Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та вказав, що в червні 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого він передав, а відповідач отримав 100000 грн., що на момент укладення угоди становило 12200 долари США, які зобов'язався повернути до 25 грудня 2013 року. Гроші були передані ним у повному обсязі, що підтверджується розпискою. Однак до зазначеного дня відповідач свого обов'язку не виконав, проте надав додаткові письмові зобов'язання повернути позичену суму до 25 грудня 2014 року та сплатити 10% від всієї суми боргу, тобто, 650 доларів США. Таким чином на 25.12.2114 року борг відповідача разом з відсотками становив 12840 доларів США. 09.06.2014 року відповідач повернув 3000 доларів США, а в липні 2014 року - ще 10000 грн., що дорівнювало 840 доларів США, однак решти боргу до теперішнього часу не повернув. У зв'язку з цим просив стягнути з відповідача 9000 доларів США боргу та 450 доларів США - відсотків за користування грошима, а також 10000 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні позивач підтримав позов, посилаючись на наведені обставини, відповідач позов фактично визнав та пояснив, що неповернув борг через скрутне матеріальне становище. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого. Відповідно до ч.1 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами, доказуванню не підлягають. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 того ж Кодексу, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно ст.526, ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З наданої позивачем розписки вбачається, що відповідач визнав, що у червні 2013 року без відсотків позичив у позивача суму, еквівалентну 12200 доларів США, які зобов'язався повернути до 25.12.2013 року, однак у зв'язку з невиконанням своїх обов'язків зобов'язався повертати суму боргу з відсотками у розмірі 10 % річних. З цієї ж розписки та пояснень позивача вбачається, що 09.06.2014 року відповідач повернув позивачу частину боргу у розмірі 3000 доларів США, а решту боргу зобов'язувався повертати частинами: з липня по грудень 2014 року - по 1000 доларів США щомісяця, а 25.12.2014 року - 3840 доларів США. Позивачем визнається, що, окрім 3000 доларів США, відповідачем йому були сплачені також 840 доларів США. З урахуванням цього право позивача вимагати у відповідача сплатити борг у розмірі 9000 доларів США ґрунтується на законі, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до офіційно оприлюдненої Національним банком України інформації, станом на час розгляду справи 07.05.2015 року курс гривні до долару США становить 20,63 грн. за 1 долар США. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що позивач свої вимоги в частині стягнення основної суми боргу довів, а тому задовольняє їх та стягує з відповідача заборгованість у сумі 185670 грн. (9000 х 20,63 = 185670). Однак у вимозі стягнути проценти суд відмовляє, на підставі такого. За змістом ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак спеціальним нормативним актом - Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що надання грошових коштів у позику є фінансовою послугою, яка надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом; в інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається. Між тим доказів того, що він має право здійснювати фінансові послуги, позивач суду не надав. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що вимога позивача стягнути з відповідача проценти за користування позикою хоча і передбачена договорам, однак суперечить актам цивільного законодавства, а тому задоволенню не підлягає. Не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення моральної шкоди, оскільки такий вид відповідальності не передбачений укладеним між сторонами договором. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі зазначеного,

Outcome: partial