Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавцем було передано відповідачеві грошову позику в розмірі 1900 доларів США та 26 000, 00 грн. із строком повернення до 05.06.2015 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача від 14.05.2015 року. У цей же день відповідач повернув позикодавцеві частину позики у сумі 10 000, 00 грн., про що зазначено у розписці. Згідно з договором позики відповідач, у забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором, зобов'язався сплатити позикодавцеві в разі несвоєчасного повернення позики та плати за користування коштами (2200 доларів США та 16000, 00 грн.) 0,5% від загальної суми боргу. 25.02.2016 року позикодавець, на підставі статей 512-519 ЦК України, відступив [PERSON], як новому кредитору, право вимоги за договором позики, укладеному між позикодавцем та відповідачем. 16.05.2018 року позикодавцем було направлено відповідачеві повідомлення з відповідним додатком до нього про заміну кредитора у зобов'язанні. Однак відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов'язання, передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує вимоги позивача щодо повернення коштів. На підставі викладеного позивач звертається до суду з позовом та просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 1900,00 доларів США та 16000, 00 грн., суму процентів у розмірі 34,3562 доларів США та 289, 32 грн., суму 3% річних у розмірі 168, 97 доларів США та 1940, 84 грн., суму інфляційних витрат у розмірі 5824, 00 грн., витрати позивача на правову допомогу та сплату судового збору. 02.07.2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. Позовні вимоги мотивовані тим, що відступлення позикодавцем права вимоги [PERSON] по договору позики було здійснено на підставі Договору про відступлення права вимоги від 25.02.2016 року. [PERSON] посилається на те, що за вищевказаним договором про відступлення права вимоги до нього, як нового кредитора за договором позики, перейшло право замість первісного кредитора вимагати від нього належного виконання всіх зобов'язань за основним договором у повному обсязі, у тому числі право на стягнення з відповідача процентів, санкцій, збитків тощо, передбачених основним договором - договором позики (розпискою) та чинним законодавством України. Також [PERSON] в первісному позові посилається на те, що 16.05.2018 року позикодавцем було направлено йому повідомлення з відповідними додатками до нього про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги за Основним договором - договором позики), однак жодного повідомлення про направлення йому листа про заміну кредитора у зобов'язанні з відповідними додатками [PERSON] не отримував та не був належним чином повідомлений про заміну кредитора, у зв'язку з чим, [PERSON] під час укладання з позикодавцем Договору про відступлення права вимоги від 25.02.2016 року не дотримався норм ЦК України, тому [PERSON] вважає, що даний Договір про відступлення права вимоги вважається недійсним. Виходячи з системного правового аналізу спеціальних норм права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема правовідносини між суб'єктами щодо відступлення права вимоги та норми цивільного законодавства, якими визначаються основні ознаки договору факторингу, у справі, що за своєю правовою природою договір купівлі-продажу майнових прав за розпискою, укладеним, зокрема, між [PERSON] та [PERSON] є договором факторингу, оскільки згідно із основними умовами цього договору [PERSON] було передано право на розпорядження грошовими коштами за розпискою. Враховуючи той факт, що таку передачу законодавець відносить до фінансових послуг, наведена обставина вимагає наявності у Нового кредитора (Фактора) ліцензії на здійснення такої діяльності, яку [PERSON] при розгляді судом даної справи надано не було. На підставі викладеного [PERSON] просить суд у задоволені первісного позову [PERSON] відмовити в повному обсязі, зустрічний позов задовольнити та визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за договором позики (розпискою) від 14.05.2015 року, укладений 25.02.2015 року муж [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.07.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги прийнято до розгляду в одному провадженні у вищевказаній цивільній справі. 21.08.2018 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву від представника позивача за первісним позовом Ковальчука М.В., в якому представник зазначає, що обґрунтування та заперечення у зустрічному позові посиланням на норми Закону, що регулюють відносини факторингу, є безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, що розглядається судом, а також не підтверджується доказами, що містять матеріали справи. Відповідач у зустрічному позові стверджує, що він не отримував повідомлення про направлення йому листа про заміну кредитора у зобов'язанні, проте, згідно офіційних даних, розміщених на офіційному сайті ПАТ «Укрпошта», реєстроване поштове відправлення 0407408561984 від 16.05.2018 року, цінний лист з описом вкладення з вказаним на ньому адресатом ([ADDRESS]) було вручене відповідачу особисто 21.05.2018 року. На підставі викладеного представник позивача просить у задоволенні зустрічного позову відмовити. 17.09.2018 року до суду надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до якої представник позивача просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 1900 доларів США та 16000, 00 грн., суму процентів у розмірі 34,3562 доларів США та 289, 32 грн., суму 3% річних у розмірі 187,54 доларів США та 2138, 84 грн., суму інфляційних витрат у розмірі 5664, 00 грн., суму грошових коштів у забезпечення виконання зобов'язання у розмірі 34720, 57 грн., витрати позивача на правову допомогу та на сплату судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.12.2018 року задоволено заяву представника позивача за зустрічним позовом та залишено без розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У своїй заяві представник відповідача просить проводити розгляд справи в його відсутність, при цьому вказує, що позовні вимоги відповідач визнає частково у частині стягнення суми основного боргу в розмірі 1900,00 доларів США та 16000,00 грн. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача та його представника, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 14.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавцем було передано відповідачеві грошову позику в розмірі 1900 доларів США та 26 000, 00 грн. із строком повернення до 05.06.2015 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача від 14.05.2015 року. У цей же день відповідач повернув позикодавцеві частину позики у сумі 10000, 00 грн., про що зазначено у розписці. Згідно з договором позики відповідач, у забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором, повинен сплатити позикодавцеві, в разі несвоєчасного повернення позики та плати за користування коштами (2200 доларів США та 16000, 00 грн.) 0,5% від загальної суми боргу (а.с. 16). Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином надана розписка від 14.05.2015 року є документом, що підтверджує отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 1900 доларів США, 16000,00 грн. та письмовим зобов'язанням повернути ці кошти у конкретно обумовлений у цій розписці час, а саме до 05.06.2015 року. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов'язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань і заборгованість за договором позики не погашає. Оскільки відповідач належним чином добровільно не виконав умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаним договором, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 1900 доларів США та 16000,00 грн. Щодо стягнення трьох відсотків річних слід зазначити наступне. Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, розмір трьох процентів річних від суми боргу за період з 05.06.2015 року по 17.09.2018 року становить 187,54 доларів США та 2138,50 грн. З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою у розмірі 34,3562 доларів США та 289, 32 грн., то вони також підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Отже, ст. 536 ЦК України сама по собі не встановлює розміру процентів за користування грошовими коштами, віддаючи це на вирішення на рівні договору або закону. Тобто сторони зобов'язання можуть укласти договір , в якому визначити розмір процентів. У разі неукладення такого договору або недосягнення з цього приводу згоди розмір процентів за користування грошовими коштами може визначатися за правилами ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014 по справі № 6-36цс14, у якій зазначено, що у ч. 1 ст. 1048 ЦК України установлено презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Оскільки між позивачем та відповідачем не укладався договір щодо розміру і порядку нарахування та одержання позикодавцем процентів від суми позики, тому їх розмір і порядок нарахування позивачем необхідно визначати відповідно до ст. 1048 ЦК України, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України. 25.02.2016 року позикодавець [PERSON] відступив [PERSON], як новому кредитору, право вимоги за договором позики, укладеним між позикодавцем та відповідачем (а.с. 18). Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. 16.05.2018 року позикодавцем було направлено відповідачеві повідомлення з відповідним додатком до нього про заміну кредитора у зобов'язанні (а. с. 17). Згідно даних, розміщених на офіційному сайті ПАТ «Укрпошта» реєстроване поштове відправлення 0407408561984 від 16.05.2018 року цінний лист з описом вкладення з вказаним на ньому адресатом ([ADDRESS]) було вручене відповідачу особисто 21.05.2018 року (а.с. 78). Таким чином, доведеність факту порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, виплати суми позики, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з [PERSON] суму основного боргу - 1900,00 доларів США, що становить 51476, 13 грн., та 16000, 00 грн.; суму процентів у розмірі 34, 3562 доларів США, що становить 930, 80 грн., та 289, 32 грн.; суму 3% річних у розмірі 187, 54 доларів США, що становить 580, 96 грн. та 2138, 84 грн.; суму інфляційних витрат у розмірі 5664, 00 грн., сума грошових коштів у забезпечення виконання зобов'язання у розмірі 34720, 57 грн. Грошові кошти, що стягуються в іноземній валюті, були зазначені в еквіваленті до національного валюти, виходячи з офіційного курсу, встановленого НБУ станом на день винесення судового рішення (1 долар США = 27, 0927 грн.). Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). З письмових матеріалів справи вбачається, що представництво позивача у суді здійснював адвокат Ковальчук М.В., повноваження якого були підтверджені договором про надання правової допомоги та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. На підтвердження виконаних робіт представником позивача був наданий детальний опис робіт, виконаних адвокатом, необхідних для надання правової допомоги, у тому числі підготовка та подання позову, участь у судових засіданнях. Але при цьому слід зазначити, що позивачем не надано підтвердження оплати витрат на правничу допомогу. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, надані представником позивача докази, суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає, а тому у задоволенні даних вимог повинно бути відмовлено. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1185, 93 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial