Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, вказуючи, що 03.08.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 519, між сторонами зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. З початку 2014 року відповідач почав проявляти себе з негативної сторони, мало приділяв часу родині, часто був відсутній вдома, не надавав матеріального забезпечення сімї. Рішенням суду від 08.04.2014 з відповідача стягнуто аліменти на її користь на дитину в розмірі ? частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а також аліменти на неї. Після чого, відповідач почав вести себе неадекватно, що привело до окремого проживання сторін. Таким чином, станом на теперішній час між сторонами повністю втрачено почуття поваги та любові один до одного. Позивачка вважає, що подальше збереження сімї неможливе, спільне життя буде суперечити її інтересам та інтересам дитини та взагалі буде порушувати її права, звичаї й моральні засади суспільства. Крім того, у звязку з діючими змінами, внесеними до Сімейного кодексу України, а саме щодо розміру аліментів, які повинні бути не менше 50 % розміру від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, позивачка просить збільшити їх з 30 % у відповідності до вказаних змін. Перелічені обставини змусили позивачку звернутися з даним позовом до суду. У судове засідання позивачка не зявилася, від неї та її представника надійшли до суду заяви з проханням слухати справу за їх відсутності, на позові наполягають і просять його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомої суду причини, про час, місце і дату судового засідання був повідомлений належним чином. Про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за його відсутності від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною та вважає можливим розглянути справу за його відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяви позивачки та її представника про слухання справи за їх відсутності та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 03.08.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 519, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб. /а.с. 9/. Судом встановлено, що причиною розпаду сімї стало те, що сторонами втрачено почуття поваги та любові один до одного. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з 2014 року, з того часу спільне господарство сторони не ведуть, проживають окремо. Намірів до відновлення шлюбних відносин не мають. Спорів про поділ спільного майна та з ким проживатиме дитина сторони не мають. Таким чином, судом встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та жінки і збереження родини стали неможливими. У відповідності до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Згідно ч.2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи викладене, та те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та її дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивачки про збільшення розміру аліментів, суд знаходить їх необґрунтованими, не доведеними жодними доказами з огляду на наступне. Відповідно до\~статті 192 Сімейного кодексу України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, у\~ст. 192 СК України\~наведено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду. У цій статті передбачена можливість, а не обов'язковість задоволення судом вимоги про зміну розміру аліментів. Згідно з п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Позивачем не надано доказів існування обставин, передбачених вищевказаними нормами законодавства. Що стосується вимог позивачки про збільшення мінімального розміру аліментів, суд враховує, що станом на день винесення рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08.04.2014 про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на дитину, [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не меншим, ніж 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.02.2014 року і до досягнення дитиною повноліття, частиною другою статті 182 СК України було встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. З 08.07.2017 року почала діяти нова редакція ч. 2 ст. 182 СК України,згідно якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Даний мінімальний розмір аліментів повинен стягуватись з боржника без винесення додаткового рішення. На це вказує пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" в якому зазначено, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Аналогічне положення міститься й у ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Отже, на підставі вищевикладеного, суд знаходить позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: partial