Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дітей та визначення способів участі батька у спілкуванні з малолітніми дітьми, мотивуючи вимоги тим, що 29.07.2001 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї було зареєстровано шлюб. В шлюбі сторони народили доньку [PERSON] [INFO] та малолітнього сина [PERSON] [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.04.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після фактичного припинення відносин між сторонами виник спір стосовно участі батька у вихованні дітей, оскільки останні постійно проживають з матір'ю яка чинить перешкоди у їх спілкуванні. Позивач позбавлений можливості бачитися з дітьми, приймати участь у їх вихованні та спілукуванні. Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.02.2016 року № 63 [PERSON] було відмовлено у визначені графіку участі у вихованні дітей. Відповідач звернулася лдо суду з позовом щодо позбавлення позивача [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітніх [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.04.2016 року в задоволенні позову [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] було відмовлено. За час проживання разом з сім'єю позивач проявив себе як турботливий батько. Має бажання виховувати своїх дітей , спілкуватися з ними, віддавати їм батьківську любов. У зв'язку з скрутним матеріальним становищем, позивач не має матеріальної можливості сплачувати аліменти у повному обсязі, а тому сплачує їх частково. В судовому засідання позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити, з обставин викладених в позовній заяві та з посиланням на вимоги СК України. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог фактично заперечувала, зазначаючи, що відповідач ніяких перешкод у спілкуванні з дітьми позивачу не чинить, а позивач сам не проявляє зацікавленості в спілкування з дітьми в зв»язку з чим діти тривалий час не бачилися з позивачем. Представник третьої особи: орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні не підтримала позовні вимоги, посилаючись на те, що надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав позивача стосовно його неповнолітніх дітей та в послідуючому в судове засідання не я не з'явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши письмові докази, свідків по справі встановив наступне. 29.07.2001 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї було зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON] [INFO] та малолітнього сина [PERSON] [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25.04.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 11.02.2016 року № 63, позивачу [PERSON] було відмовлено у визначені графіку участі у вихованні дітей. Разом з тим, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.04.2016 року в задоволенні позову [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] було відмовлено. Попереджено [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дітей. Під час розгляду справи встановлено, що позивач веде активну позицію щодо захисту своїх батьківських прав, насамперед звертаючись до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про встановлення порядку його участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, бореться за свої права шляхом оскарження бездіяльності Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо не розгляду його заяв Згідно ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Ч.2 цієї ж статті зазначає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2, ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частина 3 цієї ж статті наголошує, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як наголошує ч.3, ст.15 Закону України „Про охорону дитинства" у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Положеннями ст. 159 СК України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ч. 2 ст. 153 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Декларацією прав дитини, що її прийнято Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року проголошено, зокрема, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В свою чергу Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Україною 27.02.1001 року, а саме ч. 1 ст. 3 встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином зважаючи на безперечні права батька на участь у вихованні дітей чинним законодавством встановлено обов'язок ухвалюючи рішення керуватися інтересами дітей. Батько має безумовне право на побачення та спілкування з дітьми , зобов'язаний брати участь у їх вихованні. Положеннями ст. 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 2 статт 159 СК Україниі встановлено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його приживання, тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин. що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Що стосується часу спілкування з дитиною, суд приймає до уваги вік дітей, стан здоров"я, той факт, що діти тривалий час не спілкувалась з батьком, суд, вважає, що побачення мають носити систематичний характер. Таким чином, приймаючи до уваги викладене, суд, вирішуючи спір між сторонами, керується зазначеними вище нормами сімейного законодавства та задовольняючи позовні вимоги, виходить насамперед з інтересів дітей, а тому з урахуванням не тільки формального права позивача на зустріч зі своїми дітьми, а й з урахуванням усіх інших істотних обставин справи у їх сукупності, встановлює спосіб спілкування батька зі своїм дітьми шляхом систематичних побачень, які мають бути досить тривалими і відбуватися без присутності матері з метою забезпечення нормального спілкування батька здітьми. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Метою законодавчого закріплення права батьків на спілкування з дитиною і є насамперед, захист інтересів дитини. Здійснення батьками своїх прав і виконання обов'язків повинно ґрунтуватися на повазі до прав дитини і її людської гідності. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial