Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~третя особа\~Департамент реєстрації\~та цифрового\~розвитку Харківської\~міської ради,\~в якому\~з урахуванням\~уточнених позовних\~вимог просив\~суд визнати\~договір купівлі-продажу\~квартири,\~розташованої за\~адресою [ADDRESS] ,\~посвідчений приватним\~нотаріусом ХМНО\~Ушивець О.Ю.\~за №\~3330\~від 24.02.2017\~року недійсним\~в частині\~зазначення про\~купівлю квартири\~за особисті\~кошти [PERSON] \~в її\~особисту приватну\~власність , застосувати наслідки часткової недійсності договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , у вигляді визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, скасувати державну реєстрацію за індексним номером 34023462 від 24.02.2017 року одноособового права власності [PERSON] на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 118215646310, визнати за [PERSON] , [INFO] , Ѕ частину ідеальної частки права власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] , \~ \~ \~ \~визнати за [PERSON] , [INFO] , 1/2 частину ідеальної частки права власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] , , стягнути з [PERSON] , [INFO] , грошову суму в розмірі 672 500 грн. в порядку виконаного боргового зобов`язання, визнати за [PERSON] , [INFO] , одноособове право власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] з коморою в підвалі, визнати за [PERSON] , [INFO] , одноособове право власності на машиномісце, розташоване за адресою [ADDRESS] , місце № 114, а також визнати за [PERSON] одноособове право власності на транспортний засіб легковий автомобіль BMW 3201,2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.11.2015 року відділом ДРАЦС Печерського РУЮ у м. Києві зареєстровано шлюб між ним та відповідачкою. На початку 2020 року фактичні шлюбні відносини між ними припинено. Станом на день подання даної заяви та за час перебування у шлюбі, за сторонами по справі зареєстровано майно, а саме: 1. \~ \~ \~ \~квартира за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] ; 2. \~ \~ \~ \~квартира за адресою: [ADDRESS] з коморою в підвалі, що зареєстрована за [PERSON] ; 3. \~ \~ \~ \~машиномісце, розташоване за адресою [ADDRESS] , місце № 114, зареєстровано за [PERSON] ; 4. \~ \~ \~ \~транспортний засіб BMW 320і, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . З приводу вказаного майна, позивач в своєму позові зазначив, що квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана сторонами 24.02.2017 року за договором купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Ушивець О.Ю. за номером 3330. Право власності зареєстровано на підставі рішення державного реєстратора за індексним номером 34023462 від 24.02.2017 року з відкриттям розділу з наданням об`єкту нерухомості реєстраційного номеру 1182156463101. В договорі купівлі-продажу зазначено, що вказана квартира придбавається в особисту приватну власність [PERSON] за її особисті кошти. Однак, позивач вказує, що він заперечує зазначений в договорі припис про придбання [PERSON] квартири за особисті кошти, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу відповідачка не мала у особистій власності коштів достатніх для придбання квартири у приватну особисту власність. Позивач в позові зазначив, що на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] були сплаченні спільні кошти подружжя, які були отриманні в позику, але [PERSON] ввівши його в оману, зазначила в договорі про придбання квартири в її приватну власність. Тому, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу його було введено в оману щодо правового режиму квартири, він вважає, що вказана квартира є спільної особистою власністю подружжя, та просить визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Також позивач зазначив, що вартість квартири з моменту її придбання збільшилася майже в 4 рази, в тому числі за рахунок проведення в ній ремонту, зокрема внутрішньо квартирні комунікації, за кошти подружжя, а тому він вважає, що квартиру слід визнати спільною сумісною власністю та розподілити її між колишнім подружжям в рівних частинах. Стосовно боргового зобов`язання подружжя позивач в позовній заяві зазначив, що оскільки на момент придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , подружжя не мали власних коштів, тому його дід, [PERSON] , надав їм кошти в безпроцентну позику з умовою повернення, на придбання квартири та поліпшення в ній умов проживання. Так, відповідно до вказаного, позивач зазначає, що в січні 2017 року [PERSON] було надано подружжю грошову суму в розмірі 1 499 743 грн в еквіваленті 55 750 доларів США, яка була витрачена 24.02.2017 року на придбання квартири [ADDRESS] та початок ремонтних робіт в цій квартирі. Позивач зазначає, що 04.05.2017 року він поклав на депозитний рахунок № [NUMBER] в ПриватБанку залишок від отриманої позики, що дорівнював 30 000,0 доларів. США, в подальшому позивач від імені подружжя почав повертати позичену грошову суму з 05.04.2017 року шляхом переведення грошових переказів з карткового рахунку ПриватБанку позивача № [NUMBER] на картковий рахунок ПриватБанку його діда, [PERSON] № [NUMBER] . Також позивач зазначив, що для обліку повернення боргу, [PERSON] створив обліковий запис на ГуглДиску, в якому вносив записи про повернення грошових сум від сім`ї позивача з відповідачем, що здійснювались з карткового рахунку позивача в ПриватБанку. Таким чином, подружжя позивача з відповідачем повернуло [PERSON] кошти в розмірі 154 743 грн. Також позивач зазначає, що на час останньої транзакції у подружжя залишилась заборгованість в розмірі 50 000 доларів США, яка за розрахунком становить 1 345 000 грн, що покладає обов`язок повернення коштів на кожного з подружжя в розмірі 672 500 грн. Щодо квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] позивач зазначив, що вказана квартира належить йому на підставі основного договору купівлі-продажу від 09.07.2018 року. Вказаний договір купівлі-продажу було укладено 02.07.2018 року між позивачем та АТ «Закритий недеверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант» з іншої сторони, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. за реєстраційним номером 1430 надалі - Договір № 1430). На виконання попереднього договору № 1470 позивачем сплачено платіж в рахунок гарантійного (забезпечувального) платежу в сумі 806 977,50 грн, відповідно до п. 5.3 Договору № 1470. Наступні платежі мало бути сплачено в сумах 230 565 грн та 115 282,50 грн, відповідно но розрахунку, зазначеному в п. 5.4. Договору № 1470. Пунктами 2.1. та 2.3. Договору № 1470 було передбачено розрахунок остаточної вартості нерухомого майна, що придбавається, та корегування вартості в залежності від реальної площі квартири. Позивач зазначає, що вказана сума в розмірі 806 977,50 грн не належала їх сім`ї, а була подарована особисто йому в особисту приватну власність його дідусем, [PERSON] . Вказана сума була надана трьома частинами: 598 500 грн, 169 500 грн та 39 600 грн. Так, грошова сума в розмірі 598 500 грн була отримана 30.09.2016 року готівкою від [PERSON] та зарахована на поточний рахунок позивача в ПриватБанку. Грошова сума в розмірі 169 500 грн була зарахована 01.10.2016 року переказом від 30.09.2016 року з картки [INFO] , що належить [PERSON] . Грошова сума в розмірі 39 600 грн була отримана 02.10.2016 року готівкою від [PERSON] та зарахована на поточний рахунок позивача в ПриватБанку. Відповідно до викладеного, позивач вважає, що квартира в м. Львові ним придбана в приватну особисту власність за грошові кошти, що йому належали особисто. Крім того, зазначає, що його матір`ю, [PERSON] , було надано додаткові кошти на обладнання квартири, зокрема придбання меблів та кухні. Він зазначає, що вказане також підтверджується транзакціями грошових переказів, що були здійсненні його матір`ю. Таким чином, на придбання квартири у Львові та придбання меблів та іншого, [PERSON] було надано позивачеві грошову суму в розмірі 201\~415 грн. в якості особистої приватної власності. Тому вважає, що квартира у Львові була придбана ним виключно на грошові кошти, надані йому в якості особистих приватних, що тягне за собою особисту приватну власність на вказану квартиру. З приводу вимоги про визнання за ним на праві особистої приватної власності машино-місця (гаражу) позивач в своєму позові зазначив, що вказане машино-місце належить йому на підставі договору купівлі- продажу майнових прав на об`єкт нерухомості № МПЦ-10-114/1 від 21.01.2019 року, довідки оплату майнових прав в повному обсязі та акту прийому-передачі майна від 31.05.2019. Право власності зареєстровано на вказаний об`єкт нерухомості за реєстраційним номером 712846101 відповідно до рішення про державну реєстрацію права за індексним номером 47301691 від 11.06.2019 року, номер запису про право власності 31951244. Позивач зазначає, що за вказане машино-місце ним було сплачено 115\~632,62 грн., з яких 50\~000 грн. на його рахунок було надіслано його матір`ю, [PERSON] , 04.01.2019 та 163\~000 грн. надіслано також на його рахунок 18.01.2019. Тому позивач вважає, що машино-місце належить йому на праві особистої приватної власності та не належить поділу між подружжям. Стосовно транспортного засобу, позивач в своєму позові зазначив, що транспортний засіб BMW 320і, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] був придбаний ним 27.04.2018 року також за рахунок особистих грошових коштів. Вказані грошові кошти мають наступне походження: до шлюбу він мав розміщений депозитний вклад № [NUMBER] в відділенні AT «Ощадбанк» № 0106 від 03.07.2014 року, який було закрито Позивачем з повернення грошової суми в розмірі 100 010 грн 07.08.2014 року. Станом на дату закриття депозитного вкладу та відповідно до даних, розміщених на офіційному сайті Міністерства фінансів України https://index.minfin.com.ua/exchange/archive/2014-08-07/ курс доллара США становив 12,45 грн. За розрахунками позивачем було отримано грошову суму в еквіваленті 8 032,9 дол. США. Станом на час придбання транспортного засобу, 27.04.2018 року, відповідно до даних, розміщених на офіційному \~ \~ \~ \~сайті \~ \~ \~ \~Міністерства фінансів України https://index.minfm.com.ua/exchange/archive/2018-04-27/. курс долара США становив 26,23 грн, що за розрахунком становило 210 702,9 грн, які були витрачені позивачем на придбання транспортного засобу. Тому, позивач зазначає, що вказане підтверджує належність грошових коштів, що витрачені на придбання спірного транспортного засобу, виключно позивачеві в порядку особистої приватної власності, що не підлягають поділу між подружжям. 06.04.2020 представник відповідач [PERSON] адвокат Найда І.А. надала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що вимоги позивача не можуть бути задоволенні в повному обсязі, а факти викладенні позивачем в його позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України. Щодо недійсності правочину у частині визначення режиму власності та твердження, що спірна квартира у м. Харкові не є особистою приватною власністю відповідача, оскільки була придбана не за особисті кошти відповідачки, а за спільні кошти подружжя, які були отримані у позику від дідуся позивача, представник відповідача зазначила, що спірна квартира була придбана виключно за особисті кошти [PERSON] . У придбання цієї квартири не було вкладено особистих коштів позивача, спільних коштів подружжя чи коштів, отриманих подружжям у так звану «позику» від дідуся позивача [PERSON] . Представник відповідача вказує, шо факт того, що квартира була придбана виключно за особисті кошти відповідача та у її придбання не були вкладені спільні кошти подружжя, підтверджується заявою позивача від 22.02.2017 р., реєстровий № 95, засвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Курило Н. И. та вказівкою про цю заяву у тексті оскаржуваного договору купівлі продажу квартири. Так, у п. 10 договору купівлі-продажу зазначеної квартири від 24.02.2017 р., реєстровий № 3330 вказано, що «цей договір укладається Покупцем, за згодою її чоловіка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується заявою, в якій він стверджує, що квартира придбається дружиною за особисті кошти, в особисту приватну власність, підпис на якій засвідчено [PERSON] приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 22.02.2017 року за реєстровим № 95. У вказаній заяві позивач підтвердив, що «грошові кошти, за які придбавається вищезазначене нерухоме майно (квартира за адресою [ADDRESS] ) є особистою приватною власністю [PERSON] , та те, що квартира не буде являтися спільним майном подружжя, будь-яких претензій щодо цього нерухомого майна в майбутньому він не матиме. Тому відповідачка у своєму відзиві зазначає, що зазначена заява також доводить, що позивач усвідомлював і розумів, що квартира придбається за особисті кошти відповідачки і не буде належати подружжю на праві спільної сумісної власності. При цьому, представник відповідача зазначає, що на підтвердження того факту, що на придбання спірної квартири були витрачені спільні кошти подружжя, отримані у «позику» від [PERSON] позивач не надає жодних доказів, які б доводили, що позивач дійсно отримав кошти від свого діда у безпроцентну позику та що саме ці кошти, які він начебто отримав, були вкладені у придбання квартири. Посилання позивача на те, що він не мав наміру щодо укладення оскарженого правочину для отримання спірної квартири у приватну власність відповідачки та введенням його таким чином в оману відповідачем, також спростовуються заявою позивача від 22.02.2017 р. за реєстровим № 95, засвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Курило Н. І. Також представник відповідача у своєму відзиві звернула увагу, що вказана заява була складена позивачем і засвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, тобто у м. Львові, а сам оскаржуваний правочин був укладений у м. Харкові і посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О. Ю., що унеможливлює вчинення певних умисних дій, незаконний влив відповідача на позивача у момент складання такої заяви тощо. Навпаки ж, позивач звернувся до нотаріуса з метою укласти не типову заяву- згоду одного з подружжя на укладення правочину, таку, що передбачає додаткові особливі положення щодо джерела походження коштів та визначення режиму особистої приватної власності майна. Тобто у позивача було чітке усвідомлення того, що квартира придбається не за спільні кошти подружжя. А якби ж квартира дійсно придбавалася за спільні запозичені кошти подружжя у спільну сумісну власність, позивач міг би чітко зазначити про це у цій заяві. Окрім цього, зазначена заява складена і посвідчена нотаріусом 22.02.2017 р., тобто за два дні до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири. Це означає, що у позивача було достатньо часу, аби внести зміни у таку заяву, відкликати її, у випадку, якщо б він не мав дійсної волі на те, аби вказана квартира вважалася особистою приватною власністю відповідача. Усі ці обставини свідчать про суперечливість у позиції і діях позивача, а тому доводу позивача не можна вважати достатніми для визнання правочину недійсним. Щодо підстав визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, представник відповідача наголошує, що позивач жодного разу не був у спірній квартирі. З моменту придбання зазначеної квартири ремонту, переобладнання у ній не проводилося, заміни або встановлення внутрішньоквартирних комунікацій не здійснювалося, обладнання меблями, побутовою технікою не відбувалося. Тому жодних поліпшень у спірній квартирі не було здійснено. Представник відповідача у своєму відзиві також зазначила, що предметом доказування за даною підставою є не тільки істотне збільшення вартості спірного майна, як зазначає позивач, а й встановлення самого факту збільшення вартості особистого майна одного з подружжя, наявність затрат, за рахунок яких відбулося таке збільшення вартості та безпосередньо істотність збільшення такої вартості. Так, позивач стверджує, що первісна вартість спірної квартири відповідно до договору купівлі-продажу станом на 24.02.2017 р. становить 368 630 грн., а вже станом на 10.01.2020 р. - 1 320 000 грн. Переводячи ці суми в долари, позивач вказує, що вартість квартири збільшилась у 4 рази. Як на доказ, що підтверджує збільшення вартості спірної квартири позивач посилається на інформаційну довідку вих. № 10-1/20 від 10.01.2020 р., видану ФОП [PERSON] . Однак, відповідачка зазначає, що така довідка не встановлює і не підтверджує вартість майна, оскільки носить лише інформаційний, довідковий характер, про що прямо вказано у тексті самої довідки. Доказом, який би міг підтвердити вартість спірної квартири станом на 10.01.2020 р., висновок експерта про вартість (оцінку) майна. А позивач намагається підмінити належний та допустимий доказ - висновок експерта, неналежним доказом - інформаційною довідкою. Таким чином, відповідачка вважає, що факт збільшення вартості майна не підтверджений. Додатково відповідачка зазначила, що навіть якби якісь істотні поліпшення і були зроблені за рахунок спільних затрат і внесків подружжя, то право спільної сумісної власності виникало би лише на ту частку майна, яка істотно збільшилася, а не на весь майновий об`єкт. Тобто майно, що належало одному з подружжя в порядку ст. 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Зазначене узгоджується з практикою Верховного Суду. Таким чином, у спірній квартирі не було здійснено жодних поліпшень. Посилання позивача на факт збільшення вартості особистої квартири відповідачки за рахунок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або затрат позивача та істотність такого збільшення є надуманими, необґрунтованими і не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами. Щодо боргового зобов`язання подружжя та твердження позивача, що його дід [PERSON] надав подружжю грошові кошти, необхідні для придбання та подальшого поліпшення, ремонту спірної квартири у м. Харкові у безпроцентну позику з умовою повернення, представник відповідачки зазначила, що подружжя не отримувало жодних спільних боргових зобов`язань, а між подружжям та дідом позивача не було укладено договору безпроцентної позики. Про існування відносин позики відповідачу нічого відомо не було. Позивач стверджує, що дідом було «надано» подружжю грошову суму у розмірі 1499 743 грн. При цьому, позивач не вказує у якій формі (готівковій чи безготівковій) ці кошти начебто були «надані» подружжю. Також позивач не надає жодних доказів, які б підтверджували укладення договору позики та отримання подружжям суми коштів у зазначеному розмірі у січні 2017 року. Також представник відповідача заперечуючи проти задоволенні позовних вимог зазначила, що договір позики на суму більш ніж 170 грн. укладається у письмовій формі. На підтвердження своїх вимог позивачем не було надано письмового договору позики, укладеного між подружжям та дідусем. З цього випливає, що такого договору позики та інших документів, які б підтверджували укладення договору позики, не існує, а отже факт боргових зобов`язань є надуманий позивачем. Також звертає увагу, що за словами позивача 04.05.2017 р. він поклав на депозитний рахунок № [NUMBER] в ПриватБанк суму у розмірі 30 000 дол. Враховуючи, що боргових зобов`язань у подружжя не існувало, а кошти, покладені на депозитний рахунок, є спільними коштами подружжя, такий депозит також підлягає поділу у рівних частках між сторонами як спільне сумісне майно подружжя. Таким чином, подружжя не отримувало жодних спільних боргових зобов`язань, між подружжям та дідусем позивача не було укладено договору безпроцентної позики, а отже у відповідача не виникає обов`язку повернення грошових коштів позивачу. Щодо квартири за адресою [ADDRESS] представник відповідача вказала, що вказана квартира була придбана у період шлюбу сторін, за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї. У п. 12.13 попереднього договору купівлі-продажу вказаної квартири від 03.10.2016р., реєстровий № 1470, засвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П., зазначено, що до відома Продавця, в особі представника, доведено, що укладення даного Договору здійснюється за згодою дружини - [PERSON] , що підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. 03 жовтня 2016 року за реєстровим № 1469. Також, у п. 4.5 основного договору купівлі-продажу вказаної квартири від 09.07.2018 р., реєстровий № 1430, засвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. також зазначено, що до відома Продавця, в особі представника, доведено, що укладання даного Договору здійснюється за згодою дружини - [PERSON] , підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. 09 липня 2018 року за реєстровим № 1429. У заяві від 09.07.2018 р. за реєстровим № 1429, нотаріально засвідченій приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П., відповідач зазначає «Я, [PERSON] , цією заявою надаю згоду своєму чоловіку - [PERSON] , придбати квартиру [ADDRESS] , шляхом укладення ним відповідного договору купівлі-продажу квартири. При цьому я заявляю, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї, та погоджуюся з тим, щоб умови договору (у тому числі і сума договору) визначалися моїм чоловіком самостійно» . Процитовані пункти попереднього та основного договору купівлі-продажу квартири та наявність згоди відповідача на придбання цієї квартири свідчать про режим спільної сумісної власності подружжя такої квартири. Посилання позивача на той факт, що у договорі купівлі-продажу не вказано, що така квартира придбається в інтересах сім`ї спростовується цією ж заявою, у якій чітко зазначено, що «такий правочин відповідає інтересам сім`ї». Також відповідачка у своєму відзиві на позовну заяву звернула увагу, що у матеріалах справи наявні дві різні нотаріально посвідчені заяви-згоди позивача і відповідача на придбання спірних квартир у м. Харкові та м. Львові. Це означає, що сторони чітко узгодили і розмежували між собою, яка з квартир, придбаних у період шлюбу, буде вважатися спільним сумісним майном, а яка особистим майном відповідача. Отже, відповідач вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. А тягар доказування обставин, необхідних для її спростування, покладається на позивача. Стосовно посилання позивача на дарування дідом та його матір`ю коштів позивачу у особисту приватну власність для придбання квартири представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначила, що відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей - фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Національна валюта відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про валюту і валютні операції» належить до валютних цінностей. Згідно із п. 5 підрозділу XX ПК України неоподатковуваний мінімум доходів громадян дорівнює 17 грн. П`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян становить 850 грн. Тобто договір дарування грошових коштів на суму більш ніж 850 грн. укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Такий договір не може вчинятися усно. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Щодо машиномісця (гаражу) представник відповідачки заначила, що машино-місце також було придбано у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї. Доказів, що грошові кошти на придбання вказаного машино-місця були позивачу подаровані особисто його матір`ю матеріали справи не містять. Стосовно транспортного засобу представник відповідача вказала, що автомобіль також був придбаний у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї. На підтвердження своєї позиції позивач надає копію довідки № 1724 від 26.02.2020 р. від AT «Ощадбанк», у якій вказано, що позивач «мав розміщений депозитний вклад в головному управлінні по м. Києву та Київській області AT «Ощадбанк» у відділені № 0106 вклад № 72768626 від 03.07.2014 р. рахунок № [NUMBER] в сумі 100010.00 грн. був повернений та закритий 07.08.2014 р . Зі змісту цієї довідки виходить, що позивач дійсно мав депозитний вклад до укладення шлюбу і зняв кошти з такого депозитного рахунку за 1 рік і 3 місяці до укладення шлюбу з відповідачем. Як вказує сам позивач, спірний автомобіль було придбано 27.04.2018 р., тобто через З роки і 8 місяців після закриття депозиту та повного зняття коштів з такого рахунку. Відслідкувати рух коштів у період з 07.08.2014 р. - моменту їх зняття з депозитного рахунку до моменту придбання автомобіля - 27.04.2018 р. видається неможливим через їх готівкову форму та значний проміжок часу між вказаними операціями. Відповідач припускає, що позивач дійсно зняв ці кошти з депозиту та витратив ще до укладення шлюбу з відповідачем та придбанням спірного автомобіля. Також позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що саме кошти, зняті з депозиту за 3 роки і 8 місяців до купівлі спірного автомобіля, були вкладені саме у його придбання. Посилання на той факт, що вказаним автомобілем користувався особисто позивач, а тому такий автомобіль використовувався не в інтересах сім`ї, є необґрунтованими. Оскільки сторони спільно купували вказаний автомобіль, щодня їздили разом на ньому на роботу, за покупками, на відпочинок, до батьків тощо. Розмежувати у яких випадках автомобіль використовувався в інтересах сім`ї, а в яких - ні, видається неможливим, адже сторони були сім`єю, а отже і використовували все належне їм майно спільно. При цьому факт одноособового користування автомобілем не впливає на режим спільної сумісної власності подружжя і не може його змінювати на режим одноособової власності позивача, оскільки -автомобіль не вважається річчю індивідуального користування. Таким чином, представник зазначає, що зазначений автомобіль було придбано у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, а тому, такий автомобіль є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Також, представник відповідача зазначила, що у відповідності до норм ЦПК України, всі зображення, які вставлені у текст заяви про збільшення позовних вимог, не є письмовими або електронними доказами і не можуть братися до уваги судом. Тому є обґрунтовані підстави вважати, що такі зображення штучно створені (підроблені) за допомогою певних технічних програм. Щодо подання доказів, представник відповідачки вказала, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Позивач у заяві про збільшення позовних вимог зазначає, що копії платіжних документів, вказаних у п. З та п. 4 такої заяви не додаються у зв`язку з ненаданням їх на вимогу позивача у відділенні ПриватБанку та будуть надані за необхідністю після їх отримання від ПриватБанку. Проте позивачем не зазначено, які саме платіжні документи малися ним на увазі, не надано доказів, які б підтверджували, що ним було здійснено усі належні дії, спрямовані на отримання вказаних доказів. Тобто позивачем не підтверджено, що він дійсно звертався до ПриватБанку, а банк відмовився надавати йому таку інформацію. У зв`язку з цим, відповідач припускає, що позивач не звертався до Приват банку із запитами щодо отримання доказів. Щодо опитування відповідача як свідка, представник відповідачки зазначила, що позивачем порушено порядок поставлення 10 питань відповідачу, оскільки такі питання він повинен був поставити у першій заяві по суті, а не у заяві про збільшення позовних вимог. Крім цього, заява про збільшення позовних вимог не містить клопотання позивача про зобов`язання судом відповідача надати відповіді на його запитання. Таким чином, з урахуванням порушення процедури письмового опитування учасників справи як свідка, вважає, що підстави для надання відповідей на питання сторони відсутні. Крім того, 06.04.2020 року представник відповідача [PERSON] адвокат Найда І.А. подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила суд здійснити поділ майна, що є спільною власністю подружжя та визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] (з коморою); визнати за нею право особистої приватної власності на машиномісце № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] ; визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що 28.11.2015 між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу дітей не мають. Протягом усього подружнього життя вони проживали разом, вели спільне господарство, обоє отримували дохід від здійснення підприємницької діяльності у сфері надання послуг з комп`ютерного програмування. Фактичні шлюбні відносини сторін припинено 12 січня 2020 р. на момент звернення до суду з зустрічною позовною заявою шлюб не розірвано, та подано позовну заяву до Дзержинського районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу. Представник позивачки за зустрічним позовом зазначила, що за час перебування у шлюбі сторонами набуте таке майно: квартира за адресою [ADDRESS] ; квартира за адресою [ADDRESS] з коморою в підвалі; машиномісце, розташоване за адресою [ADDRESS] , місце 114, транспортний засіб легковий автомобіль ВМW320і, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Згоди щодо розподілу майна між сторонами не досягнуто, тому вона звертається з зустрічним позовом до суду. Стосовно квартири за адресою [ADDRESS] представник позивачки за зустрічним позовом зазначила, що за договором купівлі-продажу квартири від 09.07.2018року реєстровий № 1430, засвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. подружжям було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] (з коморою) на ім`я відповідача [PERSON] . Вказана квартира була придбана в період шлюбу сторін та за спільні сумісні кошти подружжя в інтересах сім`ї. Договір купівлі-продажу вказаної квартири був укладений на підставі попереднього договору купівлі-продажу вказаної квартири від 03.10.2016 р., реєстровий № 1470, засвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. У п. 12.13 попереднього договору купівлі-продажу вказаної квартири від 03.10.2016 р., реєстровий № 1470, засвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П., зазначено, що «до відома Продавця, в особі представника, доведено, що укладення даного Договору здійснюється за згодою дружини - [PERSON] , що підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. 03 жовтня 2016 року за реєстровим № 1469». У п. 4.5 основного договору купівлі-продажу вказаної квартири від 09.07.2018 р., реєстровий № 1430, засвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. зазначено, що «до відома Продавця, в особі представника, доведено, що укладення даного Договору здійснюється за згодою дружини - [PERSON] , що підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П. 09 липня 2018 року за реєстровим № 1429». У заяві-згоді на вчинення такого правочину від 09.07.2018 р. за реєстровим № 1429, нотаріально засвідченій приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р. П., позивач зазначає «Я, [PERSON] , цією заявою надаю згоду своєму чоловіку - [PERSON] , придбати квартиру [ADDRESS] , шляхом укладення ним відповідного договору купівлі-продажу квартири. При цьому я заявляю, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї, та погоджуюся з тим, щоб умови договору (у тому числі і сума договору) визначалися моїм чоловіком самостійно». Представник позивачки за зустрічним позовом зазначає, що процитовані пункти попереднього та основного договору купівлі-продажу квартири, наявність згоди відповідача на придбання цієї квартири доводять, що така квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Щодо машино місця представник позивачки за зустрічним позовом зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості від 21.01.2019 р. № МПЧ-10-114/1, довідки про оплату майнових прав у повному обсязі та акту прийому-передачі майна від 31.05.2019 р. подружжям було придбано машиномісце № 114 за адресою [ADDRESS] на ім`я відповідача [PERSON] . Такий договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості укладався у письмовій формі без нотаріального посвідчення, а тому згода нотаріально посвідчена згода дружини на вчинення такого правочину не надавалася. Вказане машиномісце було придбане у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї . Стосовно транспортного засобу вона зазначила, що 27.04.2018 р. подружжям було придбано автомобіль BMW 320і, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] на ім`я відповідача [PERSON] . Автомобіль було придбано у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї. Сторони спільно використовували автомобіль для спільних поїздок на роботу, за покупками, на відпочинок, до батьків тощо. Отже, вище зазначені об`єкти: квартира у м. Львові (з коморою), машиномісце, автомобіль були придбані у період шлюбу сторін за спільні сумісні кошти подружжя та в інтересах сім`ї, а тому презумпцією спільної сумісної власності подружжя, такі об`єкти є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між сторонами у рівних частках. Представник позивача за зустрічним позовом також зазначила, що вважає ефективним способом захисту прав позивача у такій справі буде вимога визнати за позивачкою право особистої приватної власності на машиномісце замість 1/2 частки у спірному автомобілі. З приводу визнання права особистої приватної власності на квартиру в м. Харкові, представник позивача за зустрічним позовом зазначила. За договором купівлі-продажу від 24.02.2017 р., реєстровий № 3330, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О. Ю., позивачем було придбано у особисту приватну власність квартиру за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана виключно за особисті кошти позивача. У придбання цієї квартири не було вкладено особистих коштів відповідача чи спільних коштів подружжя. Вказане підтверджується заявою відповідача від 22.02.2017 р., реєстровий № 95, засвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Курило Н. И. та вказівкою про цю заяву у тексті оскаржуваного договору купівлі продажу квартири, де у п. 10 вказано, що «цей договір укладається Покупцем, за згодою її чоловіка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується заявою, в якій він стверджує, що квартира придбається дружиною за особисті кошти, в особисту приватну власність, підпис на якій засвідчено [PERSON] приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 22.02.2017 року за реєстровим № 95». У цій заяві відповідач підтвердив, що «грошові кошти, за які придбавається вищезазначене нерухоме майно (квартира за адресою [ADDRESS] ) є особистою приватною власністю [PERSON] , вищезазначена квартира не буде являтися спільним майном подружжя, будь-яких претензій щодо цього нерухомого майна в майбутньому я не матиму». Додатково представник звертає увагу, що у матеріалах справи наявні дві різні нотаріально посвідчені заяви-згоди позивача і відповідача на придбання спірних квартир у м. Харкові та м. Львові. Це означає, що сторони чітко узгодили і розмежували між собою, яка з квартир, придбаних у період шлюбу, буде вважатися спільним сумісним майном, а яка особистим майном відповідача. Тому факт придбання вказаної квартири за особисті приватні кошти позивачки, вважає встановленим і підтвердженим відповідачем. 22.10.2020 представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] адвокат Смілянський Я.Г. надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що квартира за адресою: [ADDRESS] , з коморою в підвалі, була зареєстрована за Відповідачем за зустрічним позовом на підставі основного договору купівлі-продажу від 09.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. за № 1430. Основний договір купівлі-продажу вказаної квартири було укладено 02.07.2018 року між [PERSON] з однієї сторони та АТ «Закритий недеверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант» з іншої сторони, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. за реєстраційним номером 1430. Вказаний договір № 1430 було укладено на підставі попереднього договору, укладеного АТ «Закритий недеверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Адамант», від імені якого діяло ТОВ «Компанія з управління активами «Актив» в особі Нагонюка Вячеслава Григоровича з однієї сторони та [PERSON] з іншої, який посвідчено 03.10.2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. за реєстраційним номером 1470. За вказану Квартиру з карткового рахунку Відповідача за зустрічним позовом було сплачено наступні грошові кошти: 806 977, 50 грн - 03.10.2016 року, 230 565,00 грн - 02.12.2016 року , 115 282,50 грн - 02.02.2017 року. Отже, відповідно до договору придбання майнових прав на квартиру, відповідачем за позовом станом на 02.02.2017 року було сплачено зі свого карткового рахунку суму в розмірі 1 152 825 грн. Представник відповідача за зустрічним позовом зазначив, що дохід позивача за зустрічним позовом за 2017 рік становив не більше 40\~000 грн. Точних даних він не має. В жовтні 2020 року до ГУ ДПС в Харківській області було здійснено звернення з адвокатським запитом щодо надання інформації про стан доходів [PERSON] , однак на день подання відзиву на зустрічну позовну заяву відповідь на запит не отримана. Щодо доходів відповідача за зустрічним позовом, його представник вказав, що його сумарний дохід станови 388\~509,34 грн., а саме: 98\~090,30 грн. за трудовим договором за місцем роботи, за період грудень 2015 квітень 2016 року, та 290\~419,04 грн та за три квартали 2016 року як ФОП . з урахуванням податку вказана сума буде становити 350\~000 грн., з якої також слід відняти витрати подружжя на оплату орендованого житла, харчування, одяг тощо, що становить не менше 260\~000 грн з розрахунку 20\~000 грн. щомісячних витрат за 13 місяців. Таким чином, спільних сумісних коштів подружжя не мало на придбання квартири у м. Львові. Так, представник відповідача у відзиві на зустрічний позов зазначив, що грошові кошти на придбання квартири були наданні особисто [PERSON] від його дідуся [PERSON] , а саме: 598\~500 грн. наданні готівкою та покладенні 30.09.2016 року на рахунок [PERSON] № [NUMBER] ; 169\~500 грн. отриманні грошовим переказом 30.09.2016 року з рахунку [PERSON] № [NUMBER] ; 39\~600 грн. отриманні готівкою та покладенні на рахунок [PERSON] № [NUMBER] . Також представник звертає увагу на те, що попри невідповідний спільний сумарний дохід подружжя за період в три дні на картку [PERSON] було зараховано одночасно грошову суму в розмірі 807\~600 грн., що на його думку доводить відмінність вказаних грошових коштів від спільного сумісного доходу подружжя. Таким чином, представник зазначає, що сумарно від [PERSON] відповідачем за зустрічним позовом було отримано 806\~978,50 грн.. які 03.10.2016 витрачено на сплату первісного внеску. Щодо подальших платежів, представник відповідача зазначив, що в квітні 2016 року [PERSON] від його діда, [PERSON] було отримано грошові кошти в розмірі 14\~480 доларів США. 22.04.2016 та 18.05.2016 вказану грошову суму було покладено двома платіжками на депозитний рахунок [PERSON] в АТ «Ощадбанк». В подальшому вказаний депозит було знято двома платіжками : 9\~000 доларів США 24.10.2016 та 4580 доларів США 25.10.2016 та покладено їх на депозитні рахунки в АТ КБ «Приват Банк». 25.11.2016 [PERSON] було здійснено повернення коштів за договором позики та отримано 9021,48 доларів США., що згідно курсу складало 230\~841,63 грн., з яких 230\~565,00 грн. було сплачено 02.02.2016. 26.01.2017 [PERSON] здійснено повернення коштів за договором депозиту та отримано 4\~616,94 доларів США. Таким чином, [PERSON] отримав з депозиту грошову суму в розмірі 125\~118,16 грн., з яких 115\~282,50 грн. було 02.02.2016 сплачено відповідно до договору придбання квартири у м. Львові. Таким чином, представник відповідача за зустрічним позовом вважає, що доведено відсутність можливості сплатити вказані грошові кошти спільних доходів подружжя за вказаний період, тому зазначене виключає вказане майно з режиму спільного сумісного майна подружжя та можливості його поділу. Стосовно транспортного засобу представник відповідача за зустрічним позовом у відзиві на зустрічну позовну заяву зазначив, що вказаний транспортний засіб було придбано 27.04.2018 за рахунок особистих грошових коштів, оскільки [PERSON] до укладання шлюбу мав розміщений депозитний вклад № [NUMBER] в відділенні АТ «Ощадбанк» № 0106 від 03.07.2014 року, який було ним закрито з поверненням грошової суми в розмірі 100\~010 грн. 07.08.2014. Станом на дату закриття депозитного вкладу курс долару становив 12.45 за долар США, за розрахунками відповідачем за зустрічним позовом було отримано грошову суму в еквіваленті 8\~032,9 дол. США. На час придбання транспортного засобу, 27.04.2018 року курс долара становив 26,23 грн., що становило 210\~702,9 грн., які були витраченні на придбання транспортного засобу. вказане спростовує спільний сумісний режим транспортного засобу. З приводу машиномісця представник відповідача за зустрічним позовом зазначив, що машиномісце зареєстровано за Відповідачем за зустрічним позовом на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості № МПЦ-10-114/1 від 21.01.2019, довідки про оплату майнових прав в повному обсязі та акту прийому-передачі майна від 31.05.2019 року. В п. 4.1 договору № МПЦ-10-114/1 від 21.01.2019 року зазначено, що вартість майнових прав на машиномісце № 114 відповідно до договору становить 115\~632,62 грн. В Форвадному контракті від 05.01.2019 року зазначено, що загальна вартість деривативу становить 214\~367,38 грн. Вказана сума на придбання машиномісця були подаровані відповідачу за зустрічним позовом його матір`ю, [PERSON] . 04.01.2019 [PERSON] здійснила грошовий переказ в розмірі 50 000 грн. з картки ПриватБанк на рахунок відповідача за зустрічним позовом. Наступного дня, 05.01.2019 року, відповідач за зустрічним здійснив переказ на рахунок продавця за Форвардним контрактом грошової суми в розмірі 50\~000 грн. 18.01.2019 [PERSON] здійснила грошовий переказ в розмірі 163\~000 грн. з картки Приватбанку на рахунок відповідача за зустрічним позовом. 21.01.2019 відповідач за зустрічним позовом здійснив переказ на рахунок продавця за форвардним контрактом грошової суми в розмірі 163\~368,38 грн. Таким чином, представник відповідача за зустрічним позовом зазначає, що обома платіжками було виконано вимоги договору щодо придбання машиномісця № 114, що є предметом спору, в повному обсязі за рахунок грошових коштів, що не належали подружжю, а були передані відповідачеві за зустрічним позовом в його особисту приватну власність його матір`ю, [PERSON] . Стосовно квартири в м. Харкові представник відповідач зазначив, що відповідач за зустрічним позовом заперечує проти режиму особистої приватної власності вказаної квартири, оскільки вважає договір в цій частині недійсним, так як при укладенні договору його було введено в оману. Представник відповідача за зустрічним позовом вказує, що [PERSON] , обґрунтовуючи свою вимогу в цій частині посилається лише на нотаріально посвідчену заяву [PERSON] , проти якої він заперечує та не визнає її. Водночас, позивач за зустрічним позовом жодними доказами не доводить джерело походження вказаних особистих приватних коштів. З договору купівлі-продажу квартири вбачається, що вартість квартири на момент здійснення правочину становила 368\~630 грн. З п. 3.1.1. відзиву вбачається, що станом на день придбання даної квартири, подружжя не мало власних спільних коштів, що зароблені подружжям спільною працею. Натомість відповідач за зустрічним позовом посилається на використання при купівлі вказаної квартири грошових коштів, що надані дідусем [PERSON] 25.10.2016 року на депозитний рахунок відповідача за зустрічним позовом в АТ КБ «Приват банк» № [NUMBER] було укладено грошову суму в розмірі 8\~478,44 доларів США. Для виплати грошових коштів за придбання квартири в м. Харкові на 24.02.2016 року було взято в борг грошову суму, що відповідає ціні договору. З приводу дарування грошових коштів, представник відповідача за зустрічним позовом зазначив, що договір з приводу дарування дідусем та матір`ю відповідача за зустрічним позовом грошових коштів на придбавання квартири у Львові та машиномісця не вчинявся у письмовій формі та це не є підставою для визнання такого правочину не дійсним, оскільки якщо правочин, до якого законом встановлено його недійсність у разі недодержання вимог щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Сторони договору дарування, не заперечують факту вчинення правочину давання, а грошові переведення є фактом (доказом) вчинення. Крім того, представник відповідача за зустрічним позовом зазначив, що цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства , у цивільних відносинах не застосовується. Звичай не оформлювати в письмовому виді правочини дарування грошових коштів між батьками та дітьми (онуками) не суперечить актам цивільного законодавства. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, довірив представляти свої інтереси адвокату Смілянському Я.Г. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. В судовому засідання представник поповича наголосив, що квартира в м. Харкові була куплена за грошові кошти наданні дідусем позивача в позику, оскільки власних коштів подружжя не мало. Також наголосив, що вказана позика не повернута в рівних частинах подружжям, тому позивач просить визнати право власності на вказану квартиру в рівних частинах. Щодо квартири у м. Львові та машиномісця у м. Львові, то на їх придбання грошові кошти були наданні дідусем [PERSON] та його матір`ю, для придбання останнім майна, у його особисту власність, вказане ними підтверджено у судовому засіданні під час допиту їх у якості свідків. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, довірила представляти свої інтереси адвокату Найді І.А. Представник відповідача [PERSON] адвокат Найда І.А., яка брала участь у судовому засіданні через засоби відозв`язку, просила в задоволення позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, зустрічну позовні вимоги [PERSON] просила задовольнити. Також в судовому засіданні представник відповідача наголосила на тому, що квартира у м. Харкові придбана [PERSON] за її особисті кошти, а не за кошти подружжя, а тому квартира є її особистою приватною власністю, зазначене також підтверджується заявою позивача від 22.2.2017, пунктом 10 договору купівлі-продажу від 24.02.2017. Крім того, вказала, що дідусь, який був допитаний в судовому засіданні в якості свідка пояснив, що він не пам`ятає, на яких умовах він передавав внукові кошти та те, що він не відслідковує, як онук повертає йому кошти та чи повертає взагалі. Також звернула увагу на те, що свідок в своїх поясненнях не згадує про квартиру у Харкові навіть на уточнюючі до нього запитання. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні не зміг пояснити, чи позичив він кошти чи подарував їх онукові. З приводу боргового зобов`язання, частину якого позивач просить стягнути з відповідачки, представник відповідача зазначила, що письмової угоди між дідом та онуком про отримання коштів у борг не вчинялось, а сам дід в судовому засіданні путається з показами, та зазначив, що грошові кошти він надавав виключно онукові. Тому неможливо встановити чи надавались грошові кошти дідом для подружжя та на яких умовах. З приводу квартири у Львові, представник відповідача зазначила, що представником позивача не спростована презумпція спільної сумісної власності, три платежі якими було сплачено за вказану квартиру, були здійсненні з рахунку [PERSON] . Походження вказаних коштів позивачем не доведено. Крім того, депозитні рахунки на які посилається представник позивача, є також спільною сумісною власністю. Також з приводу показань свідка [PERSON] представник відповідача зазначила, що до показань вказаного свідка слід ставитися критично, оскільки вона не пам`ятає всіх подій та сум, що підтверджує тим, що на помилкове запитання представника відповідача, свідок підтвердила, що передавала синові грошові кошти в розмірі 54000 грн., хоч такого траншу, на таку суму, взагалі не існує. Також представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти вимоги позивача, з приводу визнання за ним особистої приватної власності на автомобіль, оскільки депозитний рахунок, на який посилається позивач був закритий 07.08.2014, ще до укладання шлюбу, а автомобіль придбаний подружжям 27.04.2018, тобто через 3 роки та 8 місяців після закриття депозиту. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 28.11.215 між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу подружжя дітей не має. Судом також встановлено, та не заперечується сторонами, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі було придбане наступне майно. -квартира за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] ; -квартира за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] -машиномісце, розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] ; -транспортний засіб BMW 320i, 2010року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Частиною першою статті 70\~СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому\~з подружжя,\~хто використовував\~їх у\~своїй професійній\~діяльності.\~Вартість цих\~речей враховується\~при присудженні\~іншого майна\~другому з подружжя. Присудження одному\~з подружжя\~грошової компенсації\~замість його\~частки у\~праві спільної\~сумісної власності\~на майно,\~зокрема на\~житловий будинок,\~квартиру,\~земельну ділянку,\~допускається лише\~за його\~згодою,\~крім випадків,\~передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пунктах\~2224\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя»\~судам роз`яснено,\~що,\~вирішуючи спори\~між подружжям\~про майно,\~необхідно встановити\~обсяг спільно\~нажитого майна,\~наявного на\~час припинення\~спільного ведення\~господарства,\~з`ясувати джерело і час його придбання. Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 10 договору купівлі-продажу від 24.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ушивець О.Ю., квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] за згодою її чоловіка, [PERSON] . Згода [PERSON] підтверджена заявою від 22.02.2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Курило Н.Й., відповідно до якої зазначено, що [PERSON] підтверджує, що грошові кошти, за які придбавається вказана квартира не будуть являтися спільним майном подружжя, будьяких претензій щодо цього нерухомого майна в майбутньому він мати не буде. Крім того, приватним нотаріусом зазначено, що особу [PERSON] , який підписав документ, ним встановлено, його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено. Суд критично відноситься до пояснень позивача [PERSON] , що нібито його було введено в оману, а тому договір купівлі-продажу вказаної спірної квартири слід визнати недійсним в п. 10, де він погоджується з тим, що квартира придбана за особисті кошти його дружини [PERSON] , оскільки на підтвердження вказаних обставин позивач не зазначив жодної обставини, а також не надав жодного доказу, який би вказував на те, що під час підписання заяви про надання згоди, він не розумів правових наслідків правочину. Крім того, оскаржуючи в цій частині договір купівлі-продажу, позивач не просить визнати недійсною нотаріально посвідчену заяву, яка і стала підставою для вчинення нотаріального правочину, а саме укладання договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім того, суд звертає увагу на те, що з моменту підписання вказаної заяви та до фактичного припинення шлюбних відносин пройшов значний проміжок часу, за період якого [PERSON] міг зрозуміти настання правових наслідків підписання такої заяви та ініціювати перед дружиною питання про зміну статусу спірної квартири. Також заслуговують на увагу пояснення представника відповідача адвоката Найди І.А., яка зазначала про те, що заява від 22.02.2017 року засвідчена приватним нотаріусом у м. Львові за два дні до укладання договору купівлі-продажу у м. Харкові. Таким чином, позивач самостійно звернувся до приватного нотаріуса з метою укласти не типову заяву згоду одного з подружжя на укладення правочину, така, що передбачає додаткові особливі положення щодо джерела походження коштів та визначення режиму особистої приватної власності майна. Вказане свідчить про те, що позивач усвідомлював, що квартира придбається не за спільні гроші подружжя. Доводи представника позивача адвоката Смілянського Я.Г., що квартира в м. Харкові є також суб`єктом спільної сумісної власності, оскільки кошти на її придбання надавалися дідом позивача, суд не бере до уваги, оскільки в судовому засіданні, попереджений про кримінальну відповідальність, свідок [PERSON] вказаний факт не підтвердив, він лише зазначив про те, що він давав грошові кошти виключно своєму онукові [PERSON] , однак в яких розмірах, на яких умовах та на придбання чого він не пам`ятає. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, та її вимога за зустрічним позовом про визнання квартири [ADDRESS] її особистою приватною власністю підлягає задоволенню, та відповідно, вимога позивача за первісним позовом [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, застосування наслідків часткової недійсності договору купівлі-продажу квартири, визнання вищезазначеної квартири спільним сумісним майном подружжя та визнання за ним права власності на Ѕ квартири [ADDRESS] , а також скасування державної реєстрації одноособового права власності на вказану квартиру за [PERSON] задоволенню не підлягає. Щодо вимоги позивача про стягнення з [PERSON] грошової суми в розмірі 672\~500 грн. в порядку виконання боргового зобов`язання суд зазначає наступне. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або такуж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України). Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що кошти, які начебто отримані позивачем від його діда, були використані в інтересах сім`ї, та витраченні саме на придбання майна. Вказане також підтверджується показами свідка [PERSON] , який зазначив, що надавав кошти виключно для свого онука, [PERSON] , а для [PERSON] він нічого не давав. Крім того, свідок не підтвердив, які суми він надавав онукові та на які потреби. Таким чином, не встановлено, чи дійсно надавались кошти саме у позику, на які цілі, на яких умовах, який строк їх повернення та чи згодна була дружина, [PERSON] з такими умовами, якщо такі кошти були надані в інтересах сім`ї. Крім того, суд звертає увагу, що право вимоги за договором позики належить виключно позикодавцю, сам позивач [PERSON] у вказаних правовідносинах виступає позичальником. Таким чином, у задоволенні вимоги про стягнення грошового зобов`язанні в розмірі 672\~500 грн. слід відмовити. Щодо вимоги позивача [PERSON] про визнання за ним одноособового права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] з коморою в підвалі, оскільки вона була придбана виключно за його особисті кошти, які йому надав його дід, суд також ставиться критично виходячи з наступного. Як вже зазначалось судом раніше, свідок [PERSON] не зміг підтвердити в судовому засіданні в якій кількості він надавав грошові кошти онукові та на що вказані кошти були витраченні. Роздруківки транзакцій з банку, які надані позивачем на підтвердження його вимог, також не підтверджують фактів, що переказів діда, було достатньо для купівлі квартири у м. Львові, та що саме ці перекази грошових коштів витраченні на придбання квартири. Крім того, відповідно до попереднього договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. в п. 12.13 зазначено, що до відома продавця, в особі представника, доведено, що укладання договору здійснюється за згодою дружини покупця [PERSON] , що підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. 03.10.2016 року за реєстровим № 1469. (том 1 а.с. 77-88). Також, відповідно до договору купівлі-продажу майна, який укладено через майже два роки, 09.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. в п. 4.5 зазначено, що до відома продавця, в особі представника, доведено, що купівля здійснюється за згодою дружини покупця [PERSON] , що підтверджується заявою, підпис на якій нотаріально засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. 09.07.2018 року за реєстровим № 1429. (том 1 а.с. 72-76). Відповідно до заяви [PERSON] від 09.07.2018 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Потапчук Р.П. вбачається, що [PERSON] надала свою згоду своєму чоловіку [PERSON] придбати квартиру [ADDRESS] , шляхом укладення ним відповідного договору купівлі-продажу квартири. При цьому зазначено, що такий правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї. ( том 1 а.с. 184). Таким чином, позивач протягом двох років, з моменту підписання попереднього договору купівлі-продажу та до моменту укладення договору купівлі-продажу, не заперечував проти того, що квартира у м. Львові придбавається за спільні кошти подружжя та в інтересах сім`ї. Крім того, заявляючи вимогу про визнання особистого права власності на квартиру у м. Львові, позивач не оскаржує договір купівлі-продажу, заяву згоду [PERSON] , не залучає до участі у справі нотаріуса, яким посвідчено вказані договори та заяви, а також не залучає попереднього власника, продавця Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний кооперативний інфвестиційний фонд «Адамант». Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] придбана у період шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя та в порядку поділу майна подружжя підлягає розподілу між подружжям по Ѕ частині кожному. Тому, позовна вимога [PERSON] щодо визнання за ним одноособового права власності на квартиру у м. Львові підлягає частковому задоволенню, а вимога позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визнання за нею Ѕ частини на квартиру підлягає задоволенню повністю, та відповідно суд визнає за кожним з подружжя по Ѕ права приватної власності на квартиру [ADDRESS] . З приводу транспортного засобу легкового автомобілю BMW 320i, а також машиномісце, номер [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , судом встановлено, що вказане майно придбано у період шлюбу подружжя, за їх спільні кошти, а тому є спільним майном подружжя та підлягає поділу у рівних частинах. Суд не приймає до уваги доводи позивача [PERSON] про те, що автомобіль був придбаний за його особисті кошти, які зняті з його депозитного рахунку, який був розмішений ним до укладення шлюбу, оскільки відповідно до довідки № 1724 від 26.02.2020 року АТ «Ощадбанк» вбачається, що [PERSON] мав розміщений депозитний вклад в головному управлінні по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» у відділенні №0106 вклад № 72768626 від 03.07.2014 рахунок № 26304072768626 в сумі 100010 грн, який був повернутий та закритий 07.08.2014. Тобто, депозит відкритий та закритий до укладення шлюбу. Сам автомобіль було придбано 27.04.2018, тобто через 3 роки та 8 місяців після закриття депозиту. Таким чином, через великий проміжок часу, неможливо встановити, що саме зняті з депозиту кошти, були витраченні на придбання автомобілю, а не на будь-які інші потреби. Також, суд критично ставиться до пояснень свідка [PERSON] , що на придбання машиномісця були витрачені кошти, які вона надала своєму сину в особисту власність, а не уласність подружжя з наступних підстав. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд зазначає, що самого факту перерахування грошових переказів [PERSON] її сину [PERSON] не достатньо, щоб стверджувати, що саме вказані кошти були витрачені на купівлю спірного машино-місця. Крім того, відповідно до копії роздруківки виписки по рахунку [PERSON] , виданої Приватбанком вбачається, що грошові перекази продовжували надходити на рахунок позивача також після укладення договору купівлі-продажу машиномісця. З вказаної роздруківки не вбачається призначення платежу, та крім того, суд зазначає, що [PERSON] не був позбавлений можливості отримати нотаріально посвідчену заяву-згоду на придбання ним майна у особисту приватну власність. Таким чином, з урахуванням встановленого та у зв`язку з тим, що позивач за первісним позовом [PERSON] не погодився з запропонованим позивачем за зустрічним позовом [PERSON] порядком розподілу автомобіля та машиномісця, заливши за нею право особистої власності на машиномісце та за [PERSON] право особистої власності на автомобіль, який перебуває у його розпорядженні, а також враховуючи те, що позивач не надавав згоду на компенсацію різниці вартості майна, у разі задоволення запропонованого [PERSON] розподілу вказаного майна, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] про визнання за ним особистої приватної власності на машиномісце та транспортний засіб та зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права особистою приватної власності на машиномісце, залишивши при цьому особисту приватну власність на автомобіль за [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме, суд визнає за [PERSON] по Ѕ частині на автомобіль та машиномісце та визнає за [PERSON] по Ѕ частині на автомобіль та машиномісце. Оцінюючи інші доводи і аргументи позивача та відповідача, викладені у позові, а також висловлені під час судового розгляду справи, суд керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, викладеною, зокрема в рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "РуїзТорія проти Іспанії" (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Судові витрати покласти на сторони пропорційно до задоволених вимог у відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial