Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом в порядку ст. 31 ЦПК України, в якому просила стягнути з Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду з урахуванням суми індексації в сумі 314352,31 (триста чотирнадцять тисяч триста п'ятдесят дві гривні 31 копійка) гривень та відкоригувати вказану суму на коефіцієнт підвищення заробітної плати директора комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» за проміжок часу з 13 липня 2009 року до вирішення справи; стягнути з Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» лікарняні у сумі 11204, 20 гривень; стягнути з Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» грошову компенсацію за невикористані відпустки з урахуванням індексу споживчих цін у сумі 33633, 15 гривень; стягнути солідарно з Київської міської державної адміністрації та Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» моральну шкоду у сумі 250 000, 00 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до розпорядження Київського міського голови № 183 з 11 липня 2005 року вона обіймала посаду директора КП «Київський центр нових технологій в стоматології», з займаної посади її було звільнено з 05.07.2007 року розпорядженням Київського міського голови № 348 від 26.06.2007 року, однак, вона продовжувала працювати на займаній посаді, а фактично вона припинила виконувати функції директора у липні 2009 року, коли розпорядженням Київського міського голови від 06.07.2009 року № 341 на посаду директора Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» було призначено [PERSON], який наказом № 78-к від 08.07.2009 року по особовому складу перевів її з 13.07.2009 року з посади директора комунального підприємства на 0,75 ставки лікаря і на 0,25 ставки лікаря стоматолога-ортопеда, а згода звільнив її з посади 0,25 ставки лікаря стоматолога - терапевта і 0,25 ставки лікаря-стоматолога-ортопеда, на підставі наказу № 11-к від 05.02.2010 року. . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2011 року її було поновлено на посаді директора КП «Київський центр нових технологій в стоматології» з 05.07.2007 року, яке набрало законної сили 19.07.2012 року. Однак, до цього часу рішення суду не виконане, у зв'язку з чим вона просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексації, оплатити лікарняний та грошову компенсацію за невикористану відпустку. Крім того, діями відповідачів їй завдано і моральну шкоду, яку вона оцінює в 250 000 грн, та яка полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків, душевних переживаннях, потребі докладати зусиль організації свого життя. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача - Київської міської державної адміністрації, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивачка перебувала в трудових в відносинах безпосередньо з Комунальним підприємством «Київський центр нових технологій в стоматології» та отримувала на підприємстві заробітну плату, а питання щодо виконання рішення суду належить до компетенції виконавчої служби. Відповідно до пункту 10 частини 4 статті 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів призначає на посади та звільняє з посад міський голова. Оскільки виконавчий орган КМР (КМДА) не призначав [PERSON] на посаду директора комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» та не звільняв її з посади, позовні вимоги до КМДА є безпідставними. Представник відповідача - Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що призначення на посади і звільнення з посад керівників комунальних підприємств відноситься до компетенції Київського міського голови, що узгоджується з п. 10 ч. 4 ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», тому саме орган місцевого самоврядування повинен вирішувати питання про поновлення позивачки на посаді директора комунального підприємства. Щодо стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки, заперечують у зв'язку з тим, що відповідно до розрахункового листа по заробітній платі за січень 2010 року розмір грошової компенсації за невикористану відпустку складає 11 204,20 грн., а нараховано до виплат 9 958,84 грн. Позивачка за виплатою заробітної плати до комунального підприємства не зверталась та у день звільнення її не отримала. Грошову компенсацію в розмірі 9 958,84 грн. було депоновано по рахунку 662, починаючи з 01.04.2010 року, а тому заборгованість з депонованої заробітної плати є кредиторською заборгованістю підприємства, щодо якої має бути застосований строк позовної давності тривалістю три роки. Вимога щодо стягнення суми у розмірі 11 204,20 грн. лікарняних є необґрунтованою, оскільки позивачкою не було подано на підприємство листок непрацездатності, що підтверджується відповідними протоколами. Крім того, позивачка помилково вважає, що сума у розмірі 11 204,20 грн. є нарахуванням лікарняних. Також вважає, що діями відповідача позивачці моральна шкода завдана не була, а відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2011 року було задоволено частково позов [PERSON] до Київської міської державної адміністрації, Головного управління охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Київський міський голова [PERSON], [PERSON], [PERSON], Комунальне підприємство «Київський центр нових технологій в стоматології» про визнання недійсними Розпоряджень, поновлення на роботі та поновлено [PERSON] на посаді директора Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» з 05 липня 2007 року; визнано недійсним п. 1 Розпорядження № 348 від 26 червня 2007 року «Про звільнення директора Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології»; в решті позовних вимог відмовлено. Відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2012 року рішення суду від 18.02.2011 року набрало законної сили. Вказаним рішення встановлено, що [PERSON] була призначена директором Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» Розпорядженням Київського міського голови [PERSON] за № 183 від 11 липня 2005р. 07 грудня 2005р. Київською міською державною адміністрацією з [PERSON] було укладено контракт, як з керівником підприємства, що є у комунальній власності територіальної громади м. Києва, відповідно до якого вона була призначена на посаду директора Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» на термін з 11 липня 2005р. по 31 грудня 2006р. Відповідно до п. 22 контракту він припиняється: після закінчення строку дії контракту; за згодою сторін; з ініціативи Органу управління майном до закінчення строку дії контракту за умов, передбачених в п. 23 цього Контракту; з ініціативи керівника до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених п. 24 цього Контракту; з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом. Пунктом 23 контракту визначено вичерпний перелік підстав, з яких [PERSON] може бути звільнена з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном до закінчення строку його дії. За два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за згодою сторін продовжений на новий чи інший строк (п. 26 контракту). Згідно з п. 28 контракту, цей контракт діє з 11 липня 2005р. по 31 грудня 2006р. Відповідно до п. 1 Розпорядження Київського міського голови [PERSON] за № 348 від 26 червня 2007р. позивачку було звільнено з займаної посади директора Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» на підставі п. 8) ч. 1 ст. 36 КЗпП України та п.п. «б», «в»п. 23 контракту з 05 липня 2007р. Пунктами 2-4 вказаного Розпорядження було визначено: Управлінню кадрової роботи і нагород апарату виконавчого органу КМР (КМДА) організувати проведення конкурсу на заміщення посади директора третьої особи 4; покласти виконання обов'язків директора третьої особи 4 на заступника директора з медичних питань [PERSON] до оголошення результатів конкурсу; відповідно до вимог ч. 9 ст. 78 та ч. 12 ст. 75 ГК України виконуючому обов'язки директора третьої особи [PERSON] у місячний термін організувати проведення документальної ревізії фінансово -господарської діяльності Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології». Також достовірно встановлено, що позивачці не було надано копію Розпорядження № 348 від 26 червня 2007р. про звільнення її з займаної посади з 05 липня 2007р., а трудову книжку було їй видано лише 09 липня 2009р., вже після того, як нею було подано позов до Шевченківського районного суду м. Києва про поновлення на роботі. Судом встановлено, що звільнення позивачки з роботи з посади директора Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» з 05 липня 2007 р. проведене з порушенням положень трудового законодавства, в силу трудового договору, укладеного між КМДА та позивачкою, 07 грудня 2005р., його дія продовжилась на невизначений термін на підставі ст. 39-1 КЗпП України. За положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки обставини щодо законності звільнення позивача встановлені вказаним вище рішенням суду, що набрало законної сили, то зазначені обставини не підлягають доказуванню в зазначеній справі, в якій бере участь та ж сама особа - [PERSON], щодо якої встановлено ці обставини. Розпорядженням Київського міського голови від 26 червня 2007 року № 348 було звільнено директора комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» [PERSON] з займаної посади на підставі пункту 8 статті 36 Кодексу законів про працю України та підпунктів «б», «в», пункту 23 Контракту 05 липня 2007 року. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] до 13 липня 2009 року працювала на посаді директора комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології». Дані обставини були визнані сторонами в судовому засіданні, а тому не підлягають доказуванню у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України. Відповідно до наказу директора комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» [PERSON] № 18 від 10 червня 2009 року [PERSON] була переведена з посади директора на посаду лікаря стоматолога на 1,0 ставки. Відповідно до наказу директора комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» [PERSON] № 78-к від 08 липня 2009 року [PERSON] було переведено з 13 липня 2009 року з посади директора підприємства на 0,75 ставки лікаря-стоматолога-терапевта і на 0,25 ставки лікаря-стоматолога-ортопеда у відділенні №1 з оплатою згідно положення. Наказом директора комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» [PERSON] № 11-к від 05 лютого 2010 року [PERSON] 05.02.2010 року, у зв'язку з закінченням терміну тимчасової роботи на посаді 0,25 ставки лікаря-стоматолога-терапевта і 0,25 ставки лікаря-стоматолога-ортопеда, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України було звільнено. Не дивлячись на те, що з 05 липня 2007 року [PERSON] було поновлено на роботі рішенням суду від 18 лютого 2011 року, яке набрало законної сили 19 липня 2012 року, рішення на час розгляду даної справи не виконане. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України (ч. 5 ст. 124 Конституції України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Згідно ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім цього, в даному випадку правовідносини, які склалися також регулюються ч.ч. 1,2 ст. 117 КЗпП України. Пункти 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", які мають рекомендаційний характер, роз'яснюють, що установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Частиною 6 статті 95 КЗпП України передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Ч.1 ст.2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» унормовано, що об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру Статтею 33 ЗУ «Про оплату праці» визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Згідно ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. На даний час при проведенні індексації заробітної плати працівників слід керуватися Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078, з урахуванням внесених до них змін. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Частинами 1,2 ст. 235 КЗпП України унормовано, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу аборізниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи,але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника,орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. За таких обставин та у відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України та ст. 236 КЗпПУ, підлягає стягненню з відповідача - Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» - на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та невиконання рішення суду про поновлення на роботі. З урахування того, що позивачка фактично працювала на посаді директора до 13 липня 2009 року, суд вважає правильним стягнути середній заробіток саме з дня переведення останньої з посади директора на нижчеоплачувану роботу, тобто з 13 липня 2009 року по день набрання законної сили рішенням суду від 18.02.2011 року про поновлення на роботі - 19 липня 2012 року; та середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, починаючи з 19 липня 2012 року. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне здійснити розрахунок середнього заробітку, який підлягає стягненню, виходячи з середньоденної заробітної плати в сумі 168 грн. 30 грн., розрахованої згідно з п.8 ІV розділу Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100 з внесеними змінами, на підставі даних індивідуальних відомостей щодо [PERSON], наданих Управлінням ПФУ в Солом'янському районі м. Києва (т.1 а.с.134), тобто станом на липень 2009 року, а не липень 2007 року; з урахуванням вимог ст.73 КЗпП України; доходів, отриманих позивачкою, починаючи з серпня 2009 року; а також індексації. Суд, перевіривши розрахунок, наданий позивачкою (т.2 а.с.45-49), частково погоджується з його правильністю, зауважуючи на те, що останньою було допущено помилку в 9 графі, і, як наслідок, в підрахунку різниці у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи з урахуванням індексації (графа 10). Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що з Комунального підприємства «Київський центр нових технологій в стоматології» на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду з урахуванням індексації заробітної плати в сумі 229924 грн. 61 коп. При цьому суд зауважує на те, що розрахунок вказаного середнього заробітку проведений з 13 липня 2009 року до 1 грудня 2015 року, оскільки позивачкою надано трудову книжку на підтвердження того, що вона працює, однак, при цьому не надано доказів щодо сум отриманих доходів, а відтак, суд був позбавлений можливості здійснити розрахунок сум, які підлягають стягненню на її користь, на день ухвалення рішення. Крім того, судом не встановлено наявність підстав, з якими закон пов'язує коригування. Стосовно позовних вимог [PERSON] щодо стягнення на її користь суми лікарняних у розмірі 11204,20 грн. суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, виходячи з наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.9 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», в редакції яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, провадить збір і акумуляцію страхових внесків та інших коштів, призначених для фінансування матеріального забезпечення та соціальних послуг, види яких передбачені статтею 34 цього Закону, та забезпечує їх надання, а також здійснює контроль за використанням цих коштів. Фонд належить до цільових позабюджетних страхових фондів є Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Статтею 2 ЗУ «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування» було встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, виплачується застрахованим особам Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) інвалідності незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Перші п'ять днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, оплачуються власником або уповноваженим ним органом за рахунок коштів підприємства, установи, організації за основним місцем роботи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частиною 2 ст.22 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» 28 грудня 2014 року N 77-VIII, із змінами і доповненнями, унормовано, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Проте, відповідно до ст. 33 ЦПК України Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності позивачем до участі у справі не залучався. Крім того, позивачем листок непрацездатності відповідачу КП «Київський центр нових технологій в стоматології» не надавався, що підтверджується протоколами №1 від 29 січня 2010 року, №2 від 26 лютого 2010 року, №3 від 31 березня 2010 року, №4 від 30 квітня 2010 року, №5 від 31 березня 2010 року, №6 від 30 червня 2010 року, №7 від 30 липня 2010 року, №8 від 31 серпня 2010 року, №9 від 27 вересня 2010 року, №10 від 29 жовтня 2010 року, №11 від 30 листопада 2010 року, №12 від 31 грудня 2010 року, актом від 8 лютого 2010 року, пояснювальною запискою від 8 лютого 2010 року. За таких обставин відповідач був позбавлений можливості нараховувати та здійснити виплату грошових коштів за листком непрацездатності. Дані обставини не були спростовані позивачем. При цьому позивачем не було доведено, сума у розмірі 11204 грн. 20 коп. є нарахуванням лікарняних. У той же час у відповідності до ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання. Згідно з ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє здійсненню процесуальних прав сторін, встановлених цим Кодексом. Тобто процесуальними нормами передбачено як право на участь у дослідженні доказів, так і обов'язок із доказування обставин при невизнанні їх сторонами (ст. 60 ЦПК України). При цьому суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки у сумі 25511 грн. 35 коп. також не підлягають задоволенню. Відповідно до наказу №11-к від 5 лютого 2010 року, виданого КП «Київський центр нових технологій в стоматології», з яким позивачка була ознайомлена 8 лютого 2010 року, було наказано бухгалтерії виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 145 календарних днів за відпрацьований період з 1 червня 2004 року по 6 вересня 2004 року - 8 к.д, з 7 веренся 2004 року по 7 вересня 2005 року - 31 к.д., з 7 вересня 2005 року по 7 вересня 2006 року - 31 к.д., з 7 вересня 2006 року по 7 вересня 2007 року - 31 к.д., з 7 вересня 2007 року по 7 вересня 2008 року - 31 к.д., з 7 вересня 2009 року по день звільнення - 13 к.д. Як вбачається з даного наказу, підставою є наказ №161-к від 28 грудня 2009 року. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку складає 11204 грн. 20 коп., а нараховано до виплати 9958 грн. 84 коп., що підтверджується розрахунковим листком по заробітній платі за січень 2010 року. У відповідності з вимогами Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року №291, вказану суму 1 квітня 2010 року було переведено в депоновану заробітну плату по рахунку 622, оскільки позивачка за виплатою заробітної плати до КП «Київський центр НТС» не зверталася у день звільнення за їх отриманням. Доказів щодо зворотного суду надано не було. Відповідно до п.1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15 грудня 2004 року №637 депонована заробітна плата - це готівкові кошти, отримані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов'язаних з оплатою праці, і не виплачені у встановлений строк окремим фізичним особам. За таких обставин депонована сума компенсації за невикористану відпустку є кредиторською заборгованістю. У зв'язку з тим, що позивачка не зверталася до відповідача та суду з приводу стягнення вищезазначеної депонованої суми, з урахуванням того, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності до даної вимоги у відповідності до ч.3 ст.267 ЦК України, суд вважає за можливе застосувати позовну давність, що за ч.4 цієї правової норми є підставою для відмови у вищевикладеній частині позовних вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Пункт 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1), що має рекомендаційний характер, роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 9 вказаної постанови, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Так, за викладених обставин суд приходить до висновку про наявність факту заподіяння [PERSON] моральної шкоди, оскільки вона морально страждала та переживала, у зв'язку з незаконним звільненням з роботи та тривалим невиконанням рішення суду щодо її поновлення на роботі, змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, працевлаштування, звертатися додатково за правовою допомогою, витрачати на це свій час, захищати свої порушені права в суді. Проте, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за можливе стягнути на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 3000 грн. Суд вважає, що вищевказана сума у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню на користь позивачки з КП «Київський центр нових технологій в стоматології», оскільки [PERSON] знаходилася в трудових відносинах безпосередньо саме з даним підприємством. Виходячи з цього, не підлягають задоволенню позовні вимоги, заявлені до Київської міської державної адміністрації. Зважаючи на те, що трудові відносини склалися саме між КП «Київський центр нових технологій в стоматології» та [PERSON]; приймаючи до уваги те, що остання повинна бути поновлена у порядку виконання рішення суду, а також те, що рішенням суду від 18 лютого 2011 року було встановлено, що дія контракту, укладеного між КМДА та позивачкою, 07 грудня 2005р, продовжилась на невизначений термін на підставі ст. 39-1 КЗпП України,судом не приймаються до уваги доводи вказаного відповідача про те, що саме орган місцевого самоврядування повинен вирішити питання про поновлення позивачки на посаді директора, виходячи з положень ст..42 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», п.6.2, 6.3 Статуту підприємства та змісту контракту від 7 грудня 2005 року. За викладених обставин позовні вимоги, заявлені до КП «Київський центр нових технологій в стоматології», підлягають задоволенню частково, а позов, пред'явлений до Київської міської державної адміністрації, повинен бути залишений без задоволення.

Outcome: partial