Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи вимоги тим, що вона з відповідачем з 28 серпня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу з відповідачем народилась донька [PERSON] , [INFO] . З початку 2014 року з відповідачем припинили шлюбні відносини, дочка залишилась проживати з нею та перебуває на її утриманні. 13 січня 2015 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано рішенням Селидівського міського суду Донецької області. З січня 2014 року відповідач не мешкає разом з ними, покладених законом батьківських обов`язків не виконує, матеріальної та іншої допомоги не надає. Позивач самостійно вирішує всі питання щодо виховання дитини. Відповідач жодним чином не піклується про дитину, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини. Крім того, відповідач не забезпечує дитину необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини. Також відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Відповідач проживає на непідконтрольній території м. Донецька та проходить службу у незаконному озброєному формуванні ДНР. На підставі викладеного позивач просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітньої дитини аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту подання заяви та до досягнення повноліття. Ухвалою Селидівського міського суду від 08 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Селидівського міського суду від 23 грудня 2019 року позовну заяву відкрито провадження по даній справі та у порядку позовного (загального) провадження призначено підготовче засідання. Ухвалою Селидівського міського суду від 12 червня 2020 року закрито підготовче провадження по зазначеній справі та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю та просила суд слухати справу без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день слухання справи. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Краматорської міської ради у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, Надав суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, при прийняті рішення врахувати висновок Орган опіки та піклування Краматорської міської ради № 01-49/1289 від 11 лютого 2020 року. Дослідивши надані суду докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Даний висновок суду ґрунтується на наступному. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 грудня 2010 року, виданого Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 13 січня 2015 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після розірвання шлюбу змінено прізвище [PERSON] на « [PERSON] ». Згідно довідок № 0000648242 , № 61120 , від 12 листопада 2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, фактичне місце проживання/перебування [PERSON] та [PERSON] є: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї від 25 вересня 2019 року № 01-20-772 виданої Комітетом мікрорайону № 1 Краматорської міської ради Донецької області, [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] з донькою [PERSON] [INFO] . Згідно довідки № 318 від 25 вересня 2019 року виданої Краматорською ЗОШ І-ІІІ ступенів № 25 з профільним навчанням Краматорської міської ради, [PERSON] , 2010 року народження навчається у загальноосвітньої школі І-ІІІ ступенів № 25 м. Краматорська у 3-А класі. Відповідно до копії витягу з інтернет-сайта « [PERSON] » [PERSON] [INFO] перебуває у списках частини з 19 червня 2015 року у якості начальника ОРО розвід управління РГ ДНР, старший лейтенант. Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач проживає на тимчасово окупованій території у м. Донецьку. Згідно висновку № 01-49/1289 від 11 лютого 2020 року, Орган опіки та піклування Краматорської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO] відносно малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , оскільки матеріали справи не містять доказів, які свідчать про ухилення батька від виконання обов`язків по виханню дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до ст. 20 Конвенції дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних як найкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Статтею 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тому, суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування, про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки це суперечить інтересам дитини, оскільки з місця проживання батька [PERSON] , ніякої компрометуючої інформації, стосовно неналежного виконання ним батьківських обов`язків відносно дитини орган опіки та піклування Краматорської міської ради не отримував; до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідач не притягувався. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не надала до суду, належних та допустимих доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини без поважних причин. Навпаки, позивач зазначила, що відповідач проживає на непідконтрольній території м. Донецька та проходить службу у незаконному озброєному формуванні ДНР, з чого можливо зробити висновок, що відповідач має складнощі перетину лінії розмежування. Суд звертає увагу, що відповідач на даний час зареєстрований та проживає у зоні АТО, поштовий зв`язок з даною територією відсутній, тому враховуючи вищезазначені об`єктивні обставини, суд позбавлений можливості беззаперечно прийти до висновку, що відповідач не виявляє інтересу до дитини без поважних причин. Суду не надано позивачкою достатніх та переконливих доказів про те, що відповідач своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дитини не виконує умисно та злісно ухиляється від спілкування з дитиною, тобто позивачкою не доведено факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини з огляду на те, що він позбавлений можливості виконувати ці обов`язки, оскільки дитина проживає з матір`ю у м. Крамоторську, Донецької області. Відповідач мешкає у місті Донецьку, яке на даний час знаходиться на тимчасово непідконтрольній території Україною, має складнощі перетину лінії розмежування, у зв`язку з можливою кримінальною відповідальністю, тобто судом встановлені об`єктивні труднощі у спілкуванні з донькою створеною ситуацією, яка склалась на тимчасово непідконтрольній території, що також ускладнює побачення з дитиною. Доказів того, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини суду також не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Щодо вирішенні позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача, необхідно зазначити наступне. Суд враховує роз`яснення викладені в п. 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з приводу того, що одночасно з позбавленням батьківських прав, суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, «Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і після пологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування». Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, «…батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини…». Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання дитини. З урахуванням зазначених обставин, інтересів малолітньої дитини, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, закріплених у статті 7 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині стягнення аліментів є обґрунтовані та підлягають задоволенню щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного вік, щомісячно, починаючи стягнення з моменту подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» (на день звернення до суду з позовною заявою) прожитковий мінімум для працездатних осіб, станом на 1 січня 2019 року встановлено у розмірі 1853 грн. Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до вимог п.п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється судовий збір в розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до вимог п.п 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем одночасно заявлено дві вимоги, одна з яких майнового (стягнення аліментів), а друга немайнового (позбавлення батьківських прав) характеру. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволенні частково, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, відповідно до квитанції № 0.0.1480200015.1 від 30 вересня 2019 року позивач при зверненні до суду 16 жовтня 2019 року з відповідним позовом сплатила судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. за позовні вимоги немайнового (позбавлення батьківських прав) характеру, так як відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивач у справах про стягнення аліментів, тому виходячи з вимог ч 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial