Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до Варвинського районного суду з позовом до відділу освіти Варвинської районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 26.07.2013 року по дату постановлення рішення по справі, а також компенсації за невикористану відпустку за 2013 рік. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначила, що згідно наказу № 27 від 26.07.2013 року по відділу освіти Варвинської районної державної адміністрації її було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗУпП. Проте, всупереч вимог трудового законодавства, роботодавцем при звільненні позивача не було виплачено всіх сум, що їй належали від організації в день звільнення. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи до суду не з'явилась, неодноразово до канцелярії суду надавала письмові клопотання про розгляд справи без її участі, що узгоджується з вимогами ч.2 ст.158 ЦПК України /а.с.38,68/. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги [PERSON] визнала частково, зазначивши про наявність правових підстав лише для виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при її звільненні в період з 26.07.2013 року по 09.09.2013 рік. Підстав для стягнення судовим рішенням компенсації за невикористану відпустку за 2013 рік не має, оскільки відділом освіти Варвинської районної державної адміністрації її було добровільно нараховано та виплачено позивачеві по справі. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянувши надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З обставин, наведених у позовній заяві, які згідно з ч.1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що наказом начальника відділу освіти Варвинської районної державної адміністрації № 27 від 26.07.2013 року вчителя російської мови і світової літератури Дащенківської ЗОШ I-III ступенів - [PERSON], на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗУпП /а.с.3/. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ч.1 ст.117 КЗУпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст.116 КЗУпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗУпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗУпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Доводи представника відповідача про відсутність фінансової можливості своєчасно виплатити позивачеві належні при звільненні кошти жодним чином не виключає вини роботодавця в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє останнього від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗУпП. Саме до цього зводиться правова позиція висловлена в постанові Пленуму Верховного Суду України від 03.07.2013 року, яка, відповідно до ст.360-7ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України /справа № 6-64цс13/. З наданого в розпорядження суду письмового заперечення відповідача по справі вбачається, що при звільненні 26.07.2013 року [PERSON] було проведено розрахунок 09.09.2013 рік на загальну суму 5314 грн 81 к. Інші ж належні позивачеві суми, згідно рішень Варвинського районного суду від 23.04.2013 року та 03.07.2013 року, в розмірі 1 251 грн 54 к. та 3 544 грн 58 к. були виплачені відповідно лише 13.09.2013 року та 25.11.2013 року /а.с.47,56/. Тобто, відділом освіти Варвинської районної державної адміністрації було проведено остаточний розрахунок з позивачем по виплаті всіх сум, що належали [PERSON] на день її звільнення, саме 25.11.2013 року. Разом з тим, слід зазначити, що ухвалення судових рішень від 23.04.2013 року та від 03.07.2013 року при їх невиконанні не звільняє роботодавця від відповідальності згідно зі ст.117 КЗУпП. Таке роз'яснення цієї норми права надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Посилання представника відповідача на те, що спірні відносини між сторонами після ухвалення рішень судів не регулюються ст.117 КЗУпП, а положеннями Закону України "Про виконавче провадження" не відповідають нормам матеріального права та спростовуються правовою позицією Верховного Суду України від 29 січня 2014 року в справі № 6-144цс13. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» /далі-Постанови/, суд на підставі ст.117 КЗУпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні останнього до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З матеріалів справи вбачається, що станом на 21.11.2013 року, тобто на день звернення [PERSON] до суду з даним позовом, відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні. Факт невиплати зазначених коштів, у свою чергу, до 25.11.2013 року не заперечував і сам представник відповідача. При цьому слід зазначити, що позивач [PERSON] не оспорювала розмір належних їй при звільненні сум, констатуючи лише факт невиплати зазначених коштів у визначені ст.116 КЗУпП строки, а відтак підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, з огляду на положення ч.2 п.20 Постанови, відсутні. На запит суду представником відповідача надана довідка про середньоденну заробітну плату [PERSON], обраховану відповідно до Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», яка складає 95 грн 44 к. /а.с.63/. Кількість робочих днів за період затримки розрахунку з позивачем з дня її звільнення - з 26.07.2013 року до дня остаточного з нею розрахунку - 25.11.2013 року становить - 85 робочих днів. Виходячи з даного розміру середньоденної заробітної плати [PERSON], та на виконання вимог п.6 Постанови, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні складає 8 112 грн 40 к. без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов'язкових платежів (середньоденний заробіток 95 грн 44 к. х 85 робочих днів = 8112 грн 40 к.). Посилання позивача на необхідність стягнення середнього заробітку до дати постановлення рішення суду є абсолютно безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, що надані відповідачем. Наявність листування між позивачем та відділом освіти Варвинської районної державної адміністрації не може беззаперечно свідчити про невиконання останнім як роботодавцем обов'язку, визначеного ст.116 КЗУпП, до дати постановлення рішення суду /а.с.4-9/. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial