Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 18 червня 2011 року вона уклала шлюб з відповідачем, однак на цей час нею подано до суду позов про розірвання шлюбу. Від спільного шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Крім того, зазначає, що нею було витрачено 4000 грн. на лікувальний масаж доньки, оскільки їй було поставлено діагноз сколіоз постави за останні півроку та враховуючи захворювання і анамнез їй необхідно купувати відповідні окуляри, здійснювати технічне обслуговування окулярів, діагностику зору, отже на придбання додаткових медичних препаратів і відповідної їжі, вона витрачає ще близько 1000 грн., також зазначає, що на цей час донька навчається в КЗО «Середня загальноосвітня школа №91» ДМР в 7-І класі за програмою науково-педагогічного проекту «Інтелект України», що в свою чергу потребує додаткових витрат на відповідні підручники, вартість яких щомісячно складає 270 грн. Таким чином додаткові щомісячні витрати сягають 2000 грн. щомісячно. Оскільки відповідач не надає матеріальної допомоги, необхідної для утримання та виховання їхньої дитини, тому вона вимушена звернутися до суду з відповідним позовом. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини з усіх видів робітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення до суду і до повноліття дитини; додаткові витрати у розмірі 2000 грн. щомісячно на утримання неповнолітньої доньки починаючи з 16 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, а також витрати у розмірі 2000 грн. за надання правової допомоги. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Від відповідача надійшла заява в якій він частково визнав позовні вимоги і зазначив, що не заперечує щодо стягнення аліментів на утримання доньки у розмірі відповідному до вимог діючого законодавства, заперечував щодо стягнення з нього додаткових витрат на дитину та витрат на правову допомогу, оскільки всі додаткові витрати вони можуть вирішити за взаємною згодою, він від допомоги на утримання дитини не відмовлявся, необхідності у зверненні за юридичною допомогою у позивача не було. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги частково обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 25 жовтня 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Чапаєвською селищною радою Кегичівського району Харківської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 15 (а. с. 30). Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим повторно Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 981 (а. с. 31). Також судом встановлено, що дитина сторін - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про проживання від 05 квітня 2021 року, підписаного головою правління ОСББ «Галицького 83» Стежко С.В. (а. с. 48). Крім того, сторонами у справі не оспорюється той факт, що дочка [PERSON] проживає разом із позивачем. Відповідно до ч. ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У роз`ясненнях, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" та ст. 182 СК України зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. У цьому випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи, інших осіб на утриманні не має. Статтею 183 СК України передбачено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183 СК України. Згідно із ч. ч. 1, 5 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Отже, з урахуванням вимог діючого законодавства, а також те, що обов`язок утримувати батьками своїх неповнолітніх дітей є безумовним, відповідач є працездатним, тому суд вважає, що [PERSON] має можливість надавати матеріальну допомогу своїй неповнолітній дитині. Відповідач визнав свій обов`язок брати участь в утриманні дитини та зазначив, що не заперечує щодо стягнення аліментів на утримання доньки у розмірі відповідному до вимог діючого законодавства. Разом з тим, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та те, що обидва батьки повинні утримувати свою дитину, а також те, що суду не надано об`єктивних доказів того, що з відповідача мають бути стягнуті аліменти саме у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) батька, таким чином враховуючи встановлені судом обставини, виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості, та беручи до уваги ту обставину, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд визначає розмір аліментів на дитину у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач, будучи, батьком дитини зобов`язаний її матеріально утримувати. Що стосується позовних вимог про стягнення додаткових витрат у розмірі 2000 грн. щомісячно, суд зазначає наступне. Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17. На підтвердження своїх доводів позивачка надала до суду гарантійний талон на виконання робіт щодо ремонту мобільного телефону на суму 1 000 гривень (а. с. 46), але талон не є платіжним документом, що підтверджує сплату відповідних коштів, тому цей доказ суд не може врахувати, як підтвердження понесення позивачкою відповідних витрат. Також надала копію квитанції зі сплати куртки жіночої, джемпера жіночого, засобу для прання на загальну суму 3 513 гривень (а. с. 45), однак суд зауважує, що з вказаного документу не вбачається хто є платником вказаної суми та для кого ці речі були придбані, тому суд вважає цей доказ недопустимим доказом та не приймає його до уваги. Також судом враховано, що згідно із консультативним висновком від 26 вересня 2020 року лікаря Медичного центру «Здорове покоління» [PERSON] поставлено діагноз - сколіоз постави та призначено лікувальний масаж спіни та відповідно до огляду лікаря офтальмолога Медичного центру «Здорове покоління» у [PERSON] виявлено спазм акомодації з призначенням окулярів діагностику зору та надано рекомендації по лікуванню (а. с. 37, 39, 42, 43). На підтвердження понесення додаткових витрат на лікування дитини позивач надала копії товарних чеків від 04 березня 2020 року та 03 вересня 2020 року про оплату масажу за 10 сеансів на загальну суму 2 000 гривень кожний, товарного чеку № 218 від 23 листопада 2019 року на оплату оправи, лінз та роботу на загальну суму 1 150 гривень (а. с. 38, 44), однак товарні чеки також не є платіжним документом, що підтверджують сплату відповідних коштів, тому ці докази суд також не може врахувати. При цьому, за наявними у справі доказами сторони не обговорювали вказані витрати на лікування дитини, а відповідач зазначив, що він згоден вирішувати усі питання щодо додаткових витрат із позивачем. З огляду на вищевикладені обставини, надавши аналіз наявним у справі доказам,

Outcome: partial