Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

Позивач звернулась до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування будинком та земельною ділянкою та усунення перешкод в користуванні ними, мотивуючи вимоги тим, що на підставі договору міни від 23.03.1996 року її родина: батько [PERSON], мати [PERSON], сестра [PERSON], чоловік сестри [PERSON], племінниця (дочка сестри) [PERSON], брат [PERSON] та вона стали співвласниками приватного домоволодіння [ADDRESS]. Даний будинок був обміняний на приватну квартиру [ADDRESS] в 1996 року, яка належала на праві приватної власності родині на підставі свідоцтва про право спільної сумісної власності. Згідно договору конкретного користування будинком від 29.08.1997 року, порядок користування приватним домоволодінням № 91 визначено наступним чином: в конкретне користування батька [PERSON], матері [PERSON], брата [PERSON], та [PERSON] (по договору міни [PERSON]) перейшло - 3\\5 частини зазначеного домоволодіння, з приміщеннями по плану : 1, площею 6,1 кв.м., 1-3, площею 6,8 кв.м.,4-4, площею 11,2 кв.м., 1-5, 1,3 кв.м., 1-7, площею 3 кв.м., 1-8, площею 9,6 кв.м., а також сарай Б, сарай Ж, сарай погріб К, туалет Л, та частину відмостки, частину забору, частину криниці. Тобто, кожний став власником 3\\20 частини домоволодіння, без визначення конкретних приміщень між собою. В конкретне користування сестри [PERSON], її чоловіка [PERSON], її дочки [PERSON], перейшло - 2\\5 частини зазначена домоволодіння, з приміщеннями по плану : 1-1, площею 14,1 кв.м., 1-2, площею 3,9 кв.м.. З, площею 20,2 кв.м., 1-10. площею 7.6 кв.м., а також гараж Г, та частину відмостки, частка забору, частину криниці. Тобто, кожний із них став власником 2\\15 частини домоволодіння, без визначення конкретних приміщень між собою. В травні 2006 року батьки позивачки подарували їй свої частки, в цілому 6\\20 частини будинку, за договором дарування від 24.05.2006 року, після чого [PERSON] стала власником 9\\20 частин домоволодіння. В липні 2016 року брат [PERSON] як власник 3\\20 частин домоволодіння подарував [PERSON] свою частку будинку за договором дарування від 01.07.2016 року, після якого вона стала власником 3\\5 частини домоволодіння, а її сестра [PERSON] та її родина так і залишилися власниками 2\\5 частини вказаного домоволодіння. Позивачка вказує, що починаючи з 2010 року по даний час, вона сплачує всі рахунки організацій надавачів послуг (електропостачання, водопостачання, газопостачання), на неї оформлені особові рахунки, однак її сестра, співвідповідач по справі, з самого придбання будинку чинила та чинить перешкоди у проживанні в ньому, шляхом створення постійних скандалів та погроз у адресу позивачки. У зв'язку із сімейними обставинами, позивач, як власник приблизно 3\\5 частини всього домоволодіння [ADDRESS], має намір вселитися до свого будинку та проживати у своїй частині будинку разом із своєю родиною та батьками, але відповідач [PERSON] не дозволяє цього робити, чинить перешкоди, погрожує спалити весь будинок. На підставі викладеного, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить визначити точну частку [PERSON] в домоволодінні [ADDRESS], яка згідно із правовстановлюючими документами становить 3/5, з виділенням конкретних приміщень в ньому, площею 52,9 кв.м„ по плану, а саме : І, площею 6,1 кв.м, 1-1, площею 11,2 кв.м 1-2, площею 10,7 кв.м, 1-3, площею 1,3 кв.м, 1-4, площею 3,0 кв.м, 1-5, площею 14,8 кв.м, 1-6, площею 6,8 кв.м. з установкою капітальної (цегляної) перегородки між частками співвласників, зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у вселенні до 3/5 частини будинку, що є у її власності, та визначених судом конкретних приміщень, та постійному проживанні в них; визначити порядок користування прибудинковою земельною ділянкою по [ADDRESS], пропорційно до часток права власності кожного із власників домоволодіння, та виділити [PERSON] частину прибудинкової земельної ділянки, площею 695,9 кв.м.; розділити особові рахунки даного будинку, зобов'язавши відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] як власників 2/5 частин домоволодіння укласти окремі договори з організаціями надавачів послуг, та відрізати визначену судом частинну будинку, що буде у власності у відповідачів від опалення та газопостачання, водопостачання від її частини будинку; зобов`язати відповідачів не чинити перешкод у приватизації прибудинкової земельної ділянки пропорційно до часток права власності домоволодіння кожним із співвласників. В судовому засіданні позивач та її представник надали пояснення, аналогічні викладеним, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила відмовити в його задоволені в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до договору міни від 23.03.1996 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON] обміняли трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], що належав [PERSON] (а.с. 12). Згідно договору від 29.08.1997 року в конкретне користування [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] переходять 3/5 частини жилого будинку по [ADDRESS] з приміщеннями по плану: І - 6,1 кв.м., 1-3 - 6,8 кв.м., 1-4 - 11,2 кв.м., 1-5 - 10,7 кв.м., 1-6 - 1,3 кв.м., 1-7 - З кв.м., 1-8 - 9,6 кв.м., а також сарай Б,сарай Ж, сарай В, погріб К, туалет Л, частина відмостки, частина забору частина криниці. В користування [PERSON], [PERSON]., [PERSON] переходять 2/5 частини жилого будинку по [ADDRESS] з приміщеннями по плану: 1-1 - 14,1 кв.м., 1-2 - 3,9 кв.м., 1-3 - 20,2 кв.м., 1-10 - 7,6 кв.м., а також гараж Г, частина відмостки, частина забору, частина криниці (а.с. 13). Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 24.05.2006 року, [PERSON], [PERSON] подарували [PERSON] 6/20 частин жилого будинку по [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 21.06.2016 року, [PERSON] подарував [PERSON] 3/20 частини жилого будинку по [ADDRESS] (а.с. 16-17). Як вбачається з будинкової книги, в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.19-20). Згідно довідки від 05.08.2016 року, виданої головою вуличного комітету, в будинку [ADDRESS] зареєстровано [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а [PERSON] в будинку зареєстрована, але не проживає (а.с. 38). Як вбачається з технічного паспорта, інвентарний номер 2167, реєстровий номер 4478, власниками житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] - 3/5 частин, [PERSON] - 2/15 частин, [PERSON] - 2/15 частин, [PERSON] - 2/15 частин. Відповідно до довідки № 156 від 09 серпня 2016 року, виданої КП Фастівської міської ради Фастівське бюро технічної інвентаризації, станом на серпень 2016 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано на ім'я: [PERSON] - 3/5 частин будинку, [PERSON], [PERSON], [PERSON] - 2/5 частин будинку на всіх (у кожного частка складає 2/15 частин) (а.с.22). Згідно ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Відповідно до Правової позиції по справі № 6-1500цс15 при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Відповідно до роз'яснень п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" №20 від 22 грудня 1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Виходячи з аналізу правової норми ст. 358 ЦК України, суд приходить висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Окрім того, оскільки правовідносини щодо порядку встановлення користування спільним майном не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Як встановлено судом, позивач не бажає здійснити поділ домоволодіння між співвласниками в натурі, і з посиланням на положення ст. 358 ЦК України звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування приміщеннями домоволодіння та земельною ділянкою, які перебувають у спільній частковій власності сторін. Для визначення частки позивача у спільному майні відповідно до правовстановлюючих документів та визначення можливих варіантів користування ним, ухвалою суду по справі була призначена судова експерта (будівельно-технічна та земельно-технічна), за результатом проведення якої запропоновані 2 можливі варіанти користування домоволодін\-ням [ADDRESS] та земельною ділянкою. Так, із висновку експерта № 17166 вбачається, що частка [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] Київської об\-ласті відповідно до правовстановлюючих документів становить - 3/5. Арифметична частка [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS], відповідно до фактич\-ного користування, становить 50/100, в одиницях площі житло\-вого будинку - 48,7 кв.м. Розмір частки [PERSON], згідно правовстановлюючих докуме\-нтів у домоволодінні [ADDRESS] (3/5) не відповідає розміру частки, якою вона фа\-ктично користується на час проведенню дослідження (50/100). Частці [PERSON] відповідає фактична площа земельної ділянки [ADDRESS] в розмірі 0,0814 га. Крім того, експертом запропоновані можливі варіанти порядку користування та виділу приміщень у домоволодінні [ADDRESS], що належить [PERSON] та дорівнює 3/5 частинам, а саме: Варіант 1 - приміщення І площею 6,10 кв.м; приміщення 1-1 площею 11,20 кв.м; приміщення 1-2 площею 10,70 кв.м; приміщення 1-3 площею 1,30 кв.м; приміщення 1-4 площею 3,00 кв.м; приміщення 1-5 площею 14,80 кв.м; приміщення 1-6 площею 6,80 кв.м. Варіант 2 - приміщення І площею 6,10 кв.м; приміщення 1-1 площею 11,20 кв.м; приміщення 1-2 площею 10,70 кв.м; приміщення 1-3 площею 1,30 кв.м; приміщення 1-4 площею 3,00 кв.м; приміщення 1-5 площею 9,60 кв.м; приміщення 1-6 площею 6,80 кв.м. При цьому, як вбачається зі змісту дослідницької частини висновку експерта /а.с.154-155/, для обладнання двох ізольованих квартир за запропонованому варіанту 1 виділу будинку роботи по переплануванню виконувати не потрібно, а для варіанту 2 необхідно виконати демонтування частини перегородки між приміщеннями 1-5 та 2-3, влаштувати глуху перегородку між приміщеннями 1-5 та 2-3. При цьому, позивач наполягає на виділенні їй в користування конкретних приміщень домоволодіння та частини земельної ділянки, що відповідає її частці в праві спільної власності, яка становить 3/5, відповідно до запропонованого експертом варіанту 2. Представник відповідачів, в свою чергу, вважала необхідним встановити порядок користування спільним майном, відповідно до запропонованого експертом варіанту 1, оскільки він у повній мірі відповідає вже існуючому порядку користування, який також узгоджений сторонами при укладанні договору від 29.08.1997 року про конкретне користування. Як зазначалось, оскільки встановлення порядку користування спільним майном не стосуються розподілу майна, тому суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Крім того, судом враховані висновки експерта, які містяться у дослідницькій частині та відображені у висновках, що арифметична частка [PERSON] у домоволодінні відповідно до фактичного користування в одиницях площі житлового будинку - 48,7 кв.м., а розмір її частки згідно правовстановлюючих документів не відповідає розміру частки, якою вона фактично користується на час проведення дослідження. Таким чином, у фактичному користуванні [PERSON] перебуває частина домоволодіння, яка є меншою, ніж належить їй за правовстановлюючими документами. Стороною відповідачів не спростовані такі висновки експерта та не доведено зворотне. Окрім того, судом не встановлено таких обставин, які б давали підстави для висновку про неможливість встановлення саме такого порядку користування, що запропонований позивачем. Також суд звертає увагу на те, що відповідачами іншого порядку користування не запропоновано. Судом також не встановлено та не доведено відповідачами, що встановлення порядку користування спірним майном, що запропонований позивачем, призведе до суттєвого порушення житлових прав відповідачів або погіршить їх умови проживання. Щодо посилань сторони відповідачів на безпідставне визнання експертом саме арифметичної частки у майні, що призводить до неналежності на недопустимості висновку експерта як доказу у справі, суд зазначає наступне. Так, частка, яка належить співвласникові у праві власності на майно, отримала назву ідеальної частки. Поряд з цим у праві існує поняття реальної частки. Остання розглядається як частка не у праві, а безпосередньо в майні (речі). Таким чином ідеальними є частки у праві власності на річ, а реальними - частки майна в натурі. Такий розподіл понять набуває значення при визначенні порядку користування спільним майном, виділі частки спільного майна або його поділі. Для того, щоб конкретизувати обсяг прав кожного із співвласників у процесі здійснення спільної часткової власності можливо такі частки співвласників визначити арифметично. Дійсно, поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі у разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном у натурі згідно з розмірами належних їм часток. В даному випадку частка співвласника [PERSON] дорівнює 3/5 частинам - саме цей показник є визначальним та має значення при встановленні порядку користування спільним майном. Із змісту дослідницької частини висновку вбачається, що експертом до запропонованих варіантів надані пояснення стосовно того, яка арифметична частка у домоволодінні для співвласників буде становити при поділі (для [PERSON] при 1 варіанті - 52/100, при 2 варіанті - 56/100). Суд не вбачає у дослідженнях експерта відхилень від закріпленої правовстановлюючими документами частки співвласника [PERSON] при визначені арифметичної частки. Крім того, при визначенні частки співвласника [PERSON] у розмірі 3/5 частин експертом враховані лише правочини, за якими особа набуває право власності на частку в майні - договір міни від 23.03.1996 року, договір дарування частини житлового будинку від 24.05.2006 року, договір дарування частини житлового будинку від 21.06.2016 року. Договір конкретного користування від 29.08.1997 року лише встановлює порядок користування спільним майном за взаємною згодою співвласників. З висновку експерта не вбачається, що такий договір був врахований при визначенні частки [PERSON] у спільному майні, якою вона володіє. Дослідження порядку користування майном, що закріплений цим договором, враховувався при визначені відповідності розміру тієї частини спільного майна, якою фактично користується позивач, тому розміру, який відповідає її частці 3/5 у праві спільної часткової власності. Щодо вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою суд зазначає, що питання визначення порядку володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою регулюються Земельним кодексом України (далі за текстом - ЗК України). Частиною 2 статті 158 ЗК України передбачено, що виключно судами вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Відповідно до ст. 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Аналогічна позиція викладена в п.п. «е» п. 18 постанови ПВС № 7 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у випадках, передбачених статтями 86-89 ЗК, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває в спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, у разі недосягнення згоди - за рішенням суду. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Відповідно до п. 19 цієї постанови, у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Як було зазначено, експертом запропоновано [PERSON] виділити 695,9 кв.м земельної ділянки, відповідачам - 424,5 кв.м, земельну ділянку площею 236,6 кв.м. виділити у загальне користування Враховуючи викладене, беручи до уваги принцип непорушності права власності та його складову - право користування, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення порядку користування спільним майном та вважає за необхідне встановити наступний порядок користування домоволодінням [ADDRESS] та земельною ділянкою, виділивши у користування [PERSON] приміщення, пропорційно розміру її частки (3/5) у праві власності на спільне майно, а саме: приміщення І площею 6,10 кв.м; приміщення 1-1 площею 11,20 кв.м; приміщення 1-2 площею 10,70 кв.м; приміщення 1-3 площею 1,30 кв.м; приміщення 1-4 площею 3,00 кв.м; приміщення 1-5 площею 14,80 кв.м; приміщення 1-6 площею 6,80 кв.м., виділивши у користування земельну ділянку площею 695,9 кв.м. При цьому, суд не приймає посилань позивача на необхідність встановлення капітальної (цегляної) перегородки між частками співвласників, оскільки предметом позову є встановлення порядку користування приміщеннями домоволодіння, у спірних правовідносинах питання виділу у натурі часток будинку, що є спільною частковою власністю, позивачем не ставиться, тому і переобладнання приміщень в ізольовані квартири в даному випадку є способом захисту, який не відповідає обсягу та змісту порушеного права, що свідчить про помилковість його обрання позивачем. Вимоги позивача про розподіл особових рахунків та зобов'язання відповідачів укласти окремі договори з організаціями надавачів послуг також задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, принцип чого закріплений ст. 3 ЦПК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. Однак такий спосіб має бути встановлений законом або договором. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. При цьому, обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до частини першої, частини другої статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Крім того, правовідносини з обслуговування будинку й прибудинкової території, постачання електричної та теплової енергії, водопостачання і водовідведення тощо регулюються відповідними нормативно-правовими актами і здійснюються на договірних підставах. За положеннями ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вищенаведене свідчить про те, що первісне значення у врегулюванні відносин між користувачами послуг та їх надавачами має домовленість. Очевидно, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. У той же час, при виникненні спірної ситуації, наприклад незгоди надавача послуг за зверненням користувача щодо зміни такої домовленості, що унеможливлює користування житлово-комунальними послугами у спосіб, бажаний користувачем, такий спір може вирішити суд. Так, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до підприємств - надавачів комунальних послуг із заявою про розділ особового рахунку між співвласниками квартири, а також відмови таких організацій у цьому. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що питання щодо розділу особового рахунку у спірному будинку можливо вирішити у позасудовому порядку, звернення до суду із вказаною позовною вимогою на думку суду є передчасним. Вимоги позивача про зобов'язання відповідачів не чинити перешкоди у вселенні до 3/5 частини будинку, постійному проживанні в ньому, у приватизації прибудинкової земельної ділянки пропорційно до її частки, задоволенню також не підлягають, оскільки вимоги позивача стосуються спонукання відповідачів утриматись від вчинення певних дій у майбутньому, то у суду на теперішній час відсутній предмет розгляду по справі, оскільки захисту в судовому порядку підлягають порушені права, а не можливість їх порушення у подальшому. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до положень ч. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати пов'язані із проведенням судових експертиз. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує позивачу судовий збір у розмірі 1102,40 грн., що пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (2 вимоги немайнового характеру) та витрати за проведення судової експертизи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 4000 грн., а тому ці витрати мають бути компенсовані [PERSON] за рахунок відповідачів шляхом стягнення по 1700 грн. з кожного. Кошти по оплаті проведення геодезичної зйомки земельної ділянки в сумі 1800 грн. відшкодуванню не підлягають, оскільки позивачем не доведено, що така зйомка проведена в межах призначеної судом експертизи та була необхідною для проведення дослідження. Крім того, позивачем заявлені вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 27480 грн., які задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно вимог ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно вимог ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків, надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. У пункті 48 постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року роз'яснено судам, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що 03 серпня 2016 року між [PERSON] та адвокатом Гірченко О.А. було укладено договір про надання правової допомоги, юридичний супровід та представництво. Даний договір був пролонгований шляхом укладання аналогічного договору 03 серпня 2017 року. Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру №21 від 14 серпня 2017 року, вартість наданих позивачу послуг становить 27480 грн. Відповідно до звіту по виконанню робіт згідно договорів від 03 серпня 2016 року та 03 серпня 2017 року, адвокатом виконані наступні роботи, а саме: складені адвокатські запити та листи, складені процесуальні документи, надані усні консультації, участь у судових засіданнях. Разом з тим, на підставі зазначеної у цьому звіті інформації неможливо перевірити з чого складається сума 27480 грн., яку просив стягнути на свою користь позивач, оскільки не містить вартість робіт, виконані представником позивача, та час, витрачений на них. Оскільки відсутність розрахунку витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, суд не знаходить підстав для їх відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: partial