Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому (з урахуванням уточнень) просить здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , придбаним під час шлюбу Автомобіль «HONDA CIVIK», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; Автомобіль «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості по 1/2 частині спільного майна подружжя, водночас припинив право власності [PERSON] на 1/2 частину автомобілю «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та витрати на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 21 грудня 2007 року до 31 жовтня 2015 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу, за сумісні кошти подружжя, ними було придбано майно Автомобіль «HONDA CIVIK», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 200000,00 (двісті тисяч) гривень зареєстрований на ім`я відповідача [PERSON] ; Автомобіль «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 80000 (вісімдесят тисяч) гривень зареєстрований на ім`я позивачки - [PERSON] . Отже подружжям було придбане майно на загальну суму 280000,00 гривень. Таким чином, позивачка вважає, що їй на праві власності належить одна друга частина всього майна, що придбане під час шлюбу, а саме автомобіль «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та автомобілю «HONDA CIVIK», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] на загальну суму 140000,00 грн. Просить врахувати вартість автомобіля «HONDA CIVIK», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , яким відповідач розпорядився без її згоди, тому просить стягнути з відповідача компенсацію за 1/2 частину спільного майна подружжя та припинити право власності відповідача на 1/2 частину автомобілю «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.2-4,58-62,131-135). Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просить визнати автомобіль OPEL ASTRA 1995 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] вартістю 108000 грн., холодильник вартістю 2250 грн., панель газової плити та духова шафа вартістю 1200 грн., електричний бойлер вартістю 1280 грн., телевізор Philips вартістю 6800 грн., пральна машина Samsung вартістю 4629.00 грн., пилосос циклон LG вартістю 646.58 грн., кухонний прилад лопатка вартістю 27.00 грн., кухонний прилад щіпці вартістю 43.42 грн., спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; поділити майно, що нажите за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , виділивши у власність [PERSON] холодильник вартістю 2250 грн., панель газової плити та духова шафа вартістю 1200 грн., електричний бойлер вартістю 1280 грн., пральну машину Samsung вартістю 4629 грн., всього на суму 9359 грн.; у власність [PERSON] автомобіль OPELASTRA 1995 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] вартістю 108000 грн., телевізор Philips вартістю 6800 грн., пилосос циклон LG вартістю 646,58 грн., кухонний прилад лопатка вартістю 27,00 грн., кухонний прилад щіпці вартістю 43,42 грн., всього на суму 115517 грн., стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості майна нажитого за час шлюбу в розмірі 106158 грн. (а.с.33-34). Зустрічні Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час шлюбу було придбано автомобіль HONDACIVIC 2008 року випуску, але під час шлюбу зазначений автомобіль було продано і кошти були витрачені на потреби сім`ї, також під час шлюбу було придбано автомобіль OPEL ASTRA 1995 року випуску, державний номер [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я [PERSON] . Вартість автомобіля OPEL ASTRA становить 108000 грн., крім того подружжям було придбано холодильник вартістю 2250 грн.; панель газової плити та духова шафа вартістю 1200 грн.; електричний бойлер вартістю 1280 грн.; телевізор Philips вартістю 6800 грн.; пральна машина Samsung вартістю4629.00 грн., пилосос циклон LG вартістю 646,58 грн.; кухонний прилад лопатка вартістю 27,00 грн.; кухонний прилад щіпці вартістю 43,42 грн., на загальну суму 124876 грн. Позивач, посилаючись на ст.71 СК України просить здійснити розподіл спільного майна подружжя. Позивач та його представник про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явились, представник позивача адвокат Дубінчук Ж.М. надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, надала відзив на зустрічний позов. Відповідач та його представник був належним чином сповіщений про день і час судового розгляду справи, в судове засідання не з`явились, представник позивача адвокат Кузнєцова Л.О., надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, адвокат Головішин В.К. надав відзив на первісний позов. Дослідивши надані докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] про поділ майна подружжя підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, визнано сторонами та підтверджується матеріалами справі, що з 21 грудня 2007 року до 31 жовтня 2015 року позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу подружжям був придбаний Автомобіль «HONDA CIVIK», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 200000,00 (двісті тисяч) гривень титульним власником якого є відповідач [PERSON] та Автомобіль «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 80000 (вісімдесят тисяч) гривень титульним власником якого є позивач [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Згідно ч.ч.1, 2 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). При цьому, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу. Кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Так, дослідивши надані по справі докази, суд зазначає, що відповідачем та його представником не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що кошти за проданий під час шлюбу автомобіль HONDACIVIC 2008 року випуску, були витрачені на потреби сім`ї. Окрім того, ні відповідачем, ні його представником жодним чином не обґрунтовано, що під час шлюбу було придбано: Холодильник вартістю 2250 грн.; Панель газової плити та духова шафа вартістю 1200 грн.; Електричний бойлер вартістю 1280 грн.; Телевізор Philips вартістю 6800 грн.; Пральна машина Samsung вартістю 4629.00 грн.; Пилосос циклон LG вартістю 646,58 грн.; Кухонний прилад лопатка вартістю 27,00 грн.; Кухонний прилад щіпці вартістю 43,42 грн. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення зустрічного позову в цій частині, оскільки позивачем за зустрічним позовом не обґрунтовано та жодними належними і допустимими доказами не підтверджено, що зазначене майно придбано саме за спільні кошти подружжя. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбані сторонами під час шлюбу автомобіль «HONDA CIVIK», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; Автомобіль «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації різниці ринкової вартості автомобілів, що становить суму в розмірі 60000,00 грн. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , придбаним під час шлюбу Автомобіль «HONDA CIVIK», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та Автомобіль «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , стягнення з відповідача на користь позивача частини вартості спірних автомобілів, як спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд вважає що позов в цій частині підлягає до задоволенню. З цих підстав підлягає задоволенню вимога про розділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , що складається з Автомобіля «HONDA CIVIK», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; Автомобіля «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] шляхом визнання за [PERSON] , права приватної власності на Автомобіль «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] за [PERSON] право приватної власності на Автомобіль «HONDA CIVIK», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , про припинення права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на Автомобіль «HONDA CIVIK», 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та Автомобіль «OPEL ASTRA», 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження вимоги про стягнення витрат про надання правової допомоги представником позивача надано квитанцію №47 від 06.03.2019 р., однак, детального опису робіт (наданих послуг) за договором про надання професійної правничої допомоги до суду не надано. За таких підстав, суд вважає, що оскільки позивачем не надано доказів того, що вона дійсно понесла витрати в межах даної справи то відсутні підстави для задоволення вимоги позивача щодо стягнення судових витрат на правову допомогу.

Outcome: partial