Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив скасувати рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на квартиру [ADDRESS] за Іпотечним договором №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, за індексним номером рішення 17486082, прийняте 17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], яке вчинено у позасудовому порядку; розірвати Договір про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, укладений між відповідачем та [PERSON] та укладену на його основі Додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, укладену 16 вересня 2008 року; розірвати кредитний договір №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, укладений між відповідачем та [PERSON], та укладену на його основі Додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, укладену 16 вересня 2008 року, та стягнути сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних позивач вимог зазначив, що за договором про іпотечний кредит №DNDZG4000007155 від 24 квітня 2008 року ЗАКРИТЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), надав [PERSON] грошові кошти в якості кредиту у розмірі 297697,50 грн. для придбання у власність квартири [ADDRESS] зі сплатою відсотків в розмірі 15% річних на строк до 24 квітня 2026 року. 17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено державну реєстрацію права власності відповідача на вищевказану квартиру за Іпотечним договором №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року в позасудовому порядку, яку було вчинено з порушенням вимог законодавства. Так відповідач на виконання п.6 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 24 квітня 2008 року не надіслав [PERSON] письмове повідомлення, що є підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за Іпотекодержателем. Ні відповідач, ні приватний нотаріус не повідомляли іпотекодавця та не зверталися до неї з вимогою про усунення порушень основного зобов'язання та/або іпотечного договору із зазначенням стислого змісту порушення зобов'язань, вимог про усунення порушених зобов'язань, вимог про виконання порушених зобов'язань у встановлений законом строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Крім того, іпотекодавець навіть не знала, що власником квартири є відповідач, з цього приводу також не було направлено повідомлення. [PERSON] не давала згоду на звернення стягнення на квартиру, відповідач не повідомляв та не попереджав про звернення стягнення на іпотечне майно. Внаслідок порушення процедури повідомлення, зазначеного вище, іпотекодавець не знала в чому полягає порушення виконання основного договору та/або договору іпотеки, їй не було відомо розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки іпотекодавець міг погасити заборгованість повністю або частково. Позасудове звернення стягнення здійснено державним реєстратором на підставі іпотечного договору з реєстровим №1000, виданого 24 квітня 2008 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] Проте відносини між відповідачем та [PERSON] з позасудового звернення стягнення врегульовані не Іпотечним договором, а іншим договором - Договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчений за реєстровим номером №1001. Сам же Іпотечний договір містить у собі інший порядок звернення стягнення, ніж той, який був застосований приватним нотаріусом - звернення стягнення тільки у судовому порядку (п.4.2). З 24 липня 2007 року відповідач в односторонньому порядку змінив процентну ставку за договором про іпотечний кредит, а відповідно до графіку погашення кредиту щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 4038,88 грн., які [PERSON] повинна була сплачувати в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Однак зміна розміру процентної ставки в такому вигляді є порушенням вимог ч.4 ст. 203, ч.1 ст. 1055, ч.1 ст. 638 ЦК України та ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Крім того, позивач зазначає, що додаткова угода до договору про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, яка укладена 16 вересня 2008 року, містить п.8.1 де зазначено, що іпотечний кредит є валютним, хоча 63089,47 доларів США позичальнику не видавалися, тобто гривневий кредит був перерахований у валютний та встановлена нова відсоткова ставка за кредитом. Таким чином, погашення кредиту відбувається в іноземній валюті, а стрімка девальвація гривні у період дії цього договору призвела до колосальних збитків позичальника та неможливості сплачувати кредит. Тобто якщо на момент укладення договору [PERSON] погодилася сплачувати 4038,88 грн. щомісяця, то зараз банк вимагає сплачувати 954,41 долар США, що становить 27677,89 грн. З цих підстав підлягає розірванню Договір про іпотечний кредит, Кредитний договір про отримання кредиту на споживчі цілі в розмірі 9030,16 грн., у розмірі 5953,95 грн. на сплату винагороди, 1587,72 грн. на страхування майна, 1488,49 грн. особисте страхування, а також 55371,78 грн. на сплату страхових платежів під 1,2 % на місяць на строк до 24 квітня 2026 року та укладену додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 16 вересня 2008 року. Крім того, відповідачем порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». [INFO] позичальник [PERSON] померла, а спадкоємцем майна після її смерті є її чоловік [PERSON] - позивач, у зв'язку з чим, враховуючи викладене, він звернувся до суду з даним позовом до відповідача. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2018 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2018 рокузадоволено клопотання представника позивача та зобов'язано приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] надати належним чином посвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 24 квітня 2008 року на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2018 року залучено до участі у справі як третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмете спору, [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2018 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано в Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради належним чином засвідчену копію реєстраційної справи приватного нотаріусу Дніпровського міського управління юстиції [PERSON] про державну реєстрацію права власності за ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 24 квітня 2008 року на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2018 року частково задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову та заборонено відчуження квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в уточненій позовній заяві. Представник позивача [PERSON] додатково пояснив, що відповідачем порушено вимоги ст. 547 ЦК України стосовно форми укладення договору іпотеки, а також іпотекодавцю не було спрямовано повідомлення згідно вимог Закону України «Про іпотеку», не було зазначено які зобов'язання потрібно виконати. Позасудовий порядок звернення стягнення передбачено договором за реєстровим номером 1001, а не 999, на підставі якого було прийнято рішення приватним нотаріусом. На таких же підставах, як зазначено в уточненій позовній заяві, підлягають задоволенню й позовні вимоги про розірвання спірних договорів, оскільки їх укладення суперечать нормам Цивільного кодексу України, крім того боржник померла. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. До початку судового засідання представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Представник відповідача зазначає, що відповідно до умов договору №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 297697,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зазначеного договору 24 квітня 2008 року [PERSON] уклала з відповідачем договір іпотеки №DNDZG40000007155, відповідно до якого надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. 02 лютого 2016 року та 16 вересня 2016 року відповідачем були направлені повідомлення про намір набуття права власності на предмет іпотеки, яке отримане останньою. 17 листопада 2016 року відповідач за відсутності заперечень зі сторони [PERSON] набув права власності на предмет іпотеки шляхом державної реєстрації за особою права власності на квартиру. В матеріалах справи відсутні докази направлення нею або позивачем заперечення щодо переходу до іпотекодержателя права власності. Отже банк, на думку представника відповідача, правомірно задовольнив свої кредиторські вимоги, а письмове застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в іпотечному договорі, одночасно трактується як згода власника, оскільки підпис в іпотечному договорі є способом його волевиявлення. Крім того зазначив, що [PERSON] за життя добровільно підписувала вказані договори, що не спростовується позивачем та виконувала умови зазначених договорів, про що свідчать факти повернення кредитних коштів разом із нарахованими відсотками у повному обсязі та у встановлені строки. Крім того, представник відповідача звернув увагу, що зростання (коливання) курсу іноземної валюти не є підставою визнання договору недійсним, оскільки сторони договору під час його укладення дійшли згоди всіх його істотних умов, додержано письмової форми правочину, укладення правочину було спрямовано на реальне настання правових наслідків, доказів на підтвердження фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай не вигідних для неї умовах позивачем суду не надано. Враховуючи викладене представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Треті особи [PERSON], [PERSON] та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON]у судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, до початку судового засідання надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши позивача та його представника [PERSON], дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. 24 квітня 2008 року між [PERSON] та ЗАКРИТЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який було перейменовано в АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», укладено договір про іпотечний кредит №DNDZG40000007155, відповідно до умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 294697,50 грн., зі сплатою відсотків у розмірі 15% річних, а також інших платежів на умовах і в порядку, визначених цим договором, сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту, зі строком погашення не пізніше 24 квітня 2026 року (т.1 а.с.16-20). Також 24 квітня 2008 року між [PERSON] та відповідачем укладено іпотечний договір №DNDZG40000007155, відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає із Договору про іпотечний кредит, передає нерухоме майно житлового призначення, а саме квартиру [ADDRESS],в іпотеку. Згідно п.4.1 вказаного договору, звернення стягнення за цим Договором здійснюється на підставі цього Договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду (т.1 а.с.21-22). Відповідно до кредитного договору №DNDZG50000007155, банк зобов'язується надати [PERSON] кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 24 квітня 2008 по 24 квітня 2026 року у вигляді кредитної лінії у розмірі 9036,16 грн. на споживчі цілі у розмірі 5953,95 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 1587,72 грн. - страхування майна, 1488,49 грн. -особисте страхування, а також 55371,78 грн. на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% у момент надання кредиту (т.1 а.с.23-26). 16 вересня 2008 року між [PERSON] та відповідачем було укладено Додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, згідно умов якої відповідач зобов'язується надати кредитні кошти шляхом перерахування на поточний рахунок на строк до 24 квітня 2026 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 13445,18 доларів США на наступні цілі: сплати страхового внеску у розмірі 1492,90 доларів США, 11952,28 сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу. Станом на 17 вересня 2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року складає 7150,97 грн., що еквівалентно 1492,90 доларів США (т.1 а.с.9-15). 15 листопада 2016 року представник відповідача звернувся до приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на об'єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.194,196). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32413294 від 17 листопада 2016 року приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], належить відповідачу. Підставою виникнення права власності є договір іпотеки, серія та номер: 999, виданий 24 квітня 2008 року, видавник: [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу (т.1 а.с.33-35, 57-60). [INFO] позичальник [PERSON] померла (т.1 а.с.96). Із заявою про прийняття спадщини, що складається з нерухомого та рухомого майна, розташованого на території України, після померлої [PERSON] звертався лише її чоловік - позивач у справі. Інші спадкоємці першої черги треті особи [PERSON] та [PERSON], які є відповідно матір'ю та сином [PERSON], відмовилися від належної їм частки спадкового майна на користь позивача (т.1 а.с.95-103). Вирішуючи пред'явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частиною 3 цієї статті визначено, що правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року N898-IV у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно частини 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Частинами 2 та 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: -передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; -право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Пунктом 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна. Крім того, пунктом 61 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). В судовому засіданні встановлено, що відповідачем приватному нотаріусу [PERSON] на виконання ст. 35 Закону України «Про іпотеку», п.п.2 п. 61 Порядку було надано повідомлення від 11 вересня 2016 року спрямоване [PERSON], в якому відповідач повідомив останню, що відповідно до договору іпотеки квартири (п. 4.3 договору іпотеки (про задоволення вимог іпотекодержателя), статті 37 та 38 Закону України «Про іпотеку» має намір здійснити перехід права власності до іпотекодержателя на Предмет Іпотеки або укласти від свого імені договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що є предметом іпотеки. Також відповідач повідомив [PERSON], що протягом тридцяти денного строку з дня отримання такого повідомлення вона має право купити предмет іпотеки (т.1 а.с.199). Пунктом 4.2 Іпотечного договору № DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №999, передбачено, що звернення стягнення за цим Договором здійснюється на підставі цього Договору, виконавчого напису або за рішенням суду. Пунктом 4.3. Іпотечного договору № DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №999, в свою чергу передбачено, що даний пункт цього Договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на Предмет іпотеки, на підставі цього Договору, шляхом: -продажу від свого імені Предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Цим договором Іпотекодавець уповноважує Іпотекодержателя подавати та отримувати від імені Іпотекодавця довідки та документи, які необхідні для підготовки Предмета іпотеки для продажу, (витяги з реєстру обтяжень, довідку з Бюро технічної інвентаризації інше), сплачувати всі необхідні платежі, підписати договір купівлі продажу Предмету іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов'язані з продажем Предмету іпотеки. У разі продажу Предмета іпотеки, Іпотекодавець доручає Іпотекодержателю отримати грошові кошти, виручені від продажу та спрямувати їх на погашення витрат Іпотекодержателя та Заборгованості за Договором про іпотечний кредит. Якщо предмет іпотеки буде продано за суму більшу, ніж сума заборгованості та витрат Іпотекодержателя, залишок грошових коштів від його продажу Іпотекодержатель повертає Іпотекодавцю. -прийняття Предмета іпотеки у власність, в порядку ст. 37 Закону України «про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя (т.1 а.с.22). Таким чином, приватний нотаріус мав право приймати спірне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі Іпотечного договору № DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №999, оскільки таким договором передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, що міститься в застереженні про задоволення вимог іпотекодержателя (п.п.2 п. 4.3). Такий договір є чинним, доказів іншого суду не надано. Доводи позивача та представника позивача [PERSON] щодо не дотримання відповідачем вимог ст. 547 ЦК України під час укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку в судовому засідання не знайшли свого підтвердження. Також судом не беруться до уваги доводи позивача та представника позивача [PERSON] щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на наступне. Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. В даному випадку судом враховується, що звернення стягнення на спірну квартиру [PERSON] як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем було здійснено не у примусовому порядку, оскільки [PERSON] надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Так, пункт 4.3 Іпотечного договору № DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №999, засвідчує, що даний пункт цього Договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на Предмет іпотеки, на підставі цього Договору, шляхом прийняття Предмета іпотеки у власність, в порядку ст. 37 Закону України «про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчила, що вона надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем. Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за відповідачем здійснена за згодою [PERSON], що висловлена у пункті 4.3 Іпотечного договору № DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №999, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, доводи позивача та його представника про те, що [PERSON] як іпотекодавець не надавала згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є безпідставними. Однак в судовому засіданні встановлено, що приватному нотаріусу [PERSON] на виконання ст. 35 Закону України «Про іпотеку», п.п.2 п. 61 Порядку відповідачем було надано лише повідомлення від 11 вересня 2016 року (т.1 а.с.199), на підставі якого приватним нотаріусом і було 17 листопада 2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі Іпотечного договору № DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №999. Проте в порушення ст. 35 Закону України «Про іпотеку» в цьому документі не зазначено стислий зміст порушених [PERSON] зобов'язань. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження спрямування [PERSON] в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» документу із зазначенням стислого змісту порушених зобов'язань відповідачем надано суду копії листів спрямованих [PERSON] від 03 лютого 2016 року та 30 серпня 2016 року. Як доказ вручення таких листів [PERSON] суду надані копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, де адресатом вказана [PERSON] із зазначенням її поштових адрес: [ADDRESS] та [ADDRESS] (т.1 а.с.114-119). Однак такі повідомлення судом до уваги не беруться, оскільки вони не є належними та допустимими доказами спрямування [PERSON] вказаних листів, так як на них відсутні підписи адресата про отримання такого рекомендованого повідомлення, номер поштового відправлення та взагалі будь-які відмітки чи печатки поштової установи стосовно пересилання рекомендованого повідомлення. Отже, з дослідженої в судовому засіданні реєстраційної справи №1087407812101 (т.1 а.с.190-209) та письмових доказів встановлено, що приватному нотаріусу [PERSON] для державної реєстрації права власності на підставі Іпотечного договору № DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №999, відповідачем не було надано копії письмової вимоги про усунення порушень із зазначенням стислого змісту порушених зобов'язань, надісланої ним як іпотекодержателем [PERSON], та документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем такої вимоги. З огляду на викладене, приватний нотаріус [PERSON] 17 листопада 2016 року передчасно прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Іпотечного договору № DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №999, за відповідачем, а тому позовні вимоги в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на спірну квартиру підлягають задоволенню. Інші доводи викладені позивачем та представником позивача [PERSON] щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на квартиру [ADDRESS] за Іпотечним договором №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, за індексним номером рішення 17486082, прийняте 17 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], яке вчинено у позасудовому порядку, судом до уваги не приймаються, як такі, що зводяться до довільного тлумачення діючого законодавства, та висновків суду не змінюють. Вирішуючи позовні вимоги про розірвання Договору про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, укладений між відповідачем та [PERSON] та укладеної на його основі Додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, укладену 16 вересня 2008 року, а також розірвання кредитного договору №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, укладеного між відповідачем та [PERSON] та укладеної на його основі Додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, укладену 16 вересня 2008 року, судом враховується наступне. Згідно ст. 651 ЦК України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Статтею 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-75цс13. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12. Таким чином, [PERSON] та відповідач могли укласти спірні договори та додаткові угоди саме в такому виді, в такій формі, за викладених в них умовах і [PERSON] погодилася з ними. Отже, позивач мав право застосовувати різні процентні ставки за користування кредитом, що відповідає умовам п.2.3 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит №DNDZG40000007155 від 24 квітня 2008 року, а також порядку сплати кредиту в іноземній валюті, з яким [PERSON] погодилася підписавши її (а.с.9). Позивачем та його представником в судовому засіданні не доведено та суду не надано належних та допустимих доказів наявності істотного порушення спірних договорів та наявності шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Та обставина, що боржник померла, також не є підставою для розірвання спірних договорів. Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині розірвання спірних договорів та укладеної на їх основі додаткової угоди слід відмовити. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіляючи судові витрати у справі судом враховується наступне. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 8810 грн, але згідно ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за три позовні вимоги немайнового характеру повинно було бути сплачено 2114,40 грн. (704,80 грн.*3). Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору за одну задоволену позовну вимогу у розмірі 704,80 грн. Щодо решти суми сплаченого судового збору судом враховуються вимоги ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Так пунктом 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, решта суми сплаченого судового збору поверненню судом позивачу не підлягає, оскільки на час розгляду справи у суду відсутнє відповідне клопотання позивача про повернення судового збору у зв'язку внесенням судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Також судом враховується, що у позивача відсутні перешкоди для звернення до суду з відповідним клопотанням про повернення судового збору пізніше.

Outcome: partial