Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки, стягнення моральної шкоди. В обґрунтування зазначила, що вона працювала прибиральницею ДП ЦКБ «Ізумруд»»; 22.09.2014 року була звільнена із займаної посади. При розрахунку їй не виплатили заробітну плату, яка не виплачена на день подання позову до суду. Крім того, за затримку виплати остаточного розрахунку 22.09.2014 року їй належні до сплати кошти за затримку розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку, що станом на 14.10.2014 року складає 740,60грн. Також просить стягнути 5000 грн. моральної шкоди, оскільки відповідачем були грубо порушені її права, що спричинило понесення значних страждань для неї. В судове засідання позивач не з»явилася, надала суду заяву про слухання справи у її відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, повідомивши суду про наявність заборгованості по заробітній платі. Проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 740,60 грн. та проти стягнення моральної шкоди у сумі 5000 грн. заперечував, оскільки вважає в цій частині вимоги необґрунтованими. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені йому не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно копії трудової книжки позивача, з 14.09.2010 року по 22.09.2014 року [PERSON] працювала у відповідача на посаді прибиральниці. Відповідно до наказу № 06-7/32 від 22.09.2014 року, позивач була звільнена із займаної посади в зв»язку з скороченням чисельності штату працівників (ст.40 ч.1 КЗпПУ) . Під час роботи відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі виплачував позивачу заробітну плату, в результаті чого на момент звільнення склалася заборгованість. Згідно довідки №05-159 від 08.10.2014 року, заборгованість підприємства перед працівником з виплати заробітної плати за період з 01.07.2014 року по 22.09.2014 року складає 2992,16 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак в судовому засіданні не доведено вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу. Як зазначив представник відповідача, позивач періодично отримувала заробітну плату. Зокрема, зазначив, що підприємством вживають необхідні заходи для погашення існуючої заборгованості перед працівниками та надав довідку №01-324 від 08.12.2014 року. Тому суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.60 ч. 4 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем по справі не доведені обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди: не надано суду будь-яких доказів факту завдання та існування моральної шкоди, не визначено, з яких саме міркувань позивач виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн., чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Тому в цій частині суд також вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог. В порядку ст.88 ЦПК України, з відповідача стягується на користь держави судовий збір.

Outcome: partial