Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощенного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 31.03.2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з позивачкою. У зв»язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 3000грн щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною 18 річного віку. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача додаткові витрати на дитину у розмірі 1524,50грн починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною 18 річного віку Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 3000 гривень щомісячно та додаткові витрати в розмірі 1524,50грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги частково, а саме аліменти на утримання дитини в розмірі 1000грн та додаткові витрати в розмірі 1000грн. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 31.03.2016 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Сторони є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 09.09.2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Радивилівського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 109, копія якого долучена до матеріалів судової справи. Судом встановлено, що дитина проживає разом з матір'ю. Позивачка одна несе витрати по утриманню сина, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дитини, а саме: матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, витрат на забезпечення життєдіяльності. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р. передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 р. визначено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі, що підлягає індексації відповідно до закону. До того ж, у відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто, як відповідач так і позивач повинні утримувати свою дитину. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч. 2 ст. 181 СК України мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 7 Закону України "Про державний бюджет на 2018 рік" прожитковий мінімум на одну особу для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень; з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. З огляду на те, що [PERSON] надав довідку від 02.11.2018 року, відповідно до якої відповідач перебуває на обліку, як безробітний в Радивилівській районній філії Рівненського обласного центру зайнятості з 31 жовтня 2018 року, але визнав позовні вимоги частково та погодився на сплату аліментів щомісячно в розмірі 1000грн на дитину, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення аліментів у твердій грошовій в розмірі 1000грн. При визначенні розміру аліментів, судом враховуються обставини, передбачені статтею 182 Сімейного кодексу України, а також вік дитини, добровільну згоду відповідача та вважає необхідним встановити аліменти у розмірі 1000 гривень щомісячно до повноліття дитини. Щодо стягнення додаткових витрат, суд зазначає таке. Згідно зі ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або повністю. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за №3 звернув увагу на те, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Звертаючись до суду із вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину, позивачка просить стягнути з відповідача [PERSON] витрати пов'язані з розвитком дитини та покращення її фізичного стану, а саме щомісячний абонемент занять з плавання у Палаці підводного спорту ТОВ «Школа плавання і здоров'я». Також [PERSON] має проблеми зі здоров'ям та потребує постійного лікування, відповідно до лікарського консультативного обстеження у хлопчика спостерігається погіршення зору. В підтвердження зазначених вимог позивачка надала до суду: -копію довідки від 11.09.2018 виданою Товариством обмеженою відповідальністю «Школа плавання і здоров'я» в якій зазначено, що [PERSON] з 1 вересня 2018 року дійсно займається в абонементній групі плавання у Палаці підводного спорту ТОВ «Школа плавання і здоров'я», вартість щомісячного абонементу, згідно прейскуранту цін, складає 1100,00грн. - копію листа консультативного обстеження [PERSON] та квитанції, які підтверджують проходження обстеження та придбані окуляри вартість яких становить 1159,00грн. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, визнання відповідачем додаткові витрати на дитину в розмірі 1000грн з урахуванням їх належності та допустимості,

Outcome: partial