Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначала, що перебувала з ним у шлюбі з 30.06.1990 року. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20.01.2017 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу ними було придбане нерухоме та рухоме майно: однокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 28,6 кв.м., приватизована земельна ділянка площею 0,3 га під будівництво гаражу в [ADDRESS] , а також легковий автомобіль моделі «ЗАЗ-Sens» вишневого кольору, державний номер [NUMBER] . Просила поділити вказане майно, виділивши у власність кожного по Ѕ частки спільно нажитого майна (а.с. 2-3т.1). Уточнюючи позовні вимоги, позивачка просила поділити вартість спільного майна подружжя - авомобіля ЗАЗ, однокімнатної квартири [ADDRESS] , гаражу в Товаристві Олімпійський» - шляхом стягнення з відповідача на її користь вартості Ѕ частини спірного майна, а саме: однокімнатної квартири [ADDRESS] в розмірі 141155,00 грн., гаражу в товаристві «Олімпійський» в розмірі 18694,50 грн., автомобіля «ЗАЗ-Sens» державний номер [NUMBER] в розмірі 37163,00 грн., а всього 197012,50 грн., судові витрати покласти на відповідача (а.с.2-3, 193 т.1). В прийнятті заяви про зміну підстав позову про поділ майна подружжя від 19.02.2019 року (а.с.38-40 т.2) судом відмовлено (а.с.58 т.2). Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач [PERSON] у вересні 2017 року подав зустрічний позов, в якому зазначив, що в кінці 2011 року спільне проживання з [PERSON] було припинено, а на початку 2012 року він виїхав з квартири, яку вони орендували разом з позивачкою по [ADDRESS] , та з січня 2012 року проживає в [ADDRESS] однією сім`єю з іншою жінкою - [PERSON] . В липні 2013 року він звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом про розірвання шлюбу з позивачкою. Заочним рішенням вказаного суду від 16.10.2013 року шлюб між ними було розірвано. В квітні 2016 року [PERSON] звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва із заявою про скасування заочного рішення. 22 серпня 2016 року заочне рішення було скасовано, справа по суті розглянута 20.01.2017 року, шлюб розірвано. Також зазначав, що в рішенні Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17.01.2012 року про стягнення аліментів в описовій частині зазначено, що вони з позивачкою проживають окремо. В заяві про стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини [PERSON] зазначила, що не проживає з ним з 2012 року. Посилаючись на зазначені обставини, вважав, що квартира [ADDRESS] , яку він придбав 05.12.2013 року, належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки була придбана в той час, коли він з позивачкою разом не проживав та шлюб між ними було припинено з дня набрання чинності рішення суду про його розірвання - 16.10.2013 року. Також вказав, що спірна квартира купувалась за гроші, отримані від його матері, яка 26.09.2014 року продала належну їй квартиру у м. Бориспіль Київської області. Просив визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру, стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати. В запереченні на позов пояснив, що земельна ділянка належить йому згідно з Державним актом, виданим на підставі рішення Ольшанської селищної ради від 26.02.2000 року на підставі приватизації, тому [PERSON] за законом не має право власності на неї. Відносно автомобіля вказав, що він придбавався за його особисті кошти, просив відмовити в задоволенні позову (а.с. 26-31, 54-58 т.1). У квітні 2018 року [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив додатково до заявлених раніше вимог встановити окреме проживання з [PERSON] з січня 2012 року, посилався на ті ж самі обставини, що і в раніше поданому позові (а.с. 93-96 т.1, а.с.29-32 т.2) . У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] вказала, що періодично до кінця 2014 року вона з відповідачем проживали в орендованій квартирі по [ADDRESS] , відповідач приховував від неї факт розірвання шлюбу. Де він насправді проживав, їй невідомо. Просила відмовити в задоволенні зустрічного позову (а.с.86-87 т.1). В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, заперечували проти позовних вимог відповідача з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов. Відповідач та представник відповідача заперечували проти задоволення позову [PERSON] про поділ майна підружжя, підтримали зустрічний позов, просили про його задоволення. Заслухавши пояснення учасників справи, їх представників, дослідивши надані докази, суд встановив. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.06.1990 року. Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.10.2013 року (справа № 488/3560/13-ц) шлюб між ними розірвано за позовом [PERSON] , поданим у липні 2013 року, в якому він зазначав про припинення шлюбних відносин з 2012 року (а.с. 40-41). Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.08.2016 року заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.10.2013 року у справі № 488/3560/13-ц скасовано. Рішенням того ж суду від 20.01.2017 року позов задоволений, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 4 т.1). З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 22.08.2017 року вбачається, що шлюб між сторонами було зареєстровано 30.06.1990 року, 04.12.2014 року внесені відомості про розірвання шлюбу на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.10.2013 року у справі № 488/3560/13-ц. 22.09.2016 року внесені зміни до актового запису відповідно до ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.08.2016 року (а.с. 50-53). Відповідно до рішення №6 Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області від 25 лютого 2000 року «Про передачу земельних ділянок у власність» [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,002 га для обслуговування гаражу в смт. Ольшанське (а.с.13-14). Відповідно до Державного акту, виданого [PERSON] 15.03.1993 року Ольшанською селищною радою народних депутатів Миколаївського району Миколаївської області, йому відповідно до рішення Ольшанської селищної ради народних депутатів Миколаївського району Миколаївської області від 17.03.1992 року №17 надається в пожиттєве спадкове володіння гараж, земля, надана під забудову гаражу - 0,03 га, гаражу присвоєний номер 7/109 (а.с.15). Позивачкою надано висновок № 125-084 від 05.11.2018 року, складений експертом РТПП Миколаївської області Лесків С.А. на підставі заявки [PERSON] , відповідно до якого досліджено приміщення гаражу [ADDRESS] , Товариство «Олімпійське», площею 20,04 кв.м., яке знаходиться в користуванні [PERSON] , вартість вказаного гаражу складає 37389,00 грн. У висновку експерта зазначено, що правовстановлюючі документи та технічний паспорт на об`єкт оцінки відсутні (а.с. 164-172). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль ЗАЗ-DAEWOO 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , 30.04.2011 року зареєстровано за відповідачем (а.с. 181 т.1). Вартість вказаного транспортного засобу відповідно до висновку № 0005фТЗ/2018 від 31.10.2018 року, проведеного Українським експертним центром по вимірюванні та оцінці за заявкою [PERSON] , складає 74326,00 грн. (а.с.175-177, 220-225 т.1). Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.03.2017 року та договором купівлі-продажу від 05.12.2014 року, посвідченим приватним нотріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстровим № 2272, підтверджено факт придбання на ім`я [PERSON] квартири [ADDRESS] (а.с.11, 44-45 т.1). Вартість вказаної квартири відповідно до звіту з незалежної оцінки ринкової вартості однокімнатної квартири, проведеного КП ММБТІ 30.08.2017 року на замовлення [PERSON] , складає 282310,00 грн. (а.с. 34-37 т.1). Вирішуючи питання про розподіл вказаного майна, суд виходить з наступного. Згідно з п. 2 ч. 2 Прикінцевих положень СК України був визнаний таким, що втратив чинність із вступом у дію СК України, Кодекс про шлюб та сім`ю 1969 р. В деяких випадках новий закон може поширюватися на відносини, які виникли до набрання ним чинності і продовжують існувати після цього. Так, ст. 58 Конституції України зазначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Проте такі положення більшою мірою стосуються кримінального або адміністративного законодавчого акта. Роз`ясненнями п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", яка узгоджується із Рішенням Конституційного Суду України № 1-рп/99 по справі № 1-7/99 за конституційним зверненням про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів визначено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Тобто з урахуванням положення ч. 1 ст. 58 Конституції України закріплений принцип зворотної дії в часі закону та інших нормативно-правових актів, у випадку коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як вже було зазначено за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. У випадку набуття подружжям права власності на майно до 2004 р., а поділ спільного майна здійснює після 2004 р. очевидно, що подружнє правовідношення виникло під час дії КпШС. У свою чергу права й обов`язки, яких сторони набувають у зв`язку з поділом спільного майна, виникають уже після того, як набув чинності СК України. Одна частина правовідношень регулюється старим законом (КпШС), а друга - новим (СК України). У зв`язку з цим порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються старим законом, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими новим законом. За таких обставин розмір часток подружжя у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, способи та порядок його поділу визначатимуться за правилами СК України. Зі справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.06.1990 року. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), (чинного на час отримання [PERSON] Державного акту на право володіння гаражем) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 22 КпШС України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 104 СК шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя чи оголошення його померлим, а також шляхом його розірвання за заявою подружжя або одного з них судом чи органом реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини другої статті 114 СК у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України в редакції до 15.12.2017 року заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України (в тій же редакції) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Частиною першою статті 294 ЦПК України (в тій же редакції) був передбачений 10-денний строк з дня проголошення рішення суду для подачі апеляційної скарги. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Ані в заочному рішенні Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.10.2013 року, ані в рішенні того ж суду від 20.01.2017 року про розірвання шлюбу між сторонами не встановлено час припинення спільного ведення господарства. Вирішуючи вказане питання, суд виходить з положень закону та наданих сторонами доказів, а саме. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В заяві про розірвання шлюбу від 24.07.2013 року [PERSON] зазначав, що шлюбні відносини муж ним та [PERSON] припинені з 2012 року (а.с. 40 т.1). В рішенні Миколаївського районного суду Миколаївської області від 17.01.2012 року у справі № 2-1068/2011 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчатися, суд встановив, що 05.12.2011 року позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів, посилаючись на те, що їхня сумісна дочка [PERSON] навчається за її кошти та перебуває на її утриманні, з відповідачем проживають окремо (а.с.39 т.1). В заяві про стягнення додаткових витрат на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, поданій позивачкою до Миколаївського районного суду Миколаївської області 08.07.2016 року, вона зазначала, що відповідач мешкає окремо з 2012 року (а.с. 46-46 т.1). В акті про сумісне проживання, складеному 15.08.2016 року, підписаному сусідами та завіреному секретарем виконкому Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, зазначено, що [PERSON] проживає сумісно з [PERSON] однією сім`єю в будинку [ADDRESS] з січня 2012 року (а.с. 71 т.1). Акт аналогічного змісту складений 20.10.2017 року (а.с.143 т.1). Допитані судом свідки підтвердили вказані обставини. Відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] 21.03.2018 року зареєстрували шлюб (а.с.100 т.1), мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 134 т.1). Аналізуючи наведені докази в сукупності, суд приходить до висновку про те, що сторони припинили спільне ведення господарства, разом не проживають і не підтримують подружніх стосунків з січня 2012 року. Доказів, які б спростовували вказаний висновок, позивачка не надала. Оскільки спірна квартира придбана відповідачем 05.12.2014 року, тобто після припинення спільного проживання з позивачкою та після вступу в законну силу заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.10.2013 року у справі № 488/3560/13-ц про розірвання шлюбу між сторонами, вона с силу ст. 60 СК України не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється бо не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За такого в задоволенні позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь вартості Ѕ частини спірної квартири слід відмовити, а позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на спірну квартиру за ним задовольнити. Щодо вимог про стягнення вартості 1/2 частки гаражу. Як зазначалося вище, вказуючи в уточненій позовній вимозі про те, що розподілу підлягає гараж в товаристві «Олімпійській», а не земельна ділянка, позивачка не назвала час його придбання, номер гаражу, не надала доказів того, що він належить відповідачу на праві власності. У висновку експерта № 125-084 від 05.11.2018 року щодо оцінки вартості гаражу зазначено, що правовстановлюючі документи та технічний паспорт на об`єкт оцінки відсутні. Державний акт, виданий [PERSON] 15.03.1993 року Ольшанською селищною радою народних депутатів Миколаївського району Миколаївської області, свідчить про те, що йому відповідно до рішення Ольшанської селищної ради народних депутатів Миколаївського району Миколаївської області від 17.03.1992 року №17 надається в пожиттєве спадкове володіння гараж, земля, надана під забудову гаражу - 0,03 га, гаражу присвоєний номер 7/109 . Володіння - це один з елементів права власності (стаття 317 ЦК), яке крім володіння включає також право користування та розпорядження. Таких даних вказаний документ не містить, крім того, зазначений в ньому номер гаражу відрізняється від номера, зазначеного у висновку експерта № 125-084 від 05.11.2018 року. Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів покладено на сторони. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на примушеннях. Оскільки позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що гараж в товаристві «Олімпійській» був придбаний за час шлюбу та належить відповідачу на праві власності, позовні вимоги в частині стягнення вартості Ѕ частки гаражу задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення Ѕ частки вартості автомобіля. Судом встановлено, що автомобіль ЗАЗ-DAEWOO 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , 30.04.2011 року зареєстровано за відповідачем, тобто він придбаний в період шлюбу. Відповідачем не доведено, що автомобіль був придбаний на його особисті кошти. А відтак, позовні вимоги [PERSON] щодо поділу автомобіля як об`єкта спільної сумісної власності її та відповідача [PERSON] є підставними та підлягають до задоволення. Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в п.22 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Пунктом 25 вказаної Постанови Верховним Судом України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі №6-37цс13, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Вказана правова позиція Верховного Суду України усуває неоднакове застосування судами ст.365 ЦК України при поділі спільного майна подружжя з одночасним застосуванням ст.ст. 60, 69, 71 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України. Щодо випадків поділу спільного майна подружжя в іншому порядку, ніж це зазначено в ч.4 ст.71 СК України, слід віднести правила поділу майна, що перебуває у спільній власності, встановлені ЦК України, зокрема, виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, на підставі ст.364 ЦК України. Частиною 1 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ч.2 вказаної статті, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників згідний отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не згідна її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений співвласник в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі ст.364 ЦК України. При розгляді даного спору суд враховує і рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Як вбачається із змісту заявленого позову, [PERSON] просить суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі ст. 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя. При прийнятті рішення суд враховує, що спірне майно автомобіль марки ЗАЗ-DAEWOO 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , з урахуванням його цільового призначення, відповідно до ч.2 ст.183 Цивільного кодексу України, є неподільною рухомою річчю, а спільне користування автомобілем позивачем та відповідачем є неможливим. Відповідач не згоден на виплату грошової компенсації позивачці за автомобіль. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічне нормативне положення закріплено у ст.372 ЦК України. За змістом ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Таким чином, спір щодо розподілу автомобіля слід вирішити, враховуючи встановленні судом фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору по суті, на підставі комплексного аналізу норм цивільного та сімейного законодавства щодо поділу спільного майна подружжя, їх тлумачення Конституційним Судом України та практикою Верховного Суду України щодо їх застосування, положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може відбуватися з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Якщо жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їхній спільній частковій власності. Зокрема, така правова позиція міститься у Постанові ВС від 27.02.2019 р. №464/7011/16-ц (№61-12168св18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За такого позов [PERSON] до [PERSON] про поділ автомобіля слід задовольнити частково шляхом визнання за кожною із сторін право власності на Ѕ частку автомобіля. Щодо позовних вимог [PERSON] про встановлення окремого проживання сторін з січня 2012 року слід зазначити, що вони по суту не є предметом позову, тобто частиною позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Такі вимоги є предметом доказування, тобто колом обставин, які належить установити по конкретній справі і які необхідні для правильного вирішення справи по суті, тобто ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Судом зазначені обставини встановлені на підставі наданих сторонами доказів, про що зазначено вище, тому в задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги позивачки задоволені на 19% (37163 : 197012 х 100%). Позивачкою [PERSON] сплачено судовий збір при зверненні до суду в розмірі 640,00 грн (а.с. 1 т.1), також сплачено судовий збір 320,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову (а.с.18 т.1), доплачено судовий збір 1330,13 грн., сплачено 450 грн. за складання звіту щодо оцінки автомобіля (а.с. 226 т.1), 1200 грн. за висновок за дослідження та оцінки гаражу (а.с. 242 т.1). Всього витрачено 3940 грн. Виходячи з принципу пропорційності, тільки 19% від вказаної суми підлягають компенсації з боку відповідача, що складає 748 грн. Відповідачем [PERSON] сплачено судовий збір при зверненні до суду 2823,10 грн. (а.с. 32 т.1), сплачено 704,80 грн. судового збору у зв`язку із збільшенням позовних вимог (а.с. 97 т.1), сплачено 600 грн. за проведення оцінки майна відповідно до договору (а.с. 33, 37 т.1). Його позовні вимоги в частині вирішення майнового спору задоволені повністю, тому з відповідачки на його користь слід стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2823,10 та 600 грн. за проведення оцінки спірної квартири. В задоволенні вимог про стягнення витрат за сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн. слід відмовити. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Позивачці [PERSON] правнича допомога надавалась адвокатом Бєлік В.Г. відповідно до договору від 22.05.2018 року № 5/П-1 та ордеру від 16.10.2018 року (а.с. 113,114 т.1). Згідно наданих квитанцій позивачкою сплачено адвокату Бєлік В.Г. за надані послуги 02.07.2018 року 5200 грн., 14.08.2018 року 5200 грн., 10.09.2018 року 5200 грн., 03.10.2018 року 5400 грн., 05.11.2018 року 5400 грн., 03.12.2018 року 5400 грн., 17.01.2019 року 16000 грн., за лютий 2019 року 5300 грн., всього на суму 53100 грн. (а.с. 10-11, 41 т.2). Відповідачу [PERSON] правнича допомога надавалась адвокатом Фуртатовою М.Ю. - представником адвокатського об`єднання «Адвокатська фірма «В. Рижий і партнери» на підставі договору про надання правової допомоги від 01.02.2018 року, договору від 16.05.2018 року (а.с. 148-150) та ордеру від 01.02.2018 року (а.с. 90-92 т.1). Попередній розрахунок витрат за надання правничої допомоги, викладений у відзиві на уточнену позовну заяву, складається з консультації адвоката - 500 грн., складання відзиву на позовну заяву - 3000 грн., складання зустрічної позовної заяви - 1500 грн., складання заяви про збільшення позовних вимог - 1500 грн., одне судове засідання 1000 грн. х 10 = 10000 грн., підготовка заяв, клопотань - 500 грн., всього17000 грн. В цьому ж документі відповідач заперечує проти стягнення з нього витрат за надану позивачці правничу допомогу, посилаючись на те, що відсутні документальні підтвердження витрат та їх розрахунок (а.с. 16-23 т.2). Згідно до положень ч. 1 і ч. 4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Як визначено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Виходячи з положень ст.ст. 137, 138, 141 ЦПК України, ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: partial