Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.02.2017р. звернувся до суду з позовом (в остаточній редакції від 16.10.2020р. та 22.12.2020р., яка прийнята судом) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Головного управління державної казначейської служби України в місті Києві, Державної казначейської служби України, учасник справи: Черкаська окружна прокуратура про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 10.12.2004 року в Київській області Фастівському районі в селі Веприк по вулиці Миру, 3а приблизно о 22 годині було здійснено незаконне заволодіння автотранспортом «Мітцубісі Паджеро», який належав гр. [PERSON] на праві власності. 11.01.2005 року в Черкаській області в місті Умань по вулиці Урбайліса, 2 позивача було затримано та доправлено автомобілем в Київську область місто Бориспіль до місцевого райвідділу міліції. 12.01.2005 року проти нього, як вказує, було сфальсифіковано адміністративну справу за статтею 185 КУпАП та він був притягнутий суддею Бориспільського міськрайонного суду Київської області Криворучко В. до відповідальності на 15 діб адмінарешту. Вказує, що з 12.01.2005 року по 14.01.2005 року його катували в кабінеті заступника начальника Бориспільського райвідділу міліції Київської області з метою отримати визнавальні свідчення в скоєнні вищевказаного кримінального злочину, а саме незаконного заволодіння автотранспортним засобом «Мітцубісі Паджеро». 14.01.2005 року внаслідок катування та тортур він був доведений до нервово-психологічного стресу та вирішив покінчити життя самогубством. В зв`язку з цим, вирішив проковтнути черенок від столової ложки розміром 11 см. Після чого був доправлений до Бориспільської центральної лікарні та госпіталізований. 17.01.2005 року його виписали із Бориспільської центральної лікарні та перевезли в ІТТ Бориспільського райвідділу міліції, де був затриманий працівниками Фастівського райвідділу міліції в Київській області. О 22-ій годині його помістили в ІТТ при райвідділі. Фактично в період з 11.01. по 17.01.2005 року працівники ГУ МВС України у Київській області проводили слідчі дії, спрямовані на отримання доказів причетності позивача до вчинення злочину по кримінальній справі за №24-7152. 18.01.2005 року відносно позивача обрано запобіжний захід - тримання під вартою строком на 2 місяці. Пізніше, строк тримання під вартою продовжено до 17 квітня 2005 року. 16.04.2005 року у зв`язку із закінченням строку тримання під вартою слідчий, порушуючи законний порядок і право обвинуваченого ознайомитися з матеріалами справи, передав кримінальну справу в прокуратуру для виконання вимог, передбачених ст. 232 КПК України (в редакції 1960 року). 17.04.2005 року незважаючи на закінчення строку тримання під вартою його не було звільнено з-під варти. 18.04.2005 року Фастівська міжрайонна прокуратура Київської області передала кримінальну справу за №24-7152 у Фастівський міськрайонний суд для розгляду по суті. 28.04.2005 року Фастівський міськрайонний суд Київської області направив дану кримінальну справу на додаткове розслідування, через порушення слідчим прав обвинувачених на ознайомлення з матеріалами справи. Запобіжний захід щодо позивача був залишений без змін - тримання під вартою. 16.08.2005 року вищевказана кримінальна справа після апеляційного оскарження постанови Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2005 року була передана слідчому для проведення додаткового розслідування. 29.08.2005 року кримінальна справа №24-7152 направлена прокурору для виконання вимог ст.232 КПК України (в редакції 1960 року), а 31.08.2005 року була направлена у Фастівський міськрайонний суд Київської області для розгляду по суті. 27.09.2005 року Фастівський міськрайонний суд Київської області обрав щодо позивача запобіжний захід у вигляді тримання під вартою протягом всього часу судового розгляду справи. 17.10.2005 року судове засідання було відкладене до 08.11.2005 року для формування колегії суддів. 08.11.2005 року розгляд справи відкладений до 29.11.2005 року через технічну неможливість доставити підсудних в суд. Дана кримінальна справа розглядалася у Фастівському міськрайонному суді Київської області до 04.09.2006 року. Судовий розгляд справи був закінчений у зв`язку із задоволенням заяви обвинувачених про відвід колегії суду. Як вказує позивач, за весь час тримання під вартою до нього застосовувались тортури та катування, що завдавало йому нестерпного фізичного болю, застосовували до нього фізичний та психологічний тиск, спричиняючи фізичне та моральне страждання, вимагали зізнатися у вчиненні злочину, про який йому нічого не було відомо. Щоб припинити злочинні дії працівників ГУ МВС України в Київській області він був змушений проковтнути черенок від ложки, довжиною 11 см., а також різати собі вени на руках у СІЗО-13 м. Києва. В період з 25.05.2006 року по 15.06.2006 року ним офіційно було оголошено голодування, яке проводилось в стінах СІЗО-13 м. Києва в одиночній камері. В зв`язку із неможливістю сформувати колегію суддів у Фастівському міськрайонному суді справу було передано до Васильківського міськрайонного суду Київської області для розгляду по суті. З 25.10.2006 року по 26.02.2014 року справа розглядалася у Васильківському міськрайонному суді Київської обл. різними колегіями суддів. 30.03.2009 року колегія суддів ухвалила рішення про зміну запобіжного заходу тримання під вартою на заставу у розмірі 20060,00 грн. 26.02.2014 року під час судового засідання прокурор, який брав участь у розгляді справи у суді першої інстанції, виніс постанову про відмову від обвинувачення в суді, в якій зазначив, що кримінальна справа слухається з 2005 року та до цього часу не знайшла свого законного вирішення, під час досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів, достатніх для підтвердження вини підсудних у вчиненні інкримінованих їм злочинів, дані судового слідства не підтверджують пред`явленого підсудним обвинувачення, з метою недопущення порушення прав людини та з урахуванням вимоги ст.62 Конституції України, відповідно до якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, вважав необхідним відмовитися від державного обвинувачення у вказаній кримінальній справі. Колегія суддів Васильківського міськрайонного суду Київської області 26.02.2014 року на підставі постанови прокурора про відмову від обвинувачення в суді винесла ухвалу, якою прийняла відмову прокурора Васильківської міжрайонної прокуратури Київської області від державного обвинувачення у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за ч.3 ст.289 КК України та закрила кримінальну справу. Також позивач зазначає, що скоєння проти нього протиправних дій, а саме незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та незаконне тримання під вартою більше чотирьох років і двох місяців, - у нього виникла психічна травма, невротичні розлади у формі невростинії. Крім того, внаслідок протиправних дій працівників міліції в нього виникли психотравматичні фактори, викликані приниженням честі, гідності, негативними емоціями і переживаннями, які призвели до душевних переживань, погіршення стану здоров`я і необхідності лікування, вплинули на реалізацію його життєвих планів та інтересів. Він був позбавлений волі в порядку, який дозволяв застосовувати до нього більш м`який запобіжний захід та вимушений не працювати, що позначилось на його матеріальному стані та матеріальному стані близьких. У зв`язку із цим, у нього відбулися зміни як в емоційному, індивідуально-психологічному, так і соціальному плані, що призвело до душевної кризи. Це порушило активне функціонування, як особистості, і потребує від нього додаткових зусиль для ведення звичайного стилю життя. У нього порушенні глибокі почуття честі і гідності, і йому нанесені особливі страждання (моральна шкода) в результаті ситуації, яка досліджується в справі. За час перебування під вартою його колишня дружина не витримала психологічно - емоційного навантаження розлученням та покинула його, що завдало додаткових душевних та емоційних страждань. Таким чином, позивач зазначає, що він незаконно перебував під слідством та судом у період з 11.01.2005 року до 26.02. 2014 року, з яких утримувався під вартою 4 (чотири) роки 2 (два) місяці 20 (двадцять) днів. Тобто, загалом незаконно перебував під слідством та судом 9 років 1 місяць 15 днів. Питання про стягнення моральної шкоди обґрунтовує тим, що на час вчинення неправомірних дій працівниками ГУ МВС України у Київській області (а саме, застосування катування, фізичної сили, заморення, психічного впливу, неодноразових втрат свідомості при нанесенні тілесних ушкоджень, незаконне утримання без обґрунтованої підстави для тримання), дане відомство було підпорядковане УМВС України в Київській області, яке і діє на теперішній час, проте внаслідок реформування правоохоронних органів УМВС України в Київській області не ліквідовано як юридична особа, відповідно діями його співробітників, як державних службовців, йому нанесена моральна та матеріальна шкода. Фінансування вказаного органу, як органу державної влади здійснює Головне управління державної Казначейської служби України в місті Києві з відповідними утриманням органу. Враховуючи, що заявлена сума відшкодування моральної та матеріальної шкоди може бути перерахована винятково за рахунок коштів державного бюджету, розпорядником яких є Державна казначейська служба України. Тому питання про заявлення даних юридичних осіб відповідачами зумовлено тим, що у випадку задоволення позову кошти підлягають перерахунку із спеціального рахунку, яким розпоряджається Державна казначейська служба України, в особі Казначейської служби України в місті Києві, які здійснюють перерахунок коштів на утримання УМВС України в Київській області. Розпорядником бюджетних коштів, які заплановані на виплату заробітної плати є саме УДКСУ, отже позов заявлений до них, як до належних відповідачів, які несуть матеріальну відповідальність за утримання підпорядкованого органу. Внаслідок незаконного затримання, притягнення до кримінальної відповідальності, тримання під вартою, незаконного перебування під слідством та судом позивач, як вказує, зазнав моральних страждань та був позбавлений можливості працювати. Незаконні дії органів досудового слідства негативно вплинули на його відносини з оточуючими людьми, він був змушений докладати значних зусиль для поновлення своїх порушених прав. Також, доказом моральних страждань від незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду є висновок судової психологічної експертизи, який знаходиться в матеріалах цивільної справи. Крім того, внаслідок стресової ситуації та суттєвої зміни життєвого укладу виникли певні зміни в його характері та психоемоційному стані, він став пасивним, замкнутим, у відносинах з іншими людьми стала переважати недовіра, підвищена обережність та підозрілість, насторога у стосунках, нестійкий та знижений настрій, загальне зниження самооцінки та впевненості у собі. Враховуючи вищевикладене, обґрунтованим вважає висновок про те, що підставою для відшкодування моральної шкоди є протиправні дії та бездіяльність слідчих та прокурорів, а причинно-наслідковий зв`язок між цими діями (бездіяльністю) та наслідками, про які зазначено у позові, тобто моральними стражданнями, є очевидним. Зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співрозмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. При цьому, визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування. Враховуючи тривалість перебування [PERSON] під слідством та судом, характер і обсяг страждань, яких він зазнав, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, враховуючи, що під час досудового розслідування до нього були застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, та слідчо - розшукові дії, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважає, що грошова сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, повинна становити 1 000 000 грн. 00 коп., що відповідатиме вимогам розумності та справедливості. Таким чином, посилаючись на ст.ст. 23, 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», просить суд, - стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (ЄДРПОУ 37567646, 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), місце реєстрації: [ADDRESS] на відшкодування моральної шкоди завданої в розмірі 1 000 000 грн., а також стягнути судові витрати. Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 25.01.2018р., яке залишене без змін постановою апеляційного суду Черкаської області від 26.04.2018р., у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Постановою Верховного Суду від 16.06.2020р. вказані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди в порядку, визначеному ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та на підставі частин першої та другої статті 1176 ЦК України скасовані, справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції у частині позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями працівників правоохоронних органів щодо дотримання умов попереднього ув`язнення, залишені без змін. Ухвалою суду від 02.07.2020р. прийнято справу до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Уточнено коло учасників справи: ГУ МВС України в Київській області, ГУ ДКС України в місті Києві, ДКС України, учасник справи: Черкаська окружна прокуратура. Ухвалою суду від 25.01.2021р. підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. Черкаською окружною прокуратурою подані письмові пояснення по суті позову, за якими вказано про можливість часткового задоволення позовних вимог в редакції від 22.12.2020р., а саме, - можливе до стягнення в рахунок відшкодування [PERSON] моральної шкоди у розмірі 229748грн. 60коп. (2102грн х 109міс 9дн.), що, як вважає, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. При цьому, вважає, що [PERSON] перебував під слідством та судом у період з 17.01.2005р. по 26.02.2014р., тобто 9 років 1 місяць та 9 днів. Крім того, необхідно застосовувати Закон України «Про державний бюджет України на 2020 рік» та Прикінцеві положення Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016р., де встановлено, що мінімальна зарплата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та зарплати працівників та інших виплат. ГУ МВС України в Київській області подано відзив на позов, за яким представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Вважає, що позивач не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої йому моральної шкоди, а тому позов є необґрунтованим. ГУ ДКС України в місті Києві відзив на позов не подано. Державна казначейська служба України через представника подала відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позивачем не обгрунтовано та не доведено належними доказами завдану йому моральну шкоду. Відсутні підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідачів, та вини останніх у її заподіянні. Розмір також є завищеним. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в остаточній редакції від 22.12.2020р. та просили їх задовольнити, враховуючи доводи, обставини та обґрунтування, що викладені у редакції позову від 16.10.2020р. та 22.12.2020р. В судове засідання представники відповідачів не з`явились, будучи неодноразово належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. В судовому засіданні прокурор просив позовні вимоги задовольнити частково, враховуючи обґрунтування, що наведене у письмових поясненнях. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] (рідна сестра позивача) показали, що до 11.01.2005р. [PERSON] був нормальною та врівноваженою людиною, займався спортом, спілкувався із друзями був веселий, допомагав матеріально батькам (до неприємних у його житті подій). Після його звільнення він не міг влаштуватися на роботу, його покинула дружина (коли він ще перебував під вартою, оскільки стомилася його чекати), він виїхав проживати в інше місто. Також погіршився матеріальний стан позивача, чотири роки позивач не працював. Крім того, став замкнутий, стало менше знайомих, перестав спілкуватися із друзями; йому потрібні були зусилля для відновлення свого психологічного та фізичного стану. Позивач почав з недовірою відноситися до людей, йому важко розповідати про те, що відбулося, коли перебував під слідством та судом (під вартою) і на даний час будувати нове життя. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: 10.12.2014р. року в Київській області Фастівському районі в селі Веприк здійснено незаконне заволодіння автотранспортом «Мітцубісі Паджеро», який належав гр. [PERSON] на праві власності. За даним фактом було розпочато кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, розслідування якої здійснювалось Фастівським РВ ГУМВС в Київській області. 11.01.2005р. о 13год 30хв в м. Бориспіль Київської області позивач був затриманий працівниками Бориспільського РВ ГУМВС в Київській області. Підставою затримання стало невиконання позивачем вимог представників міліції щодо пред`явлення документів для встановлення його особи та непокора законним вимогам працівникам міліції. Внаслідок цього в цей же день був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП, який направлений для розгляду до суду. Зазначені обставини підтверджуються копіями відповідних протоколів про затримання /т.1 а.с.240/ та про адміністративне правопорушення, а також постановою начальника Бориспільського РВ від 11.01.2005р. За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення постановою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12.01.2015р. до позивача застосовано стягнення у вигляді 15 діб арешту. 15.01.2005р., перебуваючи в ІТТ Бориспільського РВ ГУМВС в Київській області, [PERSON] під час сніданку проковтнув держак від зламаної ложки, розміром 11 см. В цей же день його було оглянуто лікарем, внаслідок чого не виявлено ознак, які б свідчили про погіршення стану здоров`я. На наступний день о 10год 00хв позивача повторно було оглянуто лікарем і встановлено необхідність госпіталізації, що підтверджується випискою з журналу відвідувачів ІТТ. 16.01.2005р. позивач був доставлений до Бориспільської центральної лікарні де рентген підтвердив про знаходження чужорідного тіла в його шлунку і йому було рекомендовано зробити операцію. З лікарні він повідомив родичам, де він знаходиться і що з ним (на протязі цього терміну родичі не знали, що він був затриманий). Незабаром до нього в лікарню приїхали його мати і дружина. Від хірургічного видалення ложки [PERSON] відмовився, а вже 16.01.2005р. зазначений предмет вийшов з організму природним способом, внаслідок чого 17.01.2005р. позивача було виписано з лікарні. 17.01.2005р. позивача виписали із Бориспільської центральної лікарні та перевезли в ITT Бориспільського РВ, де він був затриманий працівниками Фастівського РВ в Київській області за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, в рамках кримінальної справи №24-7152, і о 22год був поміщений в ITT при райвідділі. 20.01.2005р. постановою судді Фастівського міськрайсуду Київської області було продовжено строк тримання під вартою позивача, як підозрюваного по кримінальній справі №24-7152, до десяти діб, тобто до 27.01.2005р. 27.01.2005р. постановою судді Фастівського міськрайсуду Київської області обрано запобіжний захід до [PERSON] у вигляді тримання під вартою. 14.03.2005р. строк тримання під вартою позивача продовжений до 17.05.2005р., що підтверджується відповідною постановою судді. 16.04.2005р. кримінальна справа №24-7152 з обвинувальним висновком направлена до Фастівського міськрайонного суду для розгляду по суті. 28.04.2005р. Фастівський міськрайонний суд Київської області направив дану кримінальну справу на додаткове розслідування, через порушення слідчим прав обвинувачених на ознайомлення з матеріалами справи. Повторно кримінальна справа №24-7152 надійшла до Фастівського міськрайонного суду Київської області 30.08.2005р. для розгляду по суті. Дана кримінальна справа розглядалася у Фастівському міськрайонному суді Київської області до 04.09.2006р. і у зв`язку із задоволенням заяви обвинувачених про відвід колегії суду та неможливістю сформувати іншу колегію суддів справу було передано до Васильківського міськрайонного суду Київської області для розгляду по суті. З 25.10.2006р. по 26.02.2014р. справа розглядалася у Васильківському міськрайонному суді Київської області різними колегіями суддів. 30.03.2009р. колегія суддів ухвалила рішення про зміну запобіжного заходу відносно позивача з тримання під вартою на заставу у розмірі 20060грн, внаслідок чого його було звільнено з-під варти. 26.02.2014р. під час судового засідання прокурор, який брав участь у розгляді справи у суді першої інстанції, виніс постанову про відмову від обвинувачення в суді, в якій зазначив, що кримінальна справа слухається з 2005 року та до цього часу не знайшла свого законного вирішення, під час досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів, достатніх для підтвердження вини підсудних у вчиненні інкримінованих їм злочинів, дані судового слідства не підтверджують пред`явленого підсудним обвинувачення, з метою недопущення порушення прав людини та з урахуванням вимоги ст.62 Конституції України, відповідно до якої усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, вважав необхідним відмовитися від державного обвинувачення у вказаній кримінальній справі. Колегія суддів Васильківського міськрайонного суду Київської області 26.02.2014 року на підставі постанови прокурора про відмову від обвинувачення в суді винесла ухвалу, якою прийняла відмову прокурора від державного обвинувачення у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за ч.3 ст.289 КК України та закрила кримінальну справу. Зазначені обставини руху та розгляду кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] підтверджуються відповідними судовими рішеннями по цій справі. За наслідками проведеної судово-психологічної експертизи №548/17-23 від 15.12.2017р. розмір відшкодування задля забезпечення компенсації такої шкоди в грошовому еквіваленті може становити від 337,5 до 675 мінімальних заробітних плат. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК одними зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На думку суду, в даному випадку спір виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, який регулюється нормами Цивільного Кодексу України та Закону України від 01.12.1994р. «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Закон №266/94-ВР). Відповідно до частин першої та другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону №266/94-ВР. Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з п.п.1, 5 ст.3 цього Закону, у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч.1 ст.4 Закону №266/94-ВР). Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч.5, 6 ст. 4 цього Закону). Частинами першою та другою ст.12 Закону №266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Відповідно до ст. 13 цього Закону, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Пунктами 11, 12, 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41, передбачено, що питання визначення розміру та відшкодування шкоди, переліченої в п.1, 3, 4, 5 ст.3 Закону №266/94-ВР, у разі закриття кримінальної справи судом вирішується судом, який розглядав справу по першій інстанції за зверненням відповідного громадянина, про що постановляється ухвала. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Правові висновки щодо вказаного питання викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зауважила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 523/13432/16-ц, зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). ЄСПЛ у справі «THOMA v. LUXEMBOURG», № 38432/97 від 29 березня 2001 року, використав принцип, за яким сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «THOMA v. LUXEMBOURG», «CALOCv. FRANCE» та «NIEDBALAv. POLAND» ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Встановивши, що у період незаконного та безпідставного перебування під слідством та судом факт завдання позивачу моральної шкоди презюмується, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи даний спір, суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження дослідженими письмовими доказами по справі та показаннями свідків, які допитані в судовому засіданні. Дані докази є належними, допустимими та переконливими. Зокрема, судом встановлено, що [PERSON] незаконно та безпідставно перебував під слідством та судом тривалий час, що складає 109 місяців та 9 днів (з 17.01.2005р. (дата затримання по кримінальній справі) по 26.02.2014р. (постанова суду про закриття провадження по кримінальній справі). Між тим, до даного періоду судом не враховується термін перебування [PERSON] під адміністративним арештом (з 11.01.2005р. по 17.01.2005р.). Крім того, судом враховується ступінь глибини страждань позивача, його емоційний стан протягом тривалого часу, неможливість працювати та займатися суспільно-корисною працею, забезпечувати себе та сім`ю матеріально, займатися справами, відпочивати, тобто так, як це притаманно людині, яка не перебуває у місцях позбавлення волі (під час перебування під вартою) і так, як він жив до подій, пов`язаних із незаконним перебуванням під слідством та судом. Також, суд погоджується із доводами позивача про те, що у його житті відбулися суттєвої зміни життєвого укладу, виникли певні зміни в характері та психоемоційному стані і після закриття кримінальної справи він змушений був докладати значних зусиль для поновлення своїх порушених прав, налагоджуванні побуту, побудові нових відносин із людьми, оточуючими, родичами та інш. При цьому, мінімальний розмір заробітної плати, який береться в основу розрахунку моральної шкоди, визначається станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020р. з 01 січня 2021 року мінімальний розмір заробітної плати встановлено на рівні 6000,00 грн., і саме з урахуванням цієї суми повинен розраховуватися розмір заподіяної позивачу моральної шкоди. Отже, в межах даної справи, права позивача були порушені діями працівників органів внутрішніх справ - ГУ МВС України в Київській області, а тому можуть бути відновлені шляхом компенсації моральної шкоди і, враховуючи норми законодавства розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню позивачу становить 656574грн. 00коп. (109 місяців 9 днів (або 9 років 1 місяць 9 днів) х 6000грн.). На думку суду, такий розмір є виваженим, розумним та справедливим; він визначений за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування. Що стосується розміру морального відшкодування 1000000грн., як просить позивач, то такий розмір є завищеним. При цьому, безпідставними є доводи прокурора про те, що при визначенні розміру моральної шкоди (пропонує 248111грн. 00коп. за період 109 місяців 9 днів) слід брати до уваги розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2270грн., а не мінімальний розмір заробітної плати 6000грн., оскільки величина для здійснення розрахунку встановлена спеціальним законом - саме мінімальний розмір заробітної плати. Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України. Отже, за результатами розгляду справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме слід стягнути з Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] 656574грн. 00коп. В решті частині позову - відмовити. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з ГУ МВС України в Київській області на користь позивача 5059грн. 20коп. - витрати за проведення судової експертизи (т.1 а.с.203), які останнім сплачені відповідно до квитанції від 12.09.2017р. Також необхідно з відповідача ГУ МВС України в Київській області стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 6565грн. 74коп., оскільки позивач при подачі данного позову звільнений від сплати таких судових витрат, враховуючи норми п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та

Outcome: partial