Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

В інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення, звернулась адвокат Криворучко Вікторія Олегівна. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що позивач є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] , співвласником квартири є [PERSON] . Представник зазначає, що без дозволу співвласника [PERSON] , до квартири вселилась дружина відповідача та після її вселення відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні власністю, а саме: змінили замки та не впускають до квартири. У зв`язку з викладеним, представник позивача просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні власністю, висилити відповідача [PERSON] з квартири, а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду та роз`яснено відповідачам про право на подання відзиву на позовну заяву. На адресу суду 09.11.2020 року (вх. № 27982) надійшла заява за підписом [PERSON] та [PERSON] про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 523/11205/18 та у справі № 2-5450/2006 року (а.с.45-46). Не погоджуючись із заявою про зупинення провадження у справі, представником позивача адвокатом Криворучко В.О., надано заперечення, в яких представник зазначила щодо відсутності підстав зупинення провадження (а.с.57-60). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.11.2020 року заяву відповідачів [PERSON] та [PERSON] про зупинення провадження залишено без задоволення (а.с.61). В подальшому, на адресу суду 29.03.2021 року (вх. 8755) надійшла повторна заява відповідачів [PERSON] та [PERSON] про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду по справам № 523/4709/18 та № 523/11205/18 (а.с.79-80). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.03.2021 року повторну заяву про зупинення провадження у справі залишено без задоволення (а.с.90-91). Також, 14.04.2021 року (вх. 10890) на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом [PERSON] та [PERSON] , в якому відповідачі зазначили, що на момент подання позову до суду позивачу у справі на праві власності належить частина спірної квартири, однак в провадженні суду перебуває справа щодо усунення позивача від права на спадкування, та таким чином, оскільки можлива зміна часток у спірному об`єкті нерухомості, це може виключити можливість задоволення позовних вимог в цілому. На підставі викладеного просили провадження у справі зупинити до набрання рішенням суду у справі № 523/12809/20 року законної сили (а.с.92-95). До відзиву на позовну заяву відповідачі надали копії документів, копії позовних заяв, копію ухвали суду про залишення позову без розгляду, копію пояснень до Верховного суду, а також докази направлення відзиву позивачу у справі (а.с.92-110). Не погоджуючись з відзивом на позовну заяву, на адресу суду 27.04.2021 року (вх. 12286) представник позивача подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що по суті відзив на позовну заяву містить в собі чергове клопотання про зупинення провадження у справі, при цьому відзив не містить чіткого посилання на норми закону, які на думку відповідачів порушено позивачем у справі, також у відзиві не зазначено підстав не визнання позову тощо та просила врахувати, що відповідачі у справі зловживають своїми процесуальними правами (а.с.111-114). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Криворучко Вікторія Олегівна позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві. Представник позивача додатково суду пояснила, що перешкоджання відповідачами у праві на проживання та користування власністю створює позивачу перешкоди пов`язані з правом на житло, зазначила, що жодних підстав на таке перешкоджання відповідачі не мають, а відтак їх дії є такими, що суперечать діючому законодавству, а тому позов підлягає задоволенню. Також, зазначила, що сторона позивача підтримує заяву щодо стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, що безпосередньо пов`язано з розглядом справи, а відтак просила стягнути з відповідачів 59 000 гривень. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином та своєчасно, разом з цим, на адресу суду 15.09.2021 року (вх. № 26754) надійшла спільна заява відповідачів про слухання справи за їх відсутності, яка відповідно підписана спільно [PERSON] , та [PERSON] (а.с.122) Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши позивача та його представника, які наполягали на задоволенні позовних вимог, дослідивши та проаналізувавши позовні вимоги в їх сукупності, надавши оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 15.11.2017 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., 2/3 частини квартири [ADDRESS] належать [PERSON] (а.с.18). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 2/3 частин квартири [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , [INFO] , номер запису про право власності: 23376411 (а.с.19). Разом з цим, відповідно до Свідоцтва виданого 15.11.2017 року державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., 1/3 частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.20). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , [INFO] , номер запису про право власності: 23376427 (а.с.21) Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, яким відповідно належить 2/3 та 1/3 частин спірної квартири. Позивач зазначає, що співвласник квартири, [PERSON] , чинить йому перешкоди у користуванні власністю, змінив замки, не впускає до квартири. Судом доціджується висновок ДОП Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області від 11.06.2018 року, згідно якого 30.05.2018 року до Суворовського ВП м. Одеси надійшла заява гр. [PERSON] проживаючого за адресою: [ADDRESS] про прийняття заходів щодо батька [PERSON] , який змінив замки в квартирі. В ході перевірки встановлено, що між [PERSON] , та [PERSON] , а також [PERSON] , виникли неприязні стосунки на ґрунті комунально-побутових проблем. Зі слів [PERSON] , заявник [PERSON] в квартирі тривалий час не проживає у зв`язку з цим, останнім були замінені замки, також зазначив. що між сторонами тривають судові процеси щодо вказаної квартири. Таким чином, розгляд матеріалів ЖОЕ № 18023 від 30.05.2018 року прийнято рахувати розглянутим (а.с.25). Відповідно до висновку ДОП Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області від 29.08.2018 року, встановлено щодо розгляду заяви [PERSON] про прийняття заходів щодо батька [PERSON] , який поміняв замки та не впускає [PERSON] до квартири. В ході розгляду матеріалів Суворовським ВП встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] разом з дружиною, в квартирі [PERSON] не проживає, між сторонам склались неприязні відносини, та в судовому порядку вирішується справа щодо поділу майна. Перевірка по заяві вважається закінченою, ЖОЕ № 28483 від 09.08.2018 року списано до справи Суворовського ВП м. Одеси (а.с.26). Також, неможливість потрапити до квартири, зафіксована актом від 15.09.2018 року, який складено та підписано мешканцями будинку [ADDRESS] , та засвідчено головою ЖБК «Центральний -23» (а.с.27). Згідно висновку ДОП Суворовського ВП ГУНП України в Одеській області від 15.11.2018 року щодо розгляду заяви [PERSON] , яка надійшла до суворовського ВП м. Одесі ГУНП в Одеській області з приводу прийняття мір до батька [PERSON] , який не впускає до квартири та заяви [PERSON] ,, який просить прийняти міри до свого сина, який намагається зайти до квартири. В ході розгляду матеріалів було встановлено, що з березня 2018 року [PERSON] змінив замки на вхідній двері квартири в результаті чого [PERSON] не може потрапити до квартири, останній також пояснив, що син близько 11 років в квартирі не проживає, його особисті речі відсутні. Встановлено, що між сторонами конфлікту виникли цивільно-правові відносини та останнім рекомендовано звернутись до суду. Перевірку по матеріалам закінчено (а.с.28). Згідно довідки ЖБК «Центральний -23» від 19.08.2020 року, яка дана [PERSON] та підтверджує факт того, що з 2018 року по день надання довідки в квартири [ADDRESS] мешкають: [PERSON] як власник 1/3 частини квартири, [PERSON] , як дружина власника 1/3 частини квартири, (свідоцтво про шлюб від 22.02.2018 року), довідку складено та підписано головою правління ЖБК «Центральний-23» Назаренко В.А. (а.с.30). Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачами у справі виникли конфліктні відносини пов`язані з проживанням у спірній квартирі, що підтверджується висновками перевірки матеріалів ЖЕО Суворовського ВП ГУНП в Одеській області, також матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , є дружиною [PERSON] , що підтверджується довідкою ЖБК «Центральний -23», однак, відповідачами такого доказу, а саме копії свідоцтва про шлюб надано не було. Разом з цим, суд зазначає, що даний факт сторонами у справі не заперечується та визнається. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України, також передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права. У позовній заяві позивачем порушено питання щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення його до спірного приміщення з підстав здійснення з боку відповідачів перешкод у користуванні власністю, вирішуючи дані позовні вимоги суд виходить з наступного. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 частин квартири [ADDRESS] , власником 1/3 частини квартири є відповідач [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до висновку висловленого у постанові ВСУ від 17.10.2018 у справі №521/17805/16-ц, вбачається наступне: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ст. 355 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю ( ст. 356 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст. 358 ЦК України). Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником спірної квартири, а відтак в нього виникає право користування та розпорядження майном передбачене ст. 391 ЦК України. Судом встановлено, що право позивача, передбачене даними нормами Закону порушено, що й не заперечувалось відповідачами у справі, які посилаються лише на наявність триваючих судових справ, що на їх думку, може взагалі позбавити позивача на частку права власності в квартирі, а відтак суд дійшов висновку, що порушено право позивача підлягає відновленню, шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. Щодо позовної вимоги про виселення з житлового приміщення відповідача у справі [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Матеріалами справи встановлено, що відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною, шлюб яких було зареєстровано згідно довідки ЖБК «Центральний -23» 22.02.2018 року. Як, вже зазначалось судом, відповідачами у справі, та позивачем такого доказу (свідоцтво про шлюб, актовий запис тощо) надано не було, однак, дана обставина сторонами не заперечувалась та відповідно не потребує доведенню. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст. 82 ЦПК України). Таким чином, судом встановлено, що відповідач у справі [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, а відтак [PERSON] в розумінні ст. 64 Житлового кодексу України, яким регулюються взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї - є членом сім`ї власника 1/3 частини квартири, а тому наділена правом на користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З огляду на встановлені обставини, судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог в частині виселення [PERSON] з квартири без надання їй іншого жилого приміщення, а відтак вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі: 59 000 гривень, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача [PERSON] , надано акт виконаних робіт від 26.01.2021 року (а.с.71), квитанцію № 18 до прибуткового касового ордеру № 18 про сплату [PERSON] за договором № А-37/01 грошових коштів у розмірі: 53 000 гривень та квитанцію № 22 про сплату [PERSON] , грошових коштів згідно договору № А-37/01 у розмірі: 6 000 гривень (а.с.72) Згідно розділу 3 цього Договору - гонорар адвоката (оплата послуг) передбачена п. 3.2 гонорар адвоката складає: 53 000 гривень, відповідно до п.п.3.3 у разі збільшення або зменшення в процесі виконання цього Договору послуг, і якщо такі зміни вимагають від адвоката додаткового часу, сторони зобов`язується переглянути умови оплати змінених послуг тощо. Запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141). Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial