Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що починаючи з 02.12.2014 року вона періодично позичала відповідачці гроші на загальну суму 13000грн., які відповідачка обіцяла найближчим часом повернути, про що відповідачка надавала їй відповідні розписки. Разом з цим на теперішній час відповідачка не повернула позивачці гроші. Позивачка неодноразово зверталася до відповідачки особисто та прохала її повернути позичені гроші, але ніяких результатів ці звернення не принесли у звязку з небажанням відповідачки в добровільному порядку виконати зобовязання за договором позики. Позивачка також зазначила, що дії відповідачки завдають їй моральних страждань, оскільки вона переживає з приводу втрати нею значної суми грошей, розшуком додаткового часу та додаткових фізичних та психологічних зусиль для збору та подачі до суду відповідних документів. На підставі викладеного позивачка в позовній заяві просила стягнути з [PERSON] на свою користь борг у розмірі 13000грн. та моральну шкоду в сумі 10000грн. Позивачка у судове засідання не зявилася, від неї надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу без її участі, на позові наполягала у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не зявилася. Надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги позивачки про стягнення з неї боргу в сумі 13000грн. на користь [PERSON] та обставини, якими вони обґрунтовані визнає у повному обсязі. Що стосується позовних вимог про стягнення з неї моральної шкоди в розмірі 10000грн., то ці позовні вимоги відповідачка не визнала, оскільки вважає, що діючим законодавством не передбачено стягнення моральної шкоди за договором позики грошових коштів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом досліджені всі докази, надані сторонами. Дослідивши письмові докази та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовано параграфом 1 глави 71 ЦК України. Зокрема, згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,\~- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У судовому засіданні встановлено, що згідно із розписками, наданими [PERSON], остання отримала від позивача у борг 13000,00грн. Зазначену суму грошових коштів відповідач зобовязався повернути до 01 вересня 2015р. Розписки містять дату їх написання та підпис відповідача. (ар.с.34-36). Оригінали вказаних розписок позивачем надано суду та залучено до матеріалів справи (ар.с.34-36). З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що вказані розписки в розумінні ст.1047 ЦК України, мають бути розцінені як документ на підтвердження укладення сторонами договору позики. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час звернення до суду борговий документ розписки (ар.с.34-36) перебували у кредитора позивача у справі [PERSON], що, в свою чергу, за відсутності доказів на підтвердження повернення боргу, свідчить про невиконання відповідачем грошового зобовязання. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, доводи позивача щодо наявності факту укладення договору позики та отримання грошових коштів за ним відповідачем та не повернення їх у визначений сторонами строк, суд вважає доведеними як такі, що підтверджені письмовими доказами, а також як такі, що не спростовані в ході судового розгляду іншими допустимими доказами у справі. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Договір позики був укладений між [PERSON] та [PERSON] з урахуванням волевиявлення відповідача, оскільки підписи на договорі є доказом того, що сторони погодились з його умовами. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, що бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності до того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки відповідач не заперечував жодної з обставин, наведених позивачем на обґрунтування своїх вимог, тому доводи позивача щодо невиконання відповідачем зобовязань за договором позики, а також розміру прострочених платежів нічим не спростовуються і ці обставини слід вважати доведеними. Визнанням позову не зачіпаються права та інтереси осіб, не залучених до участі у справі і його можна прийняти. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідачки боргу у розмірі 13000грн. заявлено обґрунтовано та у відповідності до вимог чинного законодавства, тому суд вважає, що позовні вимоги позивачки в даній частині підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивачки щодо стягнення моральної шкоди суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки законодавством України не передбачено стягнення моральної шкоди при порушенні зобов'язань за договором позики. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial