Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.11.2018 відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності на майно. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що на початку 2004 року він познайомився із [PERSON] , яка наприкінці грудня 2004 року разом із неповнолітнім сином [PERSON] перейшла жити до позивача. Офіційно шлюб вони не могли зареєструвати, оскільки [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі зі своїм другим чоловіком. В 2014 році [PERSON] офіційно розірвала шлюб. З метою забезпечення їхнього, і в першу чергу гарантованого майбутнього відповідачки, [PERSON] запропонувала позивачу купити квартиру, де б вона після його смерті могла б спокійно жити надалі. [PERSON] не мала власних накопичень, які б дозволили їй самій купити квартиру, а заробітна плата, яку вона отримувала була невеликою. В червні 2014 року позивач надав відповідачці потрібну суму на придбання однокімнатної квартири, загальною площею 31,2 кв.м., житловою площею 18,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Участі у купівлі квартири позивач не приймав, а тому [PERSON] оформила право власності на квартиру виключно на себе, де в подальшому і зареєструвалась. Проте, навіть після купівлі квартири [PERSON] продовжувала проживати разом з позивачем у його квартирі, а куплену квартиру - здавали в оренду. Таким чином, у період з дня, коли [PERSON] , офіційно розірвала шлюб у 2014 році і по 15 грудня 2017 року, [PERSON] і [PERSON] фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, разом відпочивали, святкували дні народження, інші свята, тобто були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки подружжя. В середині грудня 2017 року [PERSON] заявила позивачу, що вона вирішила поїхати за кордон для облаштування свого власного подальшого життя на кращих умовах. 15.12.2017 [PERSON] зібрала свої особисті речі та, наскільки відомо позивачу, виїхала по трудовій візі до Держави Ізраїль . Таким чином, оскільки вказана вище квартира, право власності на яку зареєстровано за відповідачкою, хоч і була придбана під час перебування у незареєстрованому шлюбі, вона була придбана виключно за особисті кошти позивача, а тому він вважає, що спірна квартира має належати йому на праві особистої приватної власності. У зв`язку з викладеним позивач просить суд задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.01.2019 задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Центрального відділу державної реєстрації шлюбів ГТУЮ у м. Києві інформацію щодо дати розірвання шлюбу [PERSON] , а також копію Свідоцтва про розірвання шлюбу. На виконання зазначеної ухвали 04.03.2019 від Центрального ВДРШ ГТУЮ у м. Києві надійшов лист, в якому зазначено, що перевірити інформацію щодо розірвання шлюбу громадянкою [PERSON] не являється можливим. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.01.2019 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Приватного нотаріуса КМНО Черемхи Н.В. копію договору купівлі-продажу від 18.06.2014 однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також копії інших документів, що слугували підставою для нотаріального посвідчення цієї угоди, зокрема копію паспорта та ідентифікаційного коду. На виконання зазначеної ухвали 11.03.2019, Приватним нотаріусом КМНО Черемхою Н.В. було направлено до суду копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та документи, на підставі яких було посвідчено зазначений договір. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.02.2019 задоволено клопотання представника позивача та накладено арешт на квартиру, загальною площею 31,2кв.м., житловою площею 18,6кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] та заборонити [PERSON] вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження належної їй зазначеної однокімнатної квартири. 03.08.2019 до суду надійшла позовна заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить встановити факт сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 13 квітня 2014 року по 15 грудня 2017 року включно;визнати однокімнатну квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя та поділити її шляхом визнання за [PERSON] , права особистої приватної власності на 7/10 (70 %) частин однокімнатної квартири [ADDRESS] . 30.10.2019 за клопотанням представника позивача Загури В.П. в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] . Свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що вони є друзями сторін по справі. Пояснили, що заявник [PERSON] та [PERSON] дійсно проживали разом як одна сім`я, вели спільний побут, всі свята святкували разом. [PERSON] піклувався не тільки про [PERSON] , а і про її сина. Позивач та його представник - адвокат Загура В.П., 13.11.2019 подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, з письмовою промовою у судових дебатах, однак в попередніх судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання». Тому була повідомлена через офіційний сайт «Судова влада України». Відповідачкою не подано заяви про розгляд справи за її відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідачки, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За згодою позивача та його представника суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали без реєстрації шлюбу однією сім`ю з 13.04.2014 по 15.12.2017. Були пов`язанні спільним побутом, який ґрунтувався на спільному бюджеті, що підтверджується матеріалами справи, а саме фотокартками та показами свідків. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим наданим доказам. Крім того, у судовому засіданні представником позивача були надані послідовні та логічні пояснення і докази про проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , що не викликають сумніву щодо їх достовірності, тому суд бере їх до уваги. Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу має значення для захисту матеріальних інтересів позивача. Таким чином, суд вважає за можливим та на підставі викладеного, встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з 13.04.2014 по 15.12.2017. Що стосується позовних вимог щодо визнання майна спільною сумісною власністю та поділу майна, то судом встановлено таке. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.06.2014 приватним нотаріусом КМНО Черемхою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1523, [PERSON] придбала на праві приватної власності квартиру, загальною площею 31,2кв.м., житловою площею 18,6кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Пленум Верховного Суду України у постанові N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час спільного проживання, то така є об`єктом спільної сумісної власності сторін у зв`язку з чим суд приходить до висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток у спільному майні, виділивши у власність за позивачем та відповідачем по 1/2 частини квартири. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 4253,00грн.

Outcome: partial