Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Він посилався на те, що 29.01.2013 року він (Замовник) уклав з фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Продавець) письмовий договір №97А купівлі-продажу (Договір) набору кухонних меблів. Предметом договору є набір меблів виробництва ТОВ «Фабрика Класум» модель «Лариса Т» у відповідності з комплектом документів на замовлення. Ціна Договору з урахуванням внесених до нього змін складає 190 996,00 грн. Оплата повинна здійснюватись наступним порядком: аванс 92 000,00 грн. сплачується у день оформлення замовлення. 98 996,00 грн. сплачується не пізніше як за десять днів до мінімального строку виконання замовлення, тобто до 02.03.2013 року. 29.01.2013 р. у день укладання Договору він здійснив оплату авансу готівкою у сумі 92 000 грн. менеджеру по пролажу [PERSON], остання на підтвердження одержання грошової суми надала йому товарний чек з підписом та печаткою фізичної особи-підприємця [PERSON] Під час спілкування з [PERSON] січня 2013 року він просив надати йому для ознайомлення документи , що підтверджують її повноваження як представника [PERSON] та остання його запевнила, що відповідні документи знаходяться у [PERSON] і вона надасть їх після його повернення з відрядження. [PERSON] пояснила йому, що для виготовлення меблів під замовлення необхідно зробити заміри приміщення, де будуть встановлюватися меблі, після чого буде укладено договір купівлі-продажу меблів. За виконання зазначеної роботи він сплатив [PERSON] готівкою 200 грн., а вона надала йому підписаний нею товарний чек з відтиском печатки [PERSON] Через деякий час [PERSON] зробила заміри приміщення, де мали бути встановлюватися кухонні меблі, та повідомила, його про необхідність прибути до неї для укладення договору купівлі-продажу меблів. 29.01.2013 року він прибув за місцем розташування офісу, де у приміщенні торгового центру [PERSON] надала йому для ознайомлення графічне відображення меблів. Він висловив прохання надати цей проект для ознайомлення та обговорення з членами його сім'ї, однак остання йому відмовила та пояснила, що надасть ці документи лише після підписання Договору та сплати авансу. Тому позивач був змушений підписати Договір, як Замовник, та сплатити [PERSON] аванс у сумі 92 000 грн. без обговорення проекту меблів з членами сім'ї. З боку Продавця під час укладання Договору його ніхто не підписував, але в договорі вже мався підпис, як пояснила [PERSON], фізичної особи-підприємця [PERSON], скріплений його печаткою. Такий же підпис мався у товарному чеку від 29.01.2013 року до Договору №97А на отримання 92 000 грн., скріплений печаткою [PERSON] У подальшому [PERSON] зателефонувала йому та запросила прибути для внесення змін у Договір у зв'язку зі зміною проекту кухні та збільшенням вартості меблів. 12.02.2013 року він прибув до ТЦ «Імперія меблів» по пр. Б. Хмельницького у м. Донецьку, де мав намір з цього питання зустрітися з [PERSON] Однак його знову зустріла [PERSON] і повідомила, що зміни до основного Договору оформить вона, так як [PERSON] у службовому відрядженні. На його заперечення проти цього та вимогу надати номер мобільного телефону [PERSON] для вияснення у нього її повноважень на виконання зазначених дій остання йому відмовила. Оскільки раніше ним вже було сплачено аванс за Договором, він був змушений погодитись на внесення змін до Договору [PERSON] Остання особисто своєю рукою внесла зміни на останній сторінці у його екземпляр основного Договору, а [PERSON] відмовилась від підпису, пояснивши при цьому, що оскільки у Договорі є скріплений печаткою підпис [PERSON], вона не повинна підписувати внесені зміни в Договір. З урахуванням внесених змін вартість набору меблів за Договором збільшилася та склала 190 996 грн. Після укладення Договору та внесення змін до нього він неодноразово намагався зателефонувати до [PERSON] на номер телефону, який вказаний у реквізитах Договору - [NUMBER], або зустрітися з ним, як належною стороною за Договором - Продавцем, з приводу укладання Договору, внесення змін до нього та виконання умов Договору, уточнення питань щодо характеристики меблів та якості матеріалів, з яких вона виробляється, оскільки кваліфіковану інформацію від [PERSON] він не отримав. Але на телефонні дзвінки останній не відповідав, у салоні меблів «Інтерстиль» по вул. Артема, 132А у м. Донецьку не знаходився. Іншого номера телефону [PERSON] менеджер йому не надала. У подальшому [PERSON] сама стала уникати контактів з ним та він не міг вияснити, куди були спрямовані передані ним у якості авансу за меблі 92 000 грн. Тому він був змушений звернутися із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Куйбишевського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області. Таким чином він, як Замовник за Договором та споживач, до замовлення меблів та укладення Договору не отримав достатньої своєчасної інформації про товар, можливість зміни її комплектації, якості матеріалів, з яких вона виробляється, не отримав підтвердження компетентності [PERSON] як менеджера із зазначених питань та підтвердження її повноважень на укладення Договору і отримання грошових коштів за товар. Крім того, до укладення Договору і сплати авансу він був позбавлений можливості обговорити у сім'ї проект набору меблів, який був наданий йому для ознайомлення менеджером у день підписання Договору через те, що нею поставлена вимога, що проект вона йому вручить після внесення авансу. За таких обставин він був позбавлений можливості свідомого і компетентного вибору товару та прийняття рішення про укладення Договору купівлі-продажу, чим були порушені його права споживача. Просив суд визнати недійсним договір № 97А купівлі-продажу набору меблів, укладений 29 01.2013 року між ним [PERSON] і фізичною особою-підприємцем [PERSON] , та стягнути з відповідачів на його користь 92 000.00 гривень, сплачених ним у якості передоплати за договором № 97А від 29.01.2013 року, моральної шкоди у сумі 50 000 гривень, пені у сумі 1414.96 грн. витрати за надання правових послуг адвокатом у сумі 5 000 гривень. Також, до суду звернувся з зустрічним позовом фізична особа - підприємець [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором , посилаючись на те, що саме [PERSON] не виконав умови договору № 97А купівлі-продажу (Договір) набору кухонних меблів від 29.01.2013 року. Підтверджуючи свою згоду щодо умов договору, його дійсності та настання реальних наслідків, у день підписання договору відповідачем [PERSON] було внесено аванс у сумі 92 тис. грн. та йому видано товарний чек, а решту суми - 92 190 грн. відповідно до умов договору [PERSON] був зобов'язаний внести не пізніше ніж 10 днів до дати виконання замовлення . Зваживши усі умови замовлення, відповідач [PERSON] звернувся до позивача вдруге щоб внести коригування у своє замовлення, відповідно до чого був узгоджений проект кухні, та підвищилася вартість замовлення, що також він узгодив, підписавши зміни до Договору 12.02. 2013 року. Відповідно до п.п. 3.1. та 3.2. Договору мінімальний термін виконання замовлення 30 днів, тобто до 28 березня 2013 року від дати внесення остаточних змін у замовлення, а максимальний термін виконання замовлення 60 робочих днів, тобто до 15 травня 2013 року від дати внесення остаточних змін у замовлення. 15 березня 2013 року замовлення відповідача кухонних меблів моделі «Лариса Т» було виготовлено фабрикою ТОВ «Фабрика Класум», про що позивач негайно сповістив відповідача у телефонному режимі з вимогою зробити остаточний розрахунок та узгодити дату поставки та зборки меблів за місцем проживання відповідача. Але відповідач всіляко ухилявся від своїх обов'язків щодо повної вартості кухні, ігнорував телефонні дзвінки та відмовлявся від спілкування з позивачем та його співробітниками. 18 березня 2013 року відповідно до п. 2.3 Договору сплив остаточний термін розрахунку, про що знов повідомлено відповідача. Відповідно до п. 2.4 Договору передбачена пеня у розмірі 0,5 % від суми несплати за кожен день прострочення платежу. Сума пені за один день прострочення складає 494, 98 грн. Станом на 30.09. 2013 року сума пені 97511, 056 грн., (197 днів х 494, 98 грн.) 2 липня 2013 року відповідачу було направлено претензію з вимогою сплатити суму боргу та пеню, але відповідач проігнорував вимоги позивача у повному обсязі, не надавши відповіді та пояснень. Тому він просив стягнути суму боргу за договором та пеню. Рішенням Будьонівського районного суду м. Донецька від 06 грудня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 92000 грн. сплачених у якості передоплати за договором № 97А від 29.01. 2013 року, пеню в розмірі 1414,96 грн., витрати за надання правової допомоги в розмірі 1200 грн. У задоволені зустрічного позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач фізична особа - підприємця [PERSON], в інтересах якого діє представник [PERSON], просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Вважає, що рішення суду суперечить нормам матеріального права. Зокрема вказує, що позивач перед замовленням неодноразово, протягом тривалого часу (близько двох тижнів поспіль) спілкувався з представником продавця (Апелянта) [PERSON] щодо придбання меблів, відвідував магазин Відповідача разом із своєю сім'єю, вивчав каталоги, зразки сировини, отримував інформацію щодо виробника меблів, про що сам підтвердив, надавши відповідь представнику Відповідача, що був обізнаний у придбаному ним товарі. Факт обізнаності підтверджується повторним візитом Позивача до Відповідача про внесення змін до конфігурації кухні за його власним бажанням, про що також Позивач повідомив суду. Він зазначає, з дати першого замовлення до дати внесення змін пройшло майже два тижні - це загалом достатній термін, щоб ввести до курсу справ усіх членів сім'ї, знайомих та інших осіб. Позивачем не було зроблено жодного запиту до Відповідача щодо надання будь-якої інформації відносно придбаних меблів, не було зроблено такого запиту й самому виробнику меблів, який зазначений у спірному договорі, не було надано будь-якої скарги до відділу захисту споживачів. Також Позивачем не було зроблено будь-яких дій щодо дострокового розірвання договору та повернення попередньої оплати протягом 14 днів з дати замовлення, що передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». Отже, порушення законодавства з боку надання повноти інформації Відповідачем Позивачу не мало місце, сам Позивач своїми поясненнями у залі суду та діями, що підтверджені документально, підтвердив повну обізнаність у меблях, які він замовив. Доказів зворотного у справі немає, отже посилання суду на порушення таких прав є неправдивим та хибним. Спірний договір було укладено у належній, письмовій формі, сторонами було узгоджено усіх суттєвих умов угоди, було внесено авансовий платіж та зроблено замовлення на фабриці. Отже, до моменту остаточного розрахунку за спірним Договором, сторонами належним чином виконані усі умови спірного Договору. Спірний Договір укладено обома сторонами за повною згодою, за вільним волевиявленням, угода оформлена у письмовій формі, спрямована на настання реальних правових наслідків, що підтверджується внесенням попередньої оплати, фактичним замовленням меблів на фабриці, а також внесенням змін у спірний договір за ініціативою Позивача. Отже, жодне посилання суду на порушення законодавства з боку Відповідача не є обґрунтованим та заснованим на законі. Напроти, Відповідачем виконані усі необхідні умови спірного договору та він готовий закінчити цю угоду, отримавши від Позивача решту сплати за меблі, пеню за необґрунтоване невиконання Позивачем своїх обов'язків, встановленою та нарахованою відповідно до узгоджених умов спірного договору та встановити меблі за адресою Позивача. В засіданні апеляційного суду представник [PERSON] - [PERSON] , представник відповідача [PERSON] - [PERSON] апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити. [PERSON] та його представник - [PERSON] в засіданні апеляційного суду просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 29.01.2013 року [PERSON] (Замовник) уклав з фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Продавець) письмовий договір №97А купівлі-продажу (Договір) набору кухонних меблів. Предметом договору є набір меблів виробництва ТОВ «Фабрика Класум» модель «Лариса Т» у відповідності з комплектом документів на замовлення. Звертаючись в суд з позовом про визнання вказаного договору недійсним, [PERSON] посилався на те, що договір не відповідає вимогам закону. Він до замовлення меблів як споживач не отримав достатньої своєчасної інформації про товар, можливість зміни комплектації, якості матеріалів, з яких вона виробляється, не отримав підтвердження компетентності [PERSON] як менеджера із зазначених питань та підтвердження її повноважень на укладання Договору і отримання грошових коштів за товар. До підписання договору і сплати авансу він був позбавлений можливості обговорити в сім'ї проект набору меблів і такий проект йому наданий у день підписання договору і сплати авансу. Він був позбавлений можливості свідомого і компетентного вибору товару та прийняття рішення про укладання договору купівлі-продажу, чим порушені його права споживача. Він також вважає, що правочин здійснений з використанням відповідачами нечесної підприємницької практики. Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу меблів недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача [PERSON] як споживача відповідачем були порушені, та він не міг отримати від відповідачів до замовлення меблів та укладення Договору достатньої інформації про товар, можливість зміни її комплектності і у який строк, якості матеріалів, з яких вона виробляється та відповідності нормам екологічної безпеки, не отримав достатніх даних щодо виробника меблів, а різниця підпису на договорі та платіжному документі спонукала його звертатися до Куйбишевського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області, що підтверджено повідомленням про початок досудового розслідування від 23 квітня 2013 року. Наказ б/н від 27.01.2013 року про уповноваження [PERSON] підписувати від імені [PERSON] договори купівлі-продажу та документи, які підтверджують отримання грошових коштів за договорами суперечить вимогам статті 237 Цивільного кодексу України, оскільки за вимогами цієї статті такі накази видає лише юридична особа, а не фізична особа - підприємець. Отже, підписання спірного договору купівлі-продажу є виходом [PERSON] за межі своїх повноважень та порушенням положення частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, в якій зазначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Стосовно здійснення дописок до договору, то вони взагалі не підписані, не засвідчені та відповідно не можуть бути розцінені як зміни до договору у розумінні вимог статті 654 Цивільного кодексу України, оскільки за вимогами цієї статті зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Сторонами за договором купівлі-продажу №97А від 29.01.2013 р. не узгоджені умови визначені пунктом 5.1. договору, які повинні узгоджуватися сторонами. Крім того, в договорі купівлі-продажу №97 А від 29.01.2013р. зазначено, що з боку продавця він підписаний Фізичною особою підприємцем [PERSON] та засвідчений печаткою фізичної особи - підприємця [PERSON] , тоді як в товарному чеку від 18.01.2013р. на суму 200.00 грн. міститься інший підпис, який не відповідає підпису у договорі, проте у цьому чеку також міститься печатка фізичної особи - підприємця [PERSON] Також, з матеріалів справи вбачається, що за наказом б/н від 27.01.2013р. фізична особа підприємець [PERSON] уповноважує [PERSON] підписувати від його імені договори купівлі - продажу та документи, які підтверджують отримання грошових коштів за договорами. З огляду на те, що спірний договір не відповідає вимогам, встановленим у статті 203 Цивільного кодексу України через невідповідність його вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" з підстав, наведених вище, такий договір повинен бути визнаний недійсним. Але, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можливо. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 29 січня 2013 року між [PERSON] - фізичною особою - підприємцем та [PERSON] укладений договір №97А купівлі-продажу, за яким [PERSON] реалізує [PERSON] набір меблів виробництва товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика Класум» модель «Лариса Т» у відповідності з комплектом документів на замовлення за ціною у 184 190 грн. У цей же день [PERSON] сплатив аванс в сумі 92000 грн., про що отримав від продавця товарний чек від 29 січня 2013 року (а.с.8-11,13). Відповідно до пункту 2.3 договору купівлі-продажу № 97А решту суми вартості меблів 92190 грн. [PERSON] зобов'язався сплатити не пізніше, чим за десять днів до дати, вказаної у пункті 3.1. договору. Пунктом 3.1 договору №97А передбачено, що мінімальний строк виконання замовлення 30 робочих днів до 12 березня 2013 року. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Аналіз договору №97А від 29 січня 2013 року дає підстави зробити висновок про те, що між сторонами по справі дійсно укладений договір купівлі - продажу набору меблів. Відповідно до пункту 2.2 договору вартість набору меблів визначена сторонами у 184190 грн. Договором передбачено внесення авансу в сумі 92000 грн. і повний розрахунок за замовленням не пізніше, чим за десять днів до дати, що вказана в пункті 3.1 договору, тобто до 2 березня 2013 року. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Доводи [PERSON] про те, що вказаний договір не відповідає вимогам закону, укладений з порушенням його законних прав та інтересів споживача і є результатом нечесної підприємницької діяльності [PERSON] є безпідставними і спростованими матеріалами цивільної справи та доказами, що надані сторонами. Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що правовідносини між сторонами щодо купівлі-продажу меблів почалися раніше, за довго до укладання вказаного договору. 18 січня 2013 року, коли сторони досягли певних домовленостей і [PERSON] оплатив відповідачу вартість замірів приміщення за місцем його проживання, де будуть розміщатися меблі. Факт оплати замірів приміщення підтверджений товарним чеком від 18 січня 2013 року (а.с.12). 29 січня 2013 року сторони, домовившись про усі істотні умови договору купівлі -продажу меблів, уклали договір № 97А (а.с.8-11). Відповідно до пунктів 7.5 вказаного договору замовник - [PERSON] підтверджує, що отримав детальну інформацію про меблі, що купує, її складових та комплектації. Претензій до обслуговування не має. Відповідно до пункту 1.1 договору [PERSON] замовив у [PERSON] набір меблів виробництва товариства з обмеженою відповідальністю «Класум» модель «Лариса Т». В засіданні апеляційного суду [PERSON] визнав, що бажав купити саме такий набір меблів для кухні і саме виробництва товариства з обмеженою відповідальністю «Класум». [PERSON] також підтвердив, що після підписання договору купівлі-продажу він отримав від [PERSON] графічне відображення меблів і обговорив його із своєю сім'єю. Після цього виникла необхідність внести у проект певні корективи та зміни у зв'язку з чим 12 лютого 2013 року був зроблений перерахунок вартості замовлення і в договір купівлі-продажу були внесені відповідні зміни. Вартість меблів збільшилася до 190996 грн. Вказані зміни визнані і підписані [PERSON] після перевірки розрахунку 14 лютого 2013 року. Відповідно до пункту 7.4 договору купівлі-продажу угода може бути розірвана і сплачені Замовником грошові кошти повернуті у випадку відмови Замовника від замовлення за письмовою заявою Замовника протягом 1 дня після оформлення замовлення. Як встановлено з повідомлення товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика Класум» замовлення за договором купівлі-продажу №97А від 29 січня 2013 року виготовлено строком на 15 березня 2013 року. (а.с.104). Аналіз приведених фактів, що встановлені судом, дають підстави зробити висновок про те, що дійсно сторони досягли згоди по усіх суттєвих умовах договору, бажали настання певних наслідків, обумовлених в договорі: [PERSON] - придбання набору меблів моделі «Лариса Т» виробництва товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика Класум», що розташоване в селі Тетерівка Житомирського району, а [PERSON] - реалізації вказаного набору на користь [PERSON] На підтвердження такого висновку сторонами також надані і проекти (графічне зображення) меблів з конкретизацією не тільки форми, конфігурації, розмірів, місця розташування, складових частин, а й матеріалів і інших індивідуальних властивостей меблів. Усі проекти та зображення узгоджені з [PERSON] і їм підписані без будь яких зауважень і непорозумінь ( а.с.41- 49). До часу повного виготовлення меблів [PERSON] не ставив питань про розірвання договору купівлі-продажу з будь яких підстав і від свого замовлення не відмовлявся. За таких умов у суду першої інстанції були підстави зробити висновок про те, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. А доводи [PERSON] про те, що дії відповідача щодо нього, що передули укладанню договору купівлі-продажу, були агресивними, такими, що порушували його законні права та інтереси споживача, що він не володів повнотою інформації щодо предмету купівлі-продажу та міг його узгодити із своєю сім'єю, є безпідставними і спростованими приведеними фактичними обставинами. Є безпідставними доводи [PERSON] і про те, що правочин укладений особою, яка не мала на це повноважень і не мала повноти цивільної дієздатності, а тому не відповідає закону. Звертаючись в суд з позовом про визнання угоди недійсною, [PERSON] посилався на те, що договір купівлі-продажу підписаний не [PERSON], а [PERSON], яка не мала відповідних повноважень. Розглядаючи справу, суд першої інстанції помилково виходив з того, що [PERSON] була комерційним представником [PERSON] і на підписання договору з [PERSON] не мала ані відповідної довіреності, ані відповідного договору на представлення інтересів фізичної особи підприємця [PERSON] у сфері комерційної діяльності, що передбачено статтею 243 ЦК України. Заперечуючи проти доводів позивача [PERSON], [PERSON] посилався на те, що [PERSON] не є його комерційним представником, а перебуває з ним у трудових відносинах. На підтвердження доводів наданий Трудовий договір між працівником [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] від 27 січня 2009 року, який зареєстрований 27 січня 2009 року Донецьким міським центром зайнятості за №05010900304/3 (а.с.35). Відповідно до вказаного трудового договору [PERSON] зобов'язується виконувати роботу менеджера (управителя) із збуту. Відповідно до наказу без номеру від 27 січня 2013 року [PERSON] як менеджер з продажу має право самостійно заповнювати договори, чеки, квитанції, додатки до договорів, а також підписувати їх від імені [PERSON] Доводи [PERSON] про те, що цей наказ сфальсифікований, або виданий пізніше, а ні 27 січня 2013 року грунтуються на припущеннях і нічим не підтверджені. Крім того, відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. З приведеної норми Закону видно, що навіть якщо у [PERSON] не було повноважень на підписання договору купівлі-продажу меблів з [PERSON], цей факт не є безумовною підставою для визнання договору недійсним. Судом встановлено, що [PERSON] не тільки схвалив правочин, який вчинений [PERSON] і [PERSON] щодо продажу набору кухонних меблів, а й виконав замовлення [PERSON] у строки, і на умовах, що передбачені в договорі купівлі-продажу №97А. Тому відповідно до частини 2 статті 241 ЦК України цивільні права та обов'язки у сторін за вказаним договором виникли з моменту вчинення цього правочину. За таких обставин у суду першої інстанції не було підстав, що передбачені законом, для визнання договору купівлі-продажу №97А від 29 січня 2013 року недійсним. Розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані, неправильно вирішив спір. Відповідно до частини 1 статті 309 ЦПК України вказані обставини є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення. Тому рішення суду першої інстанції як незаконне підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Позовні вимоги [PERSON] про визнання угоди недійсною та повернення грошової суми, отриманої за цією угодою, не грунтуються на законі і не підлягають задоволенню. Не підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди. Звертаючись в суд з позовом про стягненні пені в сумі 1414.96 грн., [PERSON] посилався на пункт 5.3 договору №97А від 29 січня 2013 року. Відповідно до пункту 5.3 договору при недотриманні строків виконання замовлення, встановлених в п.3 Договору або строків усунення недоліків, встановлених в п.5.1 договору, продавець сплачує Замовнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення , але не більше 20% повної вартості набору меблів. Проте, доводи [PERSON] про порушення Продавцем строків виконання замовлення є безпідставними і нічим не підтвердженими. Відповідно до пункту 3.1 договору №97 від 29 січня 2013 року мінімальний строк виконання замовлення 30 робочих днів до 12 березня 2013 року. Максимальний строк виконання замовлення 60 робочих днів до 23 квітня 2013 року. Пунктом 3.3 договору передбачено, що виконанням замовлення розуміється виготовлення та доставка меблів Замовнику. Строк виконання замовлення відраховується з моменту отримання Продавцем попередньої плати за меблі і оформлення комплекту документів на замовлення. У випадку невиконання Замовником своїх зобов'язань за договором - строк виконання замовлення продовжується на строк невиконання Замовником зобов'язань. (пункти 3.4, 3.5 договору). Пунктом 2 Договору №97А передбачено, що [PERSON] прийняв на себе зобов'язання провести повний розрахунок за замовленими меблями не пізніше, чим за десять днів до дати, що вказана у пункті 3.1 договору, тобто до 2 березня 2013 року навіть з врахуванням змін, що внесені сторонами в договір і підписані [PERSON] 14 лютого 2013 року. [PERSON] свої зобов'язання не виконав і решту суми за договором 98996 грн. Продавцю так і не сплатив. Натомість, замовлення [PERSON] виконано у строк, обумовлений договором і станом на 15 березня 2013 року меблі були виготовлені. Враховуючи, що [PERSON] з Продавцем повністю не розрахувався, строк виконання замовлення продовжується на строк невиконання Замовником зобов'язань, як це передбачено пунктом 3.5 Договору. Отже, підстав вважати, що [PERSON] порушив строки виконання замовлення, судом не встановлені. А тому підстав для застосування до нього фінансових санкцій не встановлено. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач [PERSON] посилався на те, що така шкода йому заподіяна порушенням відповідачем його законних прав та інтересів. Проте, судом не встановлено порушень [PERSON] прав та інтересів [PERSON] Тому підстав для відшкодування моральної шкоди не встановлено. Позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Звертаючись в суд з позовом про стягнення суми і пені, [PERSON] посилався на те, що [PERSON] не виконав своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу і тому має сплатити решту вартості меблів та пеню за несвоєчасний розрахунок за меблі. Факт порушення [PERSON] зобов'язань за Договором №97 від 29 січня 2013 року встановлений судом. Суд встановив, що до часу розгляду справи в суді [PERSON] так і не сплатив продавцю 98996 грн. Тому відповідно до статті 655 ЦК України суд стягує з [PERSON] на користь фізичної особи підприємця [PERSON] суму боргу за договором купівлі-продажу 98996 грн. в примусовому порядку. Відповідно до пункту 2.4 Договору №97 від 29 січня 2013 року за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку за замовлення, нараховується пеня в розмірі 0.5% від суми недоплати за кожний день прострочення платежу. Нарахування платежу настає з дня наступного після дати остаточного розрахунку (см. п.2.3) і закінчується у день остаточної оплати замовлення. Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] мав провести остаточні розрахунки з [PERSON] до 2 березня 2013 року. Він їх не провів до теперішнього часу. В позовній заяві [PERSON] просить стягнути пеню за прострочення строку остаточного розрахунку на 197 днів, тобто до 30 вересня 2013 року. Апеляційний суд вважає, що вказані позовні вимоги на підставі частини 3 статті 551 ЦК України мають бути задоволені частково, а розрахунок пені за прострочення строку остаточного розрахунку обмеженим до 41 днів. При цьому суд виходить з того, що 23 квітня 2013 року [PERSON] звернувся до Куйбишевського районного відділу Донецького міського управління головного управління МВС України в Донецькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо [PERSON] Тому причина невиконання ним своїх обов'язків, передбачених договором купівлі-продажу №97 від 29 січня 2013 року, з цього часу, є поважною. Сума заборгованості дорівнює 98996 грн. За умовами договору розмір пені визначається з розрахунку 0.5% від суми боргу за кожен день прострочення: 98996 грн. х 0.5% = 494.98 грн. 494.98 грн. х 41 день = 20294,18 грн. Саме така сума пені підлягає стягненню з [PERSON] на користь фізичної особи - підприємця [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі, а позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, суд апеляційної інстанції не компенсує судові витрати [PERSON] в компенсує такі витрати [PERSON] пропорційно задоволеним позовним вимогам. Судом встановлено і це документально підтверджено, що [PERSON] оплатив судовий збір в сумі 1965.71 грн. Апеляційний суд задовольнив його позовні вимоги на загальну суму 119290,18 грн., тому компенсує його витрати на оплату судового збору в сумі 1192,90 грн., що відповідає 1% суми позову.

Outcome: partial