Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із відповідною заявою до відповідачці, в обґрунтування якої зазначив, що відповідачка користаючись послугами позивача, оплату за надані послуги не робила, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, внаслідок чого просив суд стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за послуги теплопостачання та гарячого водопостачання за період з 01.12.1998 року по 01.06.2013 року в сумі 13040,04 гривень основного боргу; 5138,12 гривень - втрати від інфляційних процесів; 1955,13 гривень - 3% річних, а всього 20133,29 гривень, а також витрати по сплаті судового збору. Представник позивача ЛМКП «Теплокомуненерго» - Кархардіна Н.В. у судове засідання з'явилася та наполягала на позовних вимогах, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка - [PERSON] у судове засідання з'явилася та не визнала заявлені вимоги ЛМКП «Теплокомуненерго», та надала до суду заперечення в яких просила відмовити позивачу у задоволенні заявлених вимог у повному обсязі, оскільки позивачем з нею не укладався договір на постачання тепло забезпечення та послуги належним чином не надавалися /а. с. 25 - 26/. У судовому засіданні встановлено, що відповідачка зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS], відповідно до фотокопії довідки № 304 від 07 червня 2013 року, виданої філіалом № 2 МКП «Центрожилком» м. Луганська /а. с. 5/. Теплопостачання будинку, у якому проживає відповідачка, робить позивач. Відповідачка зобов'язана робити щомісячну оплату за теплопостачання квартири, однак, своїх обов'язків не виконує і в даний час за період з 01.12.1998 року по 01.06.2013 року утворилася заборгованість в сумі 13040,04 грн., відповідно до фотокопії розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги на о/р [NUMBER] /а. с. 6/. Судом встановлено, що між сторонами склалися житлові правовідносини. Статтями 64, 68, 162 ЖК України, встановлено обов'язок наймача (наймачів), (власника) житлового приміщення сплачувати комунальні послуги, у тому числі і послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання. Плата за комунальні послуги стягується, крім квартирної плати, по затвердженим в встановленому порядку тарифам. Квартирна плата та плата за комунальні послуги вноситься щомісяця в строки, встановлені діючим законодавством. Відповідно п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 р., споживач зобов'язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до Правил, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки,платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п.18 Правил). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Статтею 3 цього Закону передбачено, що предметом його регулювання є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Виконавці житлово-комунальних послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій визначаються органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків відповідно до Порядку, встановленому наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25 квітня 2005 року N 60 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2005 р. за N 541/10821. Відповідно до статті 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання. Згідно Правил утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, комунальні послуги, це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи в забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, установленому законодавством. Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Відповідно до п. 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних квартирах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир. Комунальні послуги, тарифи на які визначені з розрахунку на 1 кв. м загальної площі квартир, оплачуються незалежно від факту проживання. Доводи [PERSON], викладені у запереченнях, про те, що між нею та ЛМКП «Теплокомуненерго» не укладався договір на постачання тепло забезпечення та вона не погоджувалася з отриманням послуг тепло забезпечення у зв'язку з чим підстав для нарахування та стягнення заборгованості немає, а також те, що тепло у її квартиру подається не в повному обсязі, на увагу не заслуговують. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до вимог частини 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов'язки можуть виникати, не тільки з договорів, а й безпосередньо з актів цивільного законодавства. Отже, відсутність укладеного між відповідачами та позивачем договору про надання житлово-комунальних послуг не є підставою для несплати вказаних послуг, оскільки, обов'язок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг покладається саме на власника житла (п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків), а не реалізація відповідачами цього права за наявності доказів підтвердження фактичного надання послуг, не може бути підставою для відмови виконавцю цих послуг у стягненні заборгованості по ним. Судом встановлено, що позивач ЛМКП «Теплокомуненерго» послуги [PERSON] надав, і має право вимагати від відповідачів оплати наданих послуг. Заяви про застосування позовної давності відповідачкою не надавалося та в судовому засіданні відповідачка не просила застосувати до позову позовну давність. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач послуги відповідачу надав, і має право вимагати від відповідача оплати наданих послуг. Підстав для звільнення відповідачів від виконання зобов'язань або для зменшення суми боргу не встановлено. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за комунальні послуги за період з 01.12.1998 року по 01.06.2013 року в сумі 13040,04 гривень основного боргу. Що стосується вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача 3 % річних і інфляційних нарахувань, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 625 ЦК України, визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржники, які прострочили виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язані сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає виключне право надавача послуг - пред'явлення вимоги про оплату наданої послуги від виконавця, право заявника на стягнення заборгованості із урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції не передбачено. Закон не передбачає такого поняття, як «інфляційні нарахування»; позивач посилається на ст. 625 ЦК України, в якій таке поняття відсутнє. Позивачем невірно витлумачені норми і поняття даної статті закону. Крім того, дана норма закону розповсюджується на випадки наявності грошових зобов'язань, зокрема з послуг фінансового характеру або виниклих з інших законних підстав. В даному ж випадку мова йдеться про поточну оплату комунальних послуг, які не є послугами фінансового характеру. Тому відсутні підстави для застосування даної норми закону до даних правовідносин. Згідно Постанови КМУ, що регулює питання нарахування плати за комунальні послуги, за несвоєчасну сплату комунальних послуг передбачено нарахування пені; інші нарахування на комунальні послуги не передбачені. Договору між сторонами, яким би було передбачено такі наслідки, також не укладалось. Крім того, суд враховує, що позивач не довів правильності поданих ним розрахунків і не зміг їх належним чином обґрунтувати. Враховуючи, що зазначеними нормативними актами передбачена інша відповідальність сторін у правовідносинах з надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК Україні, є необґрунтованим та безпідставним. Таким чином, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ЛМКП «Теплокомуненерго» про стягнення з відповідачки [PERSON] інфляційних витрат у сумі 5138,12 грн. та 3 % річних - 1955,13 грн., у зв'язку із необґрунтованістю заявлених вимог. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачки [PERSON] на користь позивача ЛМКП «Теплокомуненерго» підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 229,40 грн., відповідно до фотокопій платіжних доручень: № 870 від 13 вересня 2013 року /а. с. 1/ та № 10114 від 20 червня 2013 року /а. с. 2/. На підставі викладеного ст. ст. 67, 68 ЖК України, ст. ст. 16, 267, 509, 525, 526, 540, 543, 614, 625, 901, 903 ЦК України і

Outcome: partial