Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Позивач звернувся із вказаним позовом, в якому просить визнати припиненими зобов`язання [PERSON] за кредитним договором № 963212024 від 22.12.2017 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та [PERSON] у зв`язку з його виконанням; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» видати [PERSON] довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором № 963212024 від 22.12.2017 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання відзиву та відповіді на відзив. Підставою звернення із вказаним позовом є нарахування йому штрафних санкцій, пені та процентів за вказаним кредитним договором, тоді як на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Відповідач, не погодившись із вказаним позовом, подав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що 14.02.2018 р. між відповідачем та TOB «Манівео Швидка Фінансова Позика» укладено договір №14/0218-1 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 963212024 від 04.12.2017 року перейшло до TOB «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Вимогами чинного законодавства України та умовами договору факторингу не передбачена передача програмного забезпечення, що здійснює нарахування заборгованості по сплаті тіла кредиту, нарахуванню відсотків та пені, а також його детального розрахунку з формулою її формування. Це пов`язано з тим, що в разі відступлення права вимоги вже за існуючою заборгованістю фактор, відповідно до умов договору факторингу, не має права нарахувати відсотки, комісію, неустойку що передбачені умовами кредитного договору. Після відступлення права вимоги, відповідно до умов договору факторингу та чинного законодавства, додаткові нарахування не проводились. Розмір заборгованості розрахований станом на дату підписання реєстру до договору факторингу від 14.02.2018 року та становив 39897,99 грн. (5500,00 грн. - заборгованості по тілу кредиту, 14158,00 грн. - заборгованості по процентам, 20239,99 грн. - пеня банку). Суд, з`ясувавши узагальнені доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, установив такі обставини справи. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій, виданим 07.02.2018 р. (а.с. 10). Відповідно до витягу наказу командира військової частини [NUMBER] від 18.08.2017 № 19 о/с (по стройовій частині) позивач прийнятий на військову службу за контрактом снайпером 3-го комендантського відділення 1-го комендантського взводу комендантської роти (ВОС 100672П). Призначений на строкову військову службу Тростянецьким РВК Сумської області 22.04.2017 року, з укладенням контракту на три роки з 18 сенрпня 2017 року по 18 серпня 2020 року (а.с. 11). Відповідно до довідки військової частини № [NUMBER] Національної гвардії України від 17.12.2019 року №467 [PERSON] перебуває на військовій службі та працює у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України (а.с. 12). 22 грудня 2017 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено кредитний договір № 963212024 від 22.12.2017 року (надалі договір) (а.с. 14-18). Відповідно до п.1.1. договору фінансова установа зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 5500,00 грн. (п`ять тисяч п`ятсот гривень нуль копійок) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, зазначені у п. 1.4. цього договору. Відповідно до п. 1.2.1. договору, строк дії договору 28 днів. Згідно із п. 1.3. договору дата перерахування суми кредиту на банківський рахунок, вказаний позичальником, є датою укладення кредитного договору між фінансовою установою і позичальником. Відповідно до п. 1.4 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється наступним чином: 1,65 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом, (далі - ставка), починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку визначеного в п. 1.2.1. цього Договору. Відповідно до п. 1.4.2. договору позичальник сплачує фінансовій установі проценти за користування кредитом за час користування грошовими коштами з розрахунку 602,25 (шістсот дві цілих двадцять :) відсотків річних. Згідно із п. 1.5 договору у випадку повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом протягом трьох днів, після закінчення строку договору, визначеного п. 1.2.1, цього договору, за порушення строку повернення кредиту не нараховується, в іншому випадку, нику нараховується пеня в порядку і на умовах, визначених в п. 4.3. цього договору. Відповідно до п. 1.6. договору розрахунок сукупної вартості кредиту зазначено в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору. Відповідно до вказаного графіку розрахунків термін платежу 19.01.2018 року, сума кредиту 5\~500,00 грн., нараховані проценти 2541,00 грн., разом до сплати 8041,00 грн. (а.с. 18). Як вбачається з квитанції №0.0.1551889335.1 від 13.12.2019 р. позивачем на рахунок ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» (код отримувача 38750239) сплачено 5500,00 грн. за погашення заборгованості за кредитним договором від 22.12.2017 р. (а.с. 19). Отже спір виник щодо права позивача на звільнення позивача, як військовослужбовця з початку і до закінчення особливого періоду, від сплати штрафних санкцій, пені, а також процентів за користування кредитом. Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін та які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України\~передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України\~\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір №963212024 від 22.12.2017 р., містить істотні умови\~кредитного договору. 14.02.2018 року між TOB «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та TOB «Манівео Швидка Фінансова Позика» укладено договір № №14/0218-1 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами. У вказаному договорі сторони передбачили порядок відступлення прав вимоги з підписанням ними відповідного реєстру прав вимоги (п. 4.1). Відповідно до вказаного графіку розрахунків термін платежу 19.01.2018 року, сума кредиту 5\~500,00 грн., нараховані проценти 2541,00 грн., разом до сплати 8041,00 грн. (а.с. 18). Відповідачем зазначено, що після відступлення права вимоги, відповідно до умов договору факторингу та чинного законодавства, додаткові нарахування не проводились. Розмір заборгованості розрахований станом на дату підписання реєстру до договору факторингу від 14.02.2018 року та становив 39897,99 грн. (5500,00 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 14158,00 грн. - заборгованість по процентам, 20239,99 грн. - пеня банку). У постанові Великої Палати Верховного Суду від\~28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже нарахування процентів за період кредитування кредитом у розмірі 2541,00 грн. є обґрунтованими. Разом із цим згідно зі ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу»\~учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченнями учасника бойових дій від 07.02.2018 р. (а.с. 10). Відповідно до витягу наказу командира військової частини [NUMBER] від 18.08.2017 № 19 о/с (по стройовій частині) позивач прийнятий на військову службу за контрактом снайпером 3-го комендантського відділення 1-го комендантського взводу комендантської роти (ВОС 100672П). Призначений на строкову військову службу Тростянецьким РВК Сумської області 22.04.2017 року, з укладенням контракту на три роки з 18 серпня 2017 року по 18 серпня 2020 року (а.с. 11). Відповідно до довідки військової частини № [NUMBER] Національної гвардії України від 17.12.2019 року №467 [PERSON] перебуває на військовій службі та працює у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України (а.с. 12). Відповідно до ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції. Згідно із ст. 1 Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався 18.03.2014 року і триває по теперішній час. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~\~надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Так в положеннях вказаного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України\~та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. В п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» зазначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним \~з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Враховуючи, що п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей»\~військовослужбовцям та членам їх сімей на певний конкретно визначений період скасовано відповідальність за порушення грошових зобов`язань у вигляді штрафних санкцій, цю норму можна вважати такою, що скасовує цивільну відповідальність особи на певний час. Згідно п. 15 ст. 14 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Викладені висновки підтверджені позицією Верховного Суду у справах №496/188/17 (постанова від 15.05.2018 року); №199/8367/16 (постанова від 27.03.2019 року); №327/353/16 (постанова від 10.01.2019 року); №522/12270/15-ц (постанова від 26.12.2018 року). Застосування приписів п. 15 ст. 14 Закону обумовлено самим фактом наявності статусу військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року № 6-1746цс16. Разом з тим, норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей»\~не звільняють військовослужбовців від виконання зобов`язання за кредитним договором повністю. Судом встановлено, що позивачем здійснено оплату тіла кредиту в розмірі 5500,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.1551889335.1 від 13.12.2019 р. про оплату позивачем на рахунок ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» (код отримувача 38750239) за погашення заборгованості за кредитним договором від 22.12.2017 р. (а.с. 19). Відповідно до ч.1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимоги про визнання припиненими зобов`язання [PERSON] за кредитним договором № 963212024 від 22.12.2017 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Позика» та [PERSON] у зв`язку з його виконанням. Відповідно до п.7 ч.3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, принцип обов`язковості судового рішення. Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Тому вимога про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» видати [PERSON] довідку про відсутність заборгованості за кредитним договором № 963212024 від 22.12.2017 року задоволенню не підлягає, оскільки є передчасною. Відповідно до частин 6, 7 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial