Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на норми ст.ст.60, 57, 69-72, 105, 110 СК України, ст.ст.365, 372 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 04 березня 1989 року між нею та відповідачем укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації цивільного стану Новомосковської міської ради. У провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області на час звернення з позовом знаходиться позовна заява позивача про розірвання шлюбу. За час шлюбу сторонами набуто спільне майно, що перебуває у спільній сумісній власності та яке зареєстроване на відповідача. Між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди про поділ майна, набутого за час шлюбу за спільні кошти, зокрема: торгівельного комплексу «[INFO]» з усіма спорудами, розташованого по [ADDRESS] в с. Піщанка Новомосковському району Дніпропетровської області, трикімнатної квартири по [ADDRESS] в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, гаражу та земельної ділянки в ГК «Автомобіліст», яке позивач просить визнати спільним сумісним майном та поділити у відповідності до прохальної частини позову. Відповідач надав суду заяву, в якій вказав на визнання позову. Позивач в судове засідання не з`явилася надавши заяву про можливість розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач згідно з поданою до суду заявою просив про розгляд справи у його відсутність. Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. У зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. 04 березня 1989 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] /а.с.12/. 10 травня 1994 року між [PERSON], [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] з іншої укладено договір міни, у відповідності до якого [PERSON], [PERSON] здійснюють міну належної їм квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], розміром 43,0 кв.м. на квартиру за адресою: [ADDRESS], розміром 17,33 кв.м., належну [PERSON], [PERSON], [PERSON] та на квартиру за адресою: [ADDRESS], розміром 19,0 кв.м., належну [PERSON] За договором квартира за адресою: [ADDRESS] переходить у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] Договір посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3439. Право власності зареєстроване в КП «Новомосковське БТІ» 16 травня 1994 року за № 13-1 /а.с.13/. 11 червня 1997 року [PERSON] придбав у власність земельну ділянку, загальною площею 0,0030 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для колективного гаражного будівництва, розташовану в [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу 11 червня 1997 року та зареєстровано в реєстрі за № 2086 /а.с.14, 16-18/. 11 червня 1997 року [PERSON] придбав у власність гараж [NUMBER], вимурований з 1/2 шл/блоку, загальна площа якого складає 25,50 кв.м, який знаходиться в м. Новомосковську Дніпропетровської області в г/к «Автомобіліст» та розташований на приватизованій земельній ділянці 0,0030 га. Договір посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу 11 червня 1997 року та зареєстровано в реєстрі за № 2087 /а.с.14/. 12 червня 2016 державним реєстратором Новомосковської РДА до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 16069396 про право приватної власності [PERSON] на нерухоме майно - торгівельний комплекс «[INFO]», що складається з: магазин - літ. А-1, кафе - літ. А 1.-1, кафе - літ. А2-1, кафе - літ. А3-1, кафе - літ. А4-1, магазин автозапчастин - літ. А5-1, загальною площею 449,8 кв.м.; торгівельний комплекс - літ. Д загальною площею 1387,0 кв.м.; ганок; ганок; ганок; ганок; ганок; шиномонтаж - літ. З; ганок; склад - літ. Ж; навіс - літ. Б; вбиральня - літ. В; навіс - літ. Е; № 1-10; І-ІІІ - споруди, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с. Піщанка, вулиця Дорожна, будинок 1 на земельній ділянці, кадастровий номер[NUMBER], цільове призначення: для обслуговування торгівельного комплексу (комерційне використання), площа: 1,3371 га. Підставою внесення права власності вказано: архівний витяг розпорядження голови районної державної адміністрації «Про узаконення самовільно збудованих будівель громадянами району», серія та номер: Б-63, виданий 04.08.2016, видавник: Архівний відділ Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області; свідоцтво про право власності, на нерухоме майно, серія та номер: б/н, виданий 04.05.2006, видавник: Виконком Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області; технічний паспорт на торгівельний комплекс "[INFO]", серія та номер: б/н, виданий 06.07.2016, видавник: ФО-П [PERSON] /а.с.19-22/. Таким чином, вбачається наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу поділу нерухомого майна, набутого у шлюбі. При вирішенні спору суд виходить з наступних норм законодавства. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено нормами ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст.ст. 60,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального вжитку, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно абзацу 2, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя» - спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки на насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно роз'яснень, наведених у п.п. 22-24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що спірне майно у виді земельної ділянки, гаражу та торгівельного комплексу є спільним сумісним майном подружжя і кожному із сторін належить по 1/2 частці майна, набутого в шлюбі. При цьому, в цій частині позову, аргументи позивача, на які остання посилається в обґрунтування своїх вимог підтверджені належними та допустимими доказами, а норми законодавства, вказані позивачем підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Відсутністю згоди відповідача на поділ майна в позасудовому порядку порушуються майнові права позивача, внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню. Водночас, розглядаючи спір в частині визнання спільною сумісною власністю трикімнатної квартири по [ADDRESS] в м. Новомосковську Дніпропетровської області та залишення квартири у власності позивача та неповнолітньої доньки [PERSON], суд виходить з наступного. Згідно ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Водночас, матеріали справи свідчать, що дане житлове приміщення, враховуючи зміст договору, набуте у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] без визначення часток у праві власності. Так, за ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (чч.1, 3-4 ст.268 ЦК України). За чч.1-2 ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Оскільки матеріали справи свідчать, що квартира по [ADDRESS] в м. Новомосковську Дніпропетровської області набута [PERSON], [PERSON], [PERSON] без визначення часток у праві власності, суд доходить висновку, що дане майно вже є спільною сумісною власністю означених осіб, а тому додаткового визнання такою в судовому порядку не потребує, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Однак при цьому, з огляду на положення ст.372 ЦК України, враховуючи вимоги позову про поділ означеного майна, докази на підтвердження дати набуття майна, відсутність згоди в позасудовому порядку провести поділ означеного майна, чим порушуються майнові права співвласника, відсутність доказів на підтвердження наявності домовленості між сторонами щодо іншого, ніж визначено положеннями ст.372 ЦК України, порядку визначення часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, відсутності доказів на підтвердження обставин, що мають істотне значення та які б надавали змогу суду відхилитися від рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, суд приходить до висновку про наявність підстав для поділу означеного майна, що є у спільній сумісній власності та визнання за позивачем і відповідачем права власності на 1/3 частину означеного майна за кожним. При цьому, з урахуванням положень ст.141 ЦПК України, враховуючи сплату позивачем при зверненні з позовом судового збору в сумі 2630,00 грн., задоволення позову частково, визнання позову відповідачем до початку розгляду судом справи по суті суд вважає за необхідне розподілити судові витрати у справі, понесені позивачем при сплаті судового збору - 1315,00 грн. з відповідача на користь позивача та відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у сумі 1315,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial