Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача із позовом та просить постановити судове рішення, яким визнати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя, визнати право власності на зазначену квартиру за відповідачем, стягнувши з останньою на його користь 1/2 частину вартості цієї нерухомості у розмірі 22 500 грн. 00 коп та судові витрати по справі. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він з 05.09.2009 року по 05.10.2013 року перебував у шлюбі із відповідачем, під час перебування у шлюбі вони за спільні кошти 01.12.2009 року придбали квартиру [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру було оформлене на ім.»я позивача. Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу із відповідачем він не може користуватися спірною квартирою, відповідач не визнає його право власності на частину цієї квартири, що і вимусило його вирішувати спір у судовому порядку. Посилаючись на ст.ст. 60, 63, 69-71 Сімейного Кодексу України позивач просив його вимоги задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі та, не спростовуючи того факту, що спірна квартира дійсно була придбана під час перебування у шлюбі із позивачем, пояснювала, що квартира придбана нею за власні кошти, які вона накопичила та зберігала на банківських рахунках до реєстрації шлюбу та зняла на передодні укладання угоди купівлі-продажу квартири. Із посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України відповідач просила відмовити позивачу у задоволенні його вимог. Представник відповідача у задоволенні позову [PERSON] також просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями Цивільного Кодексу України та Сімейним Кодексом України. У судовому засіданні із досліджених копій витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу та свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 8,9) судом безспірно встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2009 року по жовтень 2013 року. Після реєстрації шлюбу відповідач взяла прізвище чоловіка - [PERSON], а після розірвання шлюбу своє дошлюбне прізвище - [PERSON]. Під час сумісного проживання та перебування у зареєстрованому шлюбі відповідач придбала за договором купівлі - продажу від 01 грудня 2009 року на своє ім'я квартиру [ADDRESS] (а.с.33) та зареєструвала своє право власності на цю квартиру у встановленому законом порядку. Договір посвідчений державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори і зареєстрований в реєстрі за № 3110. Під час перебування у шлюбі, як свідчать пояснення сторін, вони спочатку мешкали за адресою: [ADDRESS] , а потім, після придбання, у спірній квартирі разом із малолітньою донькою відповідача [PERSON], [INFO]. В жовтні 2013 року сторони розірвали шлюб і позивач залишив спірне житло, пояснивши це тим, що відповідач фактично створила нову сім»ю. На підтвердження зазначених обставин відповідач надала суду Вирішуючи позовні вимоги позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за діями, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68, 69 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна. У відповідності до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Виходячи з вищезазначеного, судом встановлено, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме: квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а саме сторін по справі [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто по ? частки за кожним. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Вартість всієї квартири визначена позивачем у розмірі 45 000 грн. 00 коп. і з визначенням такої вартості відповідач погодилася в судовому засіданні. Відповідно вартість 1/2 її частки складає 22 500 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом прана спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитивний рахунок суду. Таким чином законодавство України передбачає певні способи поділу судом майна подружжя. По-перше, відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (ст. 183 ЦК України). По-друге, суд може ухвалити рішення про присудження майна одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку виплати другому з подружжя компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності (ч. ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України). Такий спосіб застосовується відносно неподільних речей. Виділ у натурі частки позивача із спірної квартир, що є у спільній сумісній власності із відповідачем є неможливим, тому що вона побудована за типовим проектом з розрахунку на одну сім`ю і є неподільним майном. Але позивач, як власник 1/2 частки вказаної вище спірної квартири відповідно до ст. 317,319 Цивільного кодексу України має право на свій розсуд розпорядитися своїм приватним майном, в тому числі і на отримання грошової компенсації своєї частки від дійсної вартості квартири. Відповідно до ст. 364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співьласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Тобто суд не має право припинити право власності на частку у спільному майні без попереднього внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду. Пунктом 25 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України унармовано, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, виходячи з вищезазначених обставин справи, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, визнавши квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, тобто сторін по справі та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за кожним. В решті заявлених позовних вимог позивачу слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю. Доводи відповідача про те, що квартира придбана нею за власний кошт із посиланням на банківські рахунки відкриті на її ім.»я ( а.с. 42-5), суд не може прийняти до уваги, оскільки позивач ці обставини категорично спростував, зняття коштів із зазначених рахунків відбувалося задовго до укладання договору купівлі-продажу квартири, сама відповідач в судовому засіданні даючи пояснення про кошти за які була придбана квартира спочатку заявляла, що вона придбана за кошти її матері, потім - за її особисті кошти та кошти її матері, і в решті-решт - тільки за її. Окрім того, відповідач в судовому засіданні давала пояснення і проте, що вона готова сплатити позивачу вартість його частки у спірній квартири, але тільки за умови, що вона буде здійснювати такі виплати незначними сумами. Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх заперечень відповідач суду не надала, у той час, як у відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона забов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності з ч.1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 229 грн. 40 коп. на відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial