Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення шляхом зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач на підставі договору дарування від 03.04.2014 року є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач є його колишньою дружиною та з моменту розірвання шлюбу вони проживають окремо. Відповідач з реєстраційного обліку у вказаній квартирі впродовж вже тривалого часу в добровільному порядку зніматись відмовляється та фактично у квартирі не проживає. У зв'язку із тим, що у позивача виникають проблеми із правом розпорядження і користування своїм майном, а також тим, що він зобов»язаний нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстрована особа, яка не проживає, - позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом. Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], а також виселити відповідача шляхом зняття з реєстраційного обліку. Позивач в судове засіданя не з»явився. До суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не з»явилась. Судом про розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Будь-які клопотаннями та відзив до суду не подавала. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 03.04.2014 року, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.9-10, 11). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.07.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.7). Відповідно до актів-довідок від 01.11.2018 р., 02.07.2018 р., 04.09.2018 р., було встановлено, що відповідач в квартирі не проживає з липня 2015 року (а.с.14-16). Суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи доказів на спростування доводів позивача з боку відповідача суду надано не було. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, в родинних відносинах з позивачем не перебуває, а позивач, в свою чергу, є законним власником житлового приміщення, суд вважає, що позовна вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою є законною, обґрунтованою та доведеною, а тому підлягає задоволенню. В частині позовної вимоги про виселення відповідача шляхом зняття з реєстраційного обліку суд приходить до наступного. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідач визнається судом такою, що втратила право користування житловим приміщенням та, згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням в день звернення особи. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано доказів того, що з боку відповідного відділу міграційної служби порушені будь-які права позивача в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку на підставі судового рішення і, у зв'язку з цим, такі порушені права підлягають захисту, а тому дана позовна вимога є передчасною, безпідставною та необґрунтованою, в зв»язку з чим в її задоволенні слід відмовити. Судові витрати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial