Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

У вересні 2015 року приватне підприємство „Шибумі (далі - ПП „Шибумі) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 15 квітня 2010 року [PERSON] працював у позивача водієм та виконував обовязки експедитора по перевезенню вантажу ПП „Шибумі. 26 вересня 2013 року між ПП „Шибумі та ТОВ „АВІ Логістик було укладено договір „Про надання транспортно-експедиційних послуг щодо перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжміському та міжнародному сполученні. На виконання цього договору ПП „Шибумі та ТОВ „АВІ Логістик узгодили заявку на перевезення спортивного одягу за маршрутом м. Котка - м. Київ. Перевезення вантажу було доручено водію-експедитору [PERSON] При розвантаженні доставленого до м. Києва вантажу було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 139 720 грн 44 коп. В процесі вирішення спору між юридичними особами було укладено мирову угоду, яку затверджено ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02 червня 2015 року. За умовами угоди позивач сплатив ТОВ „АВІ Логістик 56 700 грн. Посилаючись на те, що 15 квітня 2010 року між ПП „Шибумі та [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, позивач просив суд стягнути з [PERSON] розмір завданих працівником збитків в розмірі 56 700 грн. Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18 лютого 2016 року, позов задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь ПП „Шибумі 56 700 грн., а також 1218 грн. судового збору. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року зазначені судові рішення скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанції не встановлені необхідні обставини справи, зокрема, наявність усіх умов, за яких можливе настання матеріальної відповідальності працівника, що передбачені ст. 130 КЗпП України, у зв'язку із чим не перевірені належним чином обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, не з'ясовано наявність доказів, якими підтверджуються такі обставини, не перевірено чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, у зв'язку із чим не визначено, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 214 ЦПК України). В силу положень ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Заслухавши доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, з врахуванням висновків і мотивів, викладених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у даній справі від 8 червня 2016 року, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що наказом № 19-к від 15 квітня 2010 року [PERSON] був прийнятий на посаду водія ПП „Шибумі. Наказом №19-КЕ від 15 квітня 2010 року [PERSON] разом з його основною роботою, обумовленою трудовим договором, доручено виконувати додаткову роботу експедитора з перевезення вантажів. 15 квітня 2010 року між [PERSON] та ПП „Шибумі укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. За умовами договору відповідач бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження довірених йому підприємством матеріальних цінностей. 26 вересня 2013 року ТОВ „АВІ Логістик та ПП „Шибумі уклали договір № 01-26/09 „Про надання транспортно-експедиційних послуг щодо перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжміському та міжнародному сполученні. На виконання цього договору сторони 26 вересня 2013 року узгодили заявку на перевезення спортивного одягу за маршрутом м. Котка - м. Київ: адреса завантаження - Фінляндія м. Котка, вантажовідправник - Net Logistic JVM OY, адреса розвантаження - Україна м. Київ, вантажоотримувач - ТОВ „[PERSON] [PERSON]А.. Перевезення вантажу було доручено [PERSON] У період з 26 вересня 2013 року по 01 жовтня 2013 року було здійснено перевезення вантажу міжнародним сполученням. При розвантаженні вантажу в м. Києві було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 139 720 грн 44 коп. З приводу завданих збитків ТОВ „АВІ Логістик звернулось з позовом до ПП „Шибумі. В процесі розгляду справи між сторонами укладено мирову угоду, яка затверджена ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02 червня 2015 року. За умовами вказаної угоди ПП „Шибумі відшкодувало ТОВ „АВІ Логістик 56 700 грн завданих збитків. Звертаючись до суду з позовом, ПП „Шибумі просило суд стягнути вказані збитки із [PERSON], з вини якого, за доводами позивача, завдано збитків під час виконання трудових обовязків. Крім того, в обґрунтування підстав позову та дотримання строків звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків, позивач посилався також і на положення ч.1 ст.1172, ст.1191 ЦК України та розяснення, викладені в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками від 29 грудня 1992 року №14, згідно яких право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі, з якого і обчислюється строк на предявлення регресного позову. Ухвалюючи нове рішення у справі 16 серпня 2016 року про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із ненадання позивачем належних і допустимих доказів наявності усіх умов, за яких можливе настання матеріальної відповідальності працівника, що передбачені ст. 130 КЗпП України, зокрема відсутності вини відповідача у спричиненні шкоди, оскільки відповідно до положень ст. 134 та п.4 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його провини. В обгрунтування підстав для відмови в задоволенні позовних вимог суд також послався на пропуск позивачем річного строку позовної давності, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, та відсутності підстав для його поновлення, оскільки, за висновком суду, початком перебігу строку позовної давності є 1 жовтня 2013 року день виявлення недостачі товару. Відхиляючи доводи позивача щодо початку перебігу строку позовної давності з 2 червня 2015 року - дня винесення ухвали господарським судом Чернігівської області, якою врегульовано спір між перевізником і замовником на перевезення вантажу, суд послався на відсутність в даному судовому рішенні доказів вини водія [PERSON], а також на ту обставину, що спірні правовідносини регулюються нормами трудового законодавства. Вірним є висновок суду про те, що спірні правовідносини регулюються саме нормами трудового законодавства. Дійсно, відповідно до ч.1 ст. 1172, 1191 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно розяснень, викладених в абзаці третьому п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюєься строк на предявлення регресного позову. Частиною 1 статті 3 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно з положенями п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України). Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-216цс16 від 27 квітня 2016 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК Україн є обов'язковою для судів. Виходячи з системного аналізу норм матеріального права, зокрема співвідношення норм трудового законодавства та норм цивільного права з питань відшкодування шкоди, з врахуванням норм цивільного кодексу щодо обовязку роботодавця відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконанням трудових обовязків та його право регресної вимоги до працівника, апеляційний суд виходить із того, що таке право вимоги роботодавця до працівника виникає при завданні працівником шкоди під час виконання трудових обовязків третім (стороннім) по відношенню до роботодавця та працівника особам, тобто щодо завдання шкоди в деліктних (позадоговірних) правовідносинах. Як встановлено судом, між ПП „Шибумі та ТОВ „АВІ Логістик мали місце договірні правовідносини, які виникли в силу договору № 01-26/09 „Про надання транспортно-експедиційних послуг щодо перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжміському та міжнародном сполученні, яким встановлено в тому числі відповідальність сторін. Зокрема, пунктами 6.1, 6,6, 6.8 встановлено, що сторони несуть взаємну відповідальність за невиконання чи неналежне виконання обовязків по даному договору та відповідно до діючого законодавства України; перевізник несе відповідальність за осіб, що беруть участь у виконанні даного договору, як за свої власні, у розмірі та на умовах, передбачених чинним законодавством; перевізник несе повну матеріальну відповідальність за збереження і ушкодження вантажу з моменту прийняття його до перевезення до моменту передачі одержувачу вантажу, вказаному в СМR, ТТН або заявці експедитора. У випадку повної або часткової втрати вантажу, його пошкодження, або зниження якості, що трапилося під час транспортування, перевізник, на підставі письмового звернення експедитора, підтвердженого актом [PERSON] України або документами про вартість вантажу та документами про інші витрати, понесені експедитором щодо вантажу, зобовязаний протягом 30 календарних днів з моменту звернення відшкодувати вартість втраченого або пошкодженого вантажу та витрати, понесені експедитором щодо цього вантажу. Виходячи з характеру спірних правовідносин, оскільки шкоди було завдано при виконанні договору про надання транспортно-експедиційних послуг, обовязок ПП „Шибумі по відшкодуванню шкоди ТОВ „АВІ Логістик виникло не в сфері деліктних, а в сфері договірних правовідносин, а тому право на відшкодування матеріальної шкоди у роботодавця виникло не в силу положень ч.1 ст. 1172, 1191 ЦК України, а в силу положень норм законодавства про працю. Таким чином, посилання позивача щодо початку перебігу строку на звернення до суду з позовом з дня врегулювання спору між перевізником і ТОВ „АВІ Логістик (затвердження мирової угоди) з посиланням на положення ч.1 ст. 1172 , 1191 ЦК України та розяснення, викладені в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками ґрунтуються на невірному тлумаченні зазначених норм матеріального права з врахуванням характеру спірних правовідносин. Підстави, умови, порядок, межі і розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України. Відповідно до п.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної [PERSON] Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками судам розяснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. Згідно матеріалів справи робота експедитора по перевезенню вантажів, яку згідно наказу від 15 квітня 2010 року виконував [PERSON], внесена до зазначеного вище Переліку, у звязку із чим укладений між сторонами договір про повну матеріальну відповідальність має юридичну силу та дає підстави для покладення повної матеріальної відповідальності працівника перед роботодавцем за завдані збитки відповідно до ст. 134 КЗпП України. Положеннями ч. 1 ст. 130 КЗпП України передбачено матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладанні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантується шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (вимоги ч. 2 ст. 130 КЗпП України). Таким чином, обовязковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема і повної матеріальної відповідальності згідно ст. 134 КЗпП України, є вина особи у взаємозвязку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відповідно до пунктів 9, 10 розділу II посадової інструкції водія, що виконує обовязки експедитора, водій експедитор зобовязаний здійснювати доставку прийнятих для перевезення товарно-матеріальних цінностей в максимально короткий термін, забезпечуючи їх збереження при транспортуванні і використовуючи для цього оптимальний маршрут переміщення. Нести повну матеріальну відповідальність за отримані товарно-матеріальні цінності з моменту прийняття у місці завантаження до повної передачі їх вантажоотримувачу. Вказані обовязки відповідач не виконав і допустив недостачу товарно-матеріальних цінностей, отриманих ним для перевезення. Так, по справі встановлено, що при перетині Російсько-Українського кордону через митний пост „Сеньківка Чернігівської митниці 29.09.2013 року працівниками митниці був здійснений огляд вантажу, вантажного відсіку та кабіни транспортного засобу СВ3573ВВ/СВ7013ХТ у присутності водія [PERSON] (а.с.77). Проведеним візуальним оглядом з вибірковим розпакуванням місць без вивантаження встановлено, що в оглянутих місцях товар відповідає ТСД. З відомостей п.8.2 і п.8.3 Акту про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 29.09.2013 року вбачається, що загальна кількість вантажних місць 434, а опис, кількість та маркування товару відповідають характеристикам товарів, зазначеним у митній декларації (інших документах). Пояснення відповідача про пошкодження тросу кріплення тенту до борту, розпакування тенту і зникнення частини вантажу на території Російської Федерації спростовуються вказаним актом. Відповідач при проходженні процедури розмитнення вантажу не повідомляв про зникнення частини товару, а повідомлення про вчинення злочину, з яким [PERSON] звернувся до прокурора м. Чернігова лише 05.11.2015 року, не може свідчити про виконання відповідачем в період з 26.09.2013 року по 01.10.2013 року обовязку збереження товарно-матеріальних цінностей, отриманих ним для перевезення. За таких обставин висновок суду про відсутність доказів вини відповідача у спричиненні шкоди не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону, але зазначена обставина не є перешкодою для відмови в задоволенні позовних вимог за пропуском строку на звернення до суду за захистом порушеного права та відсутності поважних причин для його поновлення, що встановлено судом першої інстанції і з врахуванням вищевикладеного не спростовано доводами апеляційної скарги. Відповідно до розяснень, викладених в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів №9 від 6 листопада 1992 року, строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску строку в позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи. Враховуючи, що судом вірно встановлено обставини щодо пропуску позивачем річного строку на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди та відсутності поважних причин для його поновлення, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, і з зазначених підстав судом також відмовлено в задоволенні позовних вимог, то підлягають виключенню з третьої сторінки рішення абзаци 9 і 10 наступного змісту: „Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що доказів наявності усіх умов, за яких можливе настання матеріальної відповідальності працівника, що передбачені ст.130 КЗпП України позивач суду не надав. Тому, вимоги позову безпідставні та задоволенню не підлягають, а в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial