Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача в якому просила: визнати незаконним звільнення від 06.02.2014 року за ст.41 п.2 КЗпП України, визнати недійсним наказ №5/14-К від 06.02.2014 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Гапа - Україна» про звільнення [PERSON] за ст.41 п.2 КЗпП України, визнати недійсним запис ТОВ «Гапа-Україна» від 06.02.2014 року у трудовій книжці про звільнення [PERSON] за ст.41 п.2 КЗпП України, визнати відсутність [PERSON] на роботі у ТОВ «Гапа-Україна» за період з січня 2014 року по цей час як вимушений прогул, стягнути з ТОВ «Гапа-Україна» на її користь заробітну плату за період з травня 2013 року по квітень 2014 року, виходячи з розміру середньої зарплати 2048,50 грн. за місяць у розмірі 22 533,50 грн., поновити її на посаді завідуючої комори ТОВ «Гапа - Україна» з дати незаконного звільнення 06.02.2014 року, зобов'язати повернути їй особисті речі (чоботи зимові, напівпальто зимове чорного кольору, дві чашки, чайна ложка, виделка, ніж столовий, блокнот, гребінець), стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 4000 грн., а також понесені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з відповідачем перебувала в трудових відносинах з червня 2012 року, з окладом в 2500 грн. В січні 2014 року, отримуючи довідку про доходи, вона дізналась, що її заробітна плата скорочена без погодження з нею до мінімальної. Працюючі на посаді завідуючого коморою вона жодного разу не приймала матеріальних цінностей за накладними, директор підприємства повідомляла її про поставки в усній формі. 13 січня 2014 року вона написала заяву про звільнення за власним бажанням з відпрацюванням 14 днів. 23 січня 2014 року орендодавець попрохав звільнити цех, де також знаходилась і комора, через наявну заборгованість з ренти, а 24 січня 2014 року вона зателефонувала директору підприємства щоб дізнатись коли вона зможу завершити роботу, але директор Соколова І.П. на зв'язок не виходила, змінивши номери телефонів. 27 січня 2014 року вона та колектив звернулись зі скаргою до районного відділу міліції, а 04 лютого 2014 року - до прокуратури з приводу невиплати заробітної плати. 25 лютого 2014 року вона отримала лист відповідача про те, що звільнена за прогул ще 06 лютого 2014 року, у зв'язку з чим має забрати трудову книжку. Заборгованість з заробітної плати відповідач відмовився сплачувати, натомість поштовим переказом їй було перераховано 05.03.2014 року 725,19 грн., а також бандеролю отримано наказ про звільнення №5/14-К та трудову книжку. До сьогоднішнього дня заборгованість по заробітній платі їй не виплачена, 12 березня 2014 року вона звернулась зі скаргою до державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області. В судове засідання позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, у зв'язку з чим судом ухвалено про заочний розгляд справи в порядку ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, а саме копією трудової книжки позивача, 01.07.2012 року позивач була прийнята на посаду завідуючого коморою ТОВ «Гапа-Україна» на підставі наказу б/н від 01.07.2012 року. 06.02.2014 року до трудової книжки внесено запис про розірвання трудового договору з ініціативи власника за ст.41 п.2 КЗпП України, на підставі наказу №5/14-К від 06.02.2014 року. 28.02.2014 року на адресу позивача відповідачем надіслано лист, в якому повідомлено про те, заробітна плата за січень 2014 року надсилається поштовим переказом без зазначення суми, компенсації при звільненні не виплачені через відсутність даних та документів, що сталось внаслідок крадіжки на підприємстві. Зазначено, що підстави наказів кожному з адресатів відомі. Таким чином, зазначений лист має банкетну форму, не містить конкретики, формою листа передбачено лише зміну прізвища адресата. Відповідно довідки відповідача від 30.12.2013 року, заборгованість по заробітній платі позивача за період з 01.05.2013 року по 31.12.2013 року склала 11 231,30 грн., при цьому оклад за період з травня 2013 року по липень 2013 року склав 2048,50 грн., а з серпня 2013 року по грудень 2013 року - 1017,16 грн. 04.02.2014 року до правоохоронних органів позивачем надіслано заяву про вчинення кримінального правопорушення у відношенні неї за ст.175 КК України, де викладено обставини вчинення злочину директором відповідача Соколовою І.П., об'єктом якого є її охоронювані законом трудові права з своєчасного та повного отримання заробітної плати, трудової книжки. За даною заявою слідчим відділом РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області розпочате досудове розслідування за кримінальним провадженням №12014040660000436, яке в подальшому передане за підслідністю в Бабушкінський РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Пунктом 4 ст.36 КЗпП України передбачено підстави припинення трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41.) Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Пунктом 2 ст.41 КЗпП України передбачено додаткову підставу розірвання трудового договору з ініціативи власника, а саме за винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. За ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. У відповідності п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку). Розглядаючи позовні вимоги про визнання звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України незаконним, та як наслідок визнання недійсним наказу №5/14-К від 06.02.2014 року, запису від 06.02.2014 року у трудовій книжці про звільнення, визнання відсутності позивача на роботі з січня по день винесення рішення вимушеним прогулом, суд виходить з недоведеності позивачем факту виявлення бажання щодо звільнення з займаної посади за власним бажанням шляхом складення такої заяви 13.01.2014 року. У зв'язку з цим, та враховуючи, що позивач за викладених нею у позові обставин не спростовує факту відсутності її на робочому місці під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, та враховуючи, що посада позивача підпадає під Перелік посад і робіт, що заміщаються або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть полягати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпустки), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затверджений постановою від 28 грудня 1977 р. N 447/24, позовні вимоги про визнання звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП України незаконним, та як наслідок визнання недійсним наказу №5/14-К від 06.02.2014 року, запису від 06.02.2014 року у трудовій книжці про звільнення, визнання відсутності позивача на роботі з січня по день винесення рішення вимушеним прогулом не є доведеними та не підлягають задоволенню. Що стосується стягнення з ТОВ «Гапа-Україна» на користь позивача заробітної плати за період з травня 2013 року по квітень 2014 року, виходячи з розміру середньої зарплати 2048,50 грн. за місяць у розмірі 22 533,50 грн., то зазначені вимоги є частково обґрунтованими, оскільки доведені позивачем за допомогою довідки відповідача про наявну заборгованість з травня 2013 року по грудень 2013 року та в цій частині підлягають задоволенню. Решта позовних вимог про поновлення на посаді та повернення особистих речей задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено незаконності її звільнення, не доведено і існування особистих речей та наявних перешкод в їх отриманні. Оскільки незаконності звільнення судом не встановлено, заподіяння моральної шкоди позивачем не доведено, в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір слід покласти на відповідача, стягнувши на користь держави судовий збір за подання позову майнового характеру в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial