Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 31 серпня 2013 р. вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м.Києві, про що складено актовий запис № 2175. Спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя та несумісність характерів, в результаті чого побудова сімейних відносин, заснованих на почуттях взаємної любові та поваги більше не є можливою. Сторони не підтримують шлюбні стосунки, окремо проживають, однак не ведуть спільне господарство. Від цього шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Позивач просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 30% від заробітку відповідача, щомісячно, до досягнення ним повноліття, оскільки відповідач належну матеріальну допомогу на його утримання не надає. В ході розгляду справи позивач підтримала позовні вимоги і просила суд шлюб між сторонами розірвати, так як подальше збереження шлюбних відносин неможливе. Крім того, [PERSON] просила суд щомісячно стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання їхнього спільного неповнолітнього сина [PERSON] до досягнення ним повноліття у розмірі 30% від доходу відповідача щомісяця, оскільки питання щодо його утримання між нею та відповідачем не узгоджено. Відповідач позовні вимоги визнав частково, проти розірвання шлюбу не заперечував. Проти стягнення з нього аліментів на утримання сина не заперечував, однак зазначив, що не має можливості надавати матеріальну допомогу у пред'явленому позивачем розмірі і просив суд прийняти рішення в цій частині відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який 31 серпня 2013 року зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м.Києві, про що складено актовий запис № 2175. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. На час розгляду судом справи неповнолітня дитина проживає з матір»ю. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство та окремо проживають. Сторони заперечували щодо подальшого існування сім»ї, вважаючи, що чоловік і жінка не може бути примушена до перебування у шлюбі, підтримання сімейних стосунків без наявності обопільної згоди. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на віьній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допукається. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Як зазначалось судом вище, сторони заперечували подальше існування сім»ї в зв»язку з відсутністю спільного бажання на її збереження, наявністю постійних конфліктів і відсутністю взаєморозуміння, що негативно впливає на психологічну атмосферу в сім»ї і виховання дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що подальше існування сім»ї впливає на права обох сторін, і позбавить їх можливості влаштувати інше сімейне життя, в зв»язку з чим вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Крім того, в ході розгляду справи було встановлено, що питання щодо утримання неповнолітньої дитини між позивачем та відповідачем не узгоджено. Згідно з ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів у даній справі суд враховує матеріальне станов ище платника, який офіційно працює, на час розгляду справи має постійний офіційний доход, не має інших аліментних зобов»язань, а також те, що на його утриманні не перебувають інші особи. Суд враховує позицію відповідача щодо пред»явленого позову, а саме щодо його згоди сплачувати аліменти щомісячно, однак в меншому розмірі, ніж визначено позивачем. Суд бере до уваги, що відповідно до вимог чинного законодавства утримувати неповнолітню дитину є обов»язком обох батьків, і він не може бути покладений лише на батька в частині повного забезпечення життєдіяльності неповнолітньої дитини. Також суд приймає до уваги розмір витрат, які необхідно здійснити на неповнолітню дитину відповідного віку щомісяця для забезпечення її харчування і придбання предметів першої необхідності. Оскільки суду не надано документів про стан здоров»я сторін та їхньої дитини, суд не досліджує зазначені обставини справи. Беручи до уваги викладені обставини, аналізуючи всі зібрані у справі докази, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1\\4 частини від усіх видів заробітку відповідача щомісячно, оскільки позивач не надала суду докази, які б обгрунтовували її вимоги щодо стягнення аліментів в розмірі 30% від заробітку відповідача щомісячно, так як дані вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати в доход держави.

Outcome: partial