Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], про розірвання шлюбу та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У вказаному позові просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки. Вказані вимоги мотивувала свої вимоги тим, що 29.08.1987 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис. З 15 квітня 1995 року позивачка та відповідач проживали за адресою: [ADDRESS] разом з синами: [PERSON] і [PERSON] Вищевказана квартира подарована батьком позивачки та належить їй та її синам: [PERSON] та [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування. Відповідач в свою чергу немає прав власності на квартиру [ADDRESS] Під час спільного проживання між позивачкою та відповідачем стали часто виникати конфлікти на ґрунті постійного зловживання відповідачем спиртними напоями. Згодом відповідач припинив піклуватися про матеріальне забезпечення сімї, побудову сімейних відносин, між ним та позивачкою зникла любов, повага, дружба та взаємодопомога. Відповідач неодноразово принижував позивачку в присутності синів та сторонніх людей. Шлюбні відносини позивачка та відповідач не підтримують, спільного господарства не ведуть з 2013 року. А з початку 2015 року відповідач не проживає у вищезгаданій квартирі, та забрав усі свої особисті речі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.09.2016 року занесеною до журналу судового засіданні до участі у справі у якості третіх осіб залучено [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав викладених в позові. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Щодо вимог про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки заперечував, обґрунтовуючи це тим, що дружина має близькі стосунки з іншим чоловіком, а тому чинить йому перешкоди в користуванні житловим приміщенням, в якому він зареєстрований. Третя особа: [PERSON] підтримав позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки, просив позов задовольнити. Суду пояснив, що батько зареєстрований в спірній квартирі, однак там не проживає. Дійсно мати має близькі стосунки з іншим чоловіком, та в подальшому з цим чоловіком має намір укласти шлюб. Батько в своє чергу постійно провокує конфлікти та скандали. Третя особа: [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки. Суду показав, що батько приживає у спірній квартирі і у суду не має підстав визнавати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки. Вказував на те, батько зловживає спиртними напоями, однак теперішній мамин співмешканець зловживає спиртними напоями набагато більше. Цей чоловік по відношенню до нього застосовує фізичну силу і це є неприйнятним, адже він є інвалідом. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, в той час як позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони зареєстрували шлюб 29.08.1987 року у відділі РАЦС Ленінградського РВК м. Києва, про що зроблено відповідний актовий запис за №1548, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.4). Як вбачається з поданої позовної заяви, сімейне життя не склалося. Сім'я існує лише формально, подальше спільне проживання та збереження сім'ї є не доцільним. Кожен із сторін не бажає зберігати шлюбні відносини. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного та психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з вимогами ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже у зв'язку з вищевикладеним суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки сторони не бажають перебувати у шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається - збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін. Що стосується позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9, ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Зі змісту ч.2 ст.64 ЖК України убачається, що такими особами є дружина власника, їх діти і батьки. Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 2 статті 48 Закону України "Про власність" власник може вимагати усунення будь-яких порушень його майна, хоча би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до договору дарування квартири від 05.08.1997 року посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори квартира [ADDRESS] належить позивачці та третім особам на праві власності в рівних долях кожному (а.с.5). Відповідно до довідки форма 3, № 824 від 10.12.2015 року виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва - в квартирі [ADDRESS] мешкають і зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7). Позивач зазначає, що факт не проживання відповідача [PERSON] у спірній квартирі підтверджується актом про не проживання від 30.05.2016 року, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] та працівниками ЖЕД-310, в якому засвідчено факт того, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.8), в той час як один із співвласників зазначає, що відповідач проживає у спірній квартирі але не постійно ночує там, отже даний доказ судом не приймається як належний та допустимий. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні позивачка не довела факт того, що відповідач [PERSON] був відсутній за адресою своєї реєстрації понад один рік. Більш того в судовому засіданні третя особа - [PERSON] своїми поясненнями спростував існування підстав для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності понад встановлені строки. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], про розірвання шлюбу підлягають задоволенню в повному обсязі, тоді як позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, а тому у їх задоволенні має бути відмовлено. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial