Окрім того представник третьої особи заперечує проти визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] малолітньою [PERSON], 2004 року народження. У зв'язку із порушенням права дитини на користування житловим приміщенням в якому вона зареєстрована та відсутністю відомостей про місце знаходження дитини. До теперішнього часу [PERSON], 2004 року народження, не досягла повноліття, а так не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин не проживання її у квартирі за адресою: [ADDRESS], а тому підстави для визнання її такою, що втратила право користування цією квартирою відсутні. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою,що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Комунальне підприємство «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради є балансоутримувачем неприватного житлового фонду на території міста Торецьк. З довідки №94 від 12.10.2018 року КП «Бюро технічної інвентаризації м.Торецька» вбачається, що квартира [ADDRESS] належить Житлово-експлуатаційній конторі Дзержинського міськвиконкому (нині Комунальне підприємство «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради) на підставі рішення виконкому ради народних депутатів від 17.05.1989 року №138 про прийняття будинку на баланс (а.с.9). Згідно довідки № б/н від 20.08.2018 року КП «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради в зазначеній вище квартирі зареєстровані [PERSON], 1974 року народження, та її донька [PERSON], 2004 року народження (а.с.10). Відповідно до актів виходу комісії КП «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради, про обстеження покинутого житла державної власності, від 20.03.2018 року, 10.10.2018 року встановлено, що квартира за вищезазначеною адресою двокімнатна, загальна площа 47,6 кв.м. В зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON], 1974 року народження, [PERSON], 2004 року народження. Зазначені особи фактично не мешкають за вищезазначеною адресою з 2015 року, виїхали в невідомому напрямку, їх місце перебування невідоме (а.с.7,8). З довідки Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Грін хауз, 15» вбачається, що заборгованість по квартирі [ADDRESS] за період з січня 2017 року по грудень 2018 року складає 2673 грн. 12 коп. З відповіді Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області №вх.4941-02/15 від 10.12.2018 року вбачається, що охоронне свідоцтво (броня) на квартиру [ADDRESS] [PERSON], 1974 року народження, або членам її сім'ї, не надавалося (а.с.32). Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач [PERSON] з 2015 року, тобто понад шість місяців, без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації, тому вона втратила право на користування спірною квартирою, що належить позивачу на підставі рішення виконкому ради народних депутатів від 17.05.1989 року №138 про прийняття будинку на баланс. У задоволенні інших позовних вимог, зокрема щодо визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право на користування спірною житловою квартирою [ADDRESS], суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав: Права осіб, які не досягли 18 років, в особливому порядку захищаються органами опіки та піклування. Суд погоджується із висновком Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області щодо недоцільності визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житлом приміщенням, оскільки він є достатньо обґрунтованим, базується на ретельному з'ясуванні обставин справи. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд виходить з того, що дитина не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності. Місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначили її батьки і дитина змушена з ними проживати за іншою адресою. Відтак дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, причини її не проживання у житловому будинку є поважними, а тому сам по собі факт її не проживання у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010). Окрім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). З урахуванням установлених обставин, суд вважає, що визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в матеріалах справи наявна квитанції про сплату судового збору на загальну суму 1762,00 грн. (а.с.1), то суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 881 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial