Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] в м. Києві у віці 82 років. 18.04.2014 року в Дванадцятій київській державній нотаріальній канторі до майна померлої [PERSON] заведена спадкова справа №443/14. З матеріалів спадкової справи вбачається, що за спадщиною звернулись чоловік померлої [PERSON] та її син [PERSON], при цьому [PERSON] заявив про відмову від належної йому частки спадкового майна. 12.03.2015р. державним нотаріусом Основенко Л.М. спадкоємцю [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право власності квартиру [ADDRESS], що залишилась після [PERSON], померлої [INFO], в тому числі і на ? частку квартири від якої відмовився чоловік померлої. [PERSON] в грудні 2015 року заявив позов до [PERSON], за яким просив визнати вказане свідоцтво про право на спадщину недійсним, та визнати за ним право власності на ? частку квартиру [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що нотаріусом при провадженні спадкової справи невірно визначено обсяг спадкової маси, що в свою чергу призвело до порушення права власності позивача на квартиру. Представник позивача адвокат Басараб Н.В. на вимогах позову наполягала, пославшись на доводи і підстави викладені в позовній заяві. Відповідач в суд не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, заперечень, пояснень до позову не надходило. Оскільки, у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку заочного провадження. Представник позивача проти такого порядку розгляду справи не заперечувала. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, за таких підстав. Так, [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.11.1998 року, що посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної кантори Дмитрієвою Т.М. за реєстровим №1с-687. На час придбання квартири [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що був чинним на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Розмір часток кожного з подружжя у праві власності на спільне майно, відповідно до ст. 28 цього ж кодексу, є рівними. Договору між подружжям про зміну часток у праві власності на квартиру, матеріали справи не містять. Отже, до складу спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] мало б увійти лише ? частка права власності на квартиру [ADDRESS], а відповідно і спірне свідоцтво мало бути видане саме на таку частку. Іншою часткою квартири по праву володіє позивач. При цьому, суд зазначає, що право розпорядження часткою у майні, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлене ст. 67 СК України, не передбачає такого виду розпорядження, як відмова від частки на користь інших осіб під час оформлення спадщини. Частинами 1, 2 ст. 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Представник позивача в суді пояснила, що на звернення позивача нотаріус відмовила у внесенні змін до спірного свідоцтва про право на спадщину та відмовила у видачі позивачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Крім того, відповідач, на даний час, де-юре є володільцем квартири в цілому, що суперечить закону. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі і у спосіб визнання права. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Отже, і спосіб відновлення порушеного права, обраний позивачем, заснований на законі. Поряд з тим, позивач просить визнати недійсним свідоцтво в цілому, в той час як відповідач, за обставин справи, має право на отримання свідоцтва на ? частку спадкової квартири. Тому, суд вважає, що для врегулювання спору по суті буде достатньо визнати спірне свідоцтво недійсним в частині права власності на ? частку №172 в будинку №1-б по проспекту Леся Курбаса в м. Києві, визнавши це право за позивачем. Судові витрати у справі, за наведеного рішення, суд покладає на відповідача відповідно і на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial