Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] (далі - відповідач) боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченого зобов'язання за період з січня 2014 року по червень 2015 року, всього на суму 9015,16 грн. У позовній заяві позивач вказав, що ухвалою суду Арцизського районного суду Одеської області від 22 листопада 2012 року затверджено мирову угоду, укладену між ним та відповідачем, за якою [PERSON] зобов'язано в період з 01 січня 2013 року по 21 грудня 2013 року передати позивачу [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 грн. У зв'язку з тим, що до теперішнього часу борг в сумі 5000 грн. відповідачем не сплачено, позивач просить на підставі ст. 625 ЦК України стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченого зобов'язання за період з 01 січня 2014 року по червень 2015 року, всього на суму 9015,16 грн. В судове засідання позивач не з'явився. На адресу суду надійшла заява позивача, в якій він підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутності. Заперечень щодо розгляду справи у заочному порядку не надходило. Відповідач двічі в судове засідання не з'явився. Викликався належним чином шляхом надіслання судових повісток на зареєстровану адресу місця проживання, однак до суду повернулися конверти з відміткою «адресат не мешкає». В силу положень ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців, надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, відповідно та в порядку ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів та згоди позивача. В зв'язку з цим в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом не здійснюється. Дослідивши позовну заяву та додані матеріали, суд дійшов наступних висновків. Так, ухвалою суду Арцизського районного суду Одеської області від 22 листопада 2012 року затверджено мирову угоду, укладену між позивачем та відповідачем, за якою [PERSON] зобов'язано в період з 01 січня 2013 року по 21 грудня 2013 року передати [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 грн. в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих пожежею. До теперішнього часу відповідачем борг в сумі 5000 грн. не сплачено. Суд не погоджується з доводами позивача про можливість стягнення на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченого зобов'язання за період з 01 січня 2014 року по червень 2015 року з огляду на наступне. Так, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Натомість, зобов'язання відповідача сплатити позивачеві 5000 грн. виникло вже після постановлення ухвали суду від 22 листопада 2012 року. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема: із договорів та інших правочинів; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншим особам; інших юридичних фактів. Крім того, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Також слід зазначити, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія частини другої статті 625 ЦК про обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-74/0/4-13 від 16 січня 2013 року). Натомість суд дійшов висновку про необхідність захистити порушені права позивача шляхом стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 5000 грн., які відповідач зобов'язався передати позивачу в період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року, відповідно до ухвали Арцизського районного суду від 22 листопада 2012 року. Крім цього, ч. 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судом встановлено, що позивач є інвалідом 2-ої групи і на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору. Отже, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Враховуючи викладене,

Outcome: partial