Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Казанківського районного суду Миколаївської області з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 05.08.2017 року № 3349. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.08.2017 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 3349, згідно якого предметом лізингу є автомобіль марки «ZAZ Sens», вартістю 6\~815,93дол. США, що в перерахунку на гривневий еквівалент складає 177\~555,00 грн. На виконання умов вказаного договору, з метою отримати автомобіль марки «ZAZ Sens» позивач сплатив відповідачу 18\~000,00 грн. З огляду на той факт, що даний договір позивач укладав як фізична особа, то він повинен був бути нотаріально засвідченим. Крім того, на момент укладання вказаного договору розмір щомісячного платежу сторонами було визначено в доларах США, в той час, як єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня. Також позивач зазначає, що укладення вказаного договору відбулось внаслідок обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, оскільки він отримав не чітку, не правдиву інформацію стосовно оспорюваного договору; вказаний договір порушує права позивача, не відповідає його внутрішній волі, не спрямований на настання реальних правових наслідків; умови договору є несправедливими та містять істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивачу; договором не визначено індивідуальних ознак транспортного засобу предмету застави, не визначено його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо. Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд визнати недійсним з моменту вчинення договір фінансового лізингу від 05.08.2017 року № 3349, укладений між ним та відповідачем, а також стягнути з відповідача на його користь кошти, загальною сумою 18\~000,00 грн., як незаконно отримані за наслідками укладання договору фінансового лізингу від 05.08.2017 року № 3349. Ухвалою суду від 21.02.2018 року, за результатами підготовчого провадження було призначено справу до розгляду. В судове засідання позивач не зявився, надав до суду заяву, з якої вбачається що він позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу без його участі. В судове засідання представник відповідача не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення. В силу положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Так, 05.08.2017 року позивач [PERSON] уклав з відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» договір фінансового лізингу № 3349, згідно якого предметом лізингу є автомобіль «ZAZ Sens», комплектації Standart, з обємом двигуна 1,3, типу КПП МТ та приводом 4х2. Згідно з п.3 п.п.3.1 та 3.3 даного договору, відповідач між іншим, зобовязався придбати предмет лізингу у власність та передати його позивачу, а позивач прийняти його у користування, сплатити передбачені договором платежі та сплачувати лізингові та інші платежі визначені договором. З огляду на п.п.8.2 договору, сторони визначили, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають сплаті відображають справедливу вартість предмета лізингу та забезпечують отримання відповідачем лізингодавцем очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ «[PERSON] Аваль» при продажу долару, станом на дату, коли кожен платіж має бути сплачений. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобовязання передбачені цим договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватися в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату оплати. Згідно з пунктом 9 даного договору, позивач лізингоодержувач прийняв також зобовязання щодо сплати на користь відповідача лізингодавця комісію за організацію договору у вигляді 10 % від вартості предмету лізингу. Вказаний платіж, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату є комісією, яка підлягає сплаті до моменту отримання предмету лізингу. Як вбачається з розділу "Визначення термінів" вищевказаного Договору, комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. На виконання умов договору позивачем було сплачено 18000,00 грн. з призначенням платежу: «авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 3349 від 05.08.2017 року», що підтверджено дослідженими судом копіями квитанцій від 05.08.2017 року за № 0.0.821453594.1 на суму 14\~000,00 грн. та за № 0.0.821456751.1 на суму 4\~000,00 грн. Із викладеного слідує, що одноразовий платіж у розмірі 18 000 грн., сплачений позивачем на рахунок відповідача, не залежно від визначеного призначення даного платежу, згідно умов оспорюваного договору, є комісією за організацію договору. Враховуючи встановлені обставини даної справи, суд зазначає наступне. Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями\~ЦК України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями\~Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст.806 ЦК України\~за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами 1 та 3\~ст.760 ЦК України\~передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5\~глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч.1\~ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч.2\~ст.799 ЦК України\~договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно ч.1\~ст.220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 28.06.2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна», нотаріально посвідчено не було, отже він є нікчемним. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленого в постанові від 18.01.2017 року у справі № 6-648цс16. За таких обставин суд погоджується із доводами позивача в частині нікчемності договору фінансового лізингу від 05.08.2017 року № 3349. З приводу посилання позивача на нечесність підприємницької практики з боку відповідача, введення його в оману при укладанні договору, порушення його прав, не відповідності договору його внутрішній волі, не настання реальних правових наслідків, а також несправедливості умов договору, які містять істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивачу, визначають грошову одиницю розрахунків в іноземній валюті, суд зазначає наступне. Відповідно до\~\~положень ст.ст.1,\~2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п.5 ч.1\~ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Згідно з нормами ч.ч.2, 3\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. До\~таких умов\~віднесено, зокрема: умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до п.4.1 спірного договору лізингу, укладеного між сторонами, предмет лізингу передається в користування лізінгоодержувачеві протягом строку, що становить не\~більше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок відповідача комісії за організацію договору. Відповідно до положень визначених в договорі термінів та п.9.1 розмір суми комісії\~\~за\~\~організацію договору та його оформлення, який включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, з укладанням договору, встановлено в розмірі 10% від вартості предмета лізингу, що становить 17\~555,50 грн. Право на дострокове розірвання\~\~договору лізингу за умовами договору яке надано лише лізингоодержувачу відповідно до п.12.1\~\~є обмеженим і виникає лише у\~випадку коли останній\~\~не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб. Проте у двох вказаних випадках поверненню підлягає\~сплачений авансовий платіж за мінусом 10 % та\~\~20 %\~\~ відповідно, а комісія за організацію договору поверненню у всіх випадках\~\~не підлягає. Аналізуючи вказані умови договору, суд\~приходить до висновку, що норми вказаного договору лізингу містять\~несправедливі умови, які забезпечують\~захист інтересів лише лізингодавця та створюють диспропорцію в правах та обов'язках сторін, такі умови не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. Згідно\~з положеннями\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» включення у договори із споживачем, умов, які є несправедливими - є підставою для визнання договору недійсним. Також, наведеній правовій нормі не відповідають положення договору в частині п.п.8.2. та п.п.10.1 стосовно ціни договору\~\~з подальшим коригуванням залежно від курсу іноземної валюти, в зв'язку з чим розмір щомісячного платежу визначено шляхом включення до умов договору відповідної формули завдяки якої, в майбутньому має визначатись\~величина періодичного платежу.\~\~ Оскільки наведені умови договору передбачають не прогнозовані (чітко не визначені) зміни в витратах лізингоодержувача за договором суд вважає їх несправедливими. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до остаточного висновку, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, а оспорюваний договір, який не був нотаріально посвідчений суперечить вимогам чинного законодавства та є нікчемним в силу закону. Відповідно до ч.2\~ст.215 ЦПК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору фінансового лізингу недійсним не підлягають задоволенню, оскільки вказаний договір є нікчемним в силу закону. Пунктом 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним\~як оспорюваного\~\~та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Проте, суд враховує, що відповідно до ч.1\~ст.216 ЦК України\~вищевказаний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до п.10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні\~недійсного правочину. Як встановлено судом, позивач сплатив відповідачу за вказаним договором фінансового лізингу 18 000 грн. в рахунок комісії за організацію договору. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним грошові кошти на виконання вимог вищевказаного нікчемного договору. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує норми ст.141 ЦПК України та вважає, що з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн. пропорційно до частини задоволених позовних вимог.

Outcome: partial