Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Крім позивача у вказаному вище будинку також зареєстрована її донька [PERSON] , яка 5 років назад, у вересні 2014 року поїхала до Російської Федерації на заробітки. З моменту від`їзду до РФ відповідач більше не поверталася до міста Торецька, та відповідно, за місцем реєстрації. Про будинок відповідач не дбає, комунальні платежі не сплачує, жодної допомоги на утримання будинку не надає. Таким чином позивач вважає, що відповідач [PERSON] втратила право на користування будинком [ADDRESS] , а тому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за вищезазначеною адресою та примусово зняти її з реєстраційного обліку за вищезазначеної адреси. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, позивачем надано до суду заяву в якій вона просить розглянути справу без участі позивача та її представника, на задоволені позовних вимог наполягає. Відповідач в судове засідання не прибула з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи за її відсутністю не надавала. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування будинку від 01 квітня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1653, позивач по справі є власницею житлового будинку [ADDRESS] (а.с.10). Вищезазначений факт також підтверджений Витягом Бюро технічної інвентаризації м.Дзержинська про реєстрацію права власності на нерухоме майно №3280529 від 07.04.2004 року та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.9,11). Згідно довідки Виконавчого органу Новгородської селищної ради м.Торецька Донецької області № 876 від 19.06.2019 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Судом встановлено, що з 2014 року відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні, що підтверджується актом №б/н депутата Новгородської селищної ради м.Торецька Донецької області Крамчанінової Р.В. від 19.06.2019 року (а.с.12). Таким чином, позивач [PERSON] , як власниця вказаного житлового будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися даним будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] в будинку позивача обмежує її права, як власника, і [PERSON] на підставі ст. 391 ЦК має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, повністю доведеними, тому вони підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , то в цій частині позивачу необхідно відмовити, оскільки вказану адміністративну дію вчиняють компетентні органи на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування чи виселення. Так, як суду не були надані докази відмови вказаних органів здійснити зняття з реєстраційного обліку відповідача зі спірного будинку, вказана позовна вимога є передчасною, а тому не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в матеріалах справи наявна квитанції про сплату судового збору на загальну суму 768,40 грн. (а.с.1), то суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 384,20 грн.

Outcome: partial