Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності в порядку поділу майна подружжя на Ѕ частину майнових прав на об`єкт нерухомого майна: 2-х кімнатну квартиру «21 Жемчужина» за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 27 листопада 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] . Від шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 22.01.2020 року шлюб було розірвано. Під час шлюбу подружжям було придбано майно, а саме 23.11.2015 року відповідачем був укладений Договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №2-12-4/21 з ТОВ «Кадор». За вказаним договором, відповідач після сплати грошових коштів отримує майнові права на двокімнатну квартиру (будівельний номер 2-12-4, приблизною площею 63,71 м.кв.). Сума грошових коштів згідно договору становить 967 181, 51 гривень. Після приймання-передачі квартири будівельний номер змінено на квартиру [ADDRESS] . В добровільному порядку відповідач поділити майно відмовляється, в зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. 22.01.2021 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання. 11.05.2021 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити вимоги. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечують проти задоволення позову та простять суд відмовити у його задоволенні. 09.02.2021 року відповідач надіслав до Овідіопольського районного суду відзив, в якому зазначає, що джерелом придбання спірної квартири були грошові кошти від продажу ним двох квартир в м.Черкаси в сумі 20 000 доларів США, запозичені кошти та 1000 доларів надав їм батько позивачки, які потім були інвестовані в однокімнатну квартиру в ТОВ «Кадор», а згодом 15.11.2015 року відчужені майнові права за грошові кошти в сумі 45 000 доларів, які були інвестовані в дану квартиру. Вважає Ѕ частину майнових прав на двокімнатну квартиру придбаною за особисті кошти, а іншу придбану за спільні кошти подружжя. Вважає, що позивачка має право на стягнення на її користь суму в розмірі 241 750 грн., що відповідає ј частині внесених коштів за договором про пайову участь від 2012 року або визнання права власності на вказані грошові кошти в пайовому внеску. Відповідач додатково надав суду пояснення, з яких слідує, що 21.07.2004 року він, його брат [PERSON] та сестра [PERSON] продали спадкову квартиру [ADDRESS] та в цей же день, оскільки [PERSON] був ще неповнолітнім, його сестра [PERSON] купила для нього квартиру [ADDRESS] . Оскільки квартира була зареєстрована на сестру, договором дарування від 01.03.2012 року квартиру він продав, а грошові кошти від продажу цієї та ще однієї квартири в сумі 20 000 доларів США інвестував в однокімнатну квартиру в ТОВ «Кадор», яку продав, а потім і в спірну квартиру. А тому вважає, що половина спірної квартири має бути визнана особистою приватною власністю відповідача, та просить суд в задоволенні позову відмовити. Позивач через канцелярію Овідіопольського районного суду 18.02.2021 року надіслала відповідь на відзив, у якому зазначає, що жодних особистих коштів відповідач не мав та в першу інвестовану ними однокімнатну квартиру не вкладав, оскільки не працював, навчався, а грошові кошти були взяті частково у батьків позивачки та запозичені у знайомої [PERSON] , а тому жодних особистих коштів відповідач не вкладав. З грудня 2009 року по лютий 2015 року сім`я проживала у батьків позивачки. Квартиру обирали разом для спільного проживання разом з дітьми. Після здачі будинку в експлуатацію, зробили ремонт та разом з двома спільними дітьми проживали у ній, на сімейній нараді було вирішено оформити нерухомість на чоловіка, як на господаря родини. З лютого 2015 року по грудень 2015 року сім`я проживала в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Далі квартиру виставили на продаж та знову повернулися жити до батьків позивачки. Після продажу квартири, вони вирішили придбати більше житло, а саме інвестувати кошти в двокімнатну квартиру в ТОВ «Кадор». За таких обставин, вважає що має майнові права на об`єкт нерухомого майна: 2-х кімнатну квартиру «21 [PERSON] » за адресою: [ADDRESS] . Позивач також вважає, що відповідач вводить суд в оману, оскільки відповідно до наданого відповідачем договору купівлі-продажу квартири в м.Черкаси від 21.07.2014 року три співвласники квартири [PERSON] , брат [PERSON] та сестра [PERSON] квартира була продана за ціню 27 700 грн., кошти розділені на трьох. Кошти відповідача забрала сестра та купила квартиру, в якій він проживав. Тобто це на думку позивачки свідчить про те, що особистих коштів у відповідача ніколи не було. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Глух Н.А. в судовому засіданні наголошують на тому, що 21.07.2004 року він, його брат [PERSON] та сестра [PERSON] продали спадкову квартиру [ADDRESS] та в цей же день, оскільки [PERSON] був ще неповнолітнім, його сестра [PERSON] купила для нього квартиру [ADDRESS] . Оскільки квартира була зареєстрована на сестру, договором дарування від 01.03.2012 року квартиру він продав, а грошові кошти від продажу цієї і ще однієї квартири в сумі 20 000 доларів США інвестував в однокімнатну квартиру в ТОВ «Кадор», яку продав, а потім і в спірну квартиру. А тому вважає, що половина спірної квартири має бути визнана особистою приватною власністю відповідача. Представник третьої особи, яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~ ТОВ «Кадор» надіслав до суду завірену копію договору «2-12-4/21 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна від 23.11.2015 року, також повідомив суду, що не мають можливості надати суду належним чином засвідчену копію акту приймання-передачі майнових прав на квартиру [ADDRESS] , оскільки вказаний акт між сторонами договору не підписувався. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 27.11.2010 року, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.11). Від шлюбу сторони мають малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 22.01.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 13-14). В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства в 2012 році подружжям було придбано за договором про пайову участь в будівництві квартира в ТОВ «Кадор» площею 44.1 кв м., яка в подальшому була відчужена відповідачем [PERSON] . Сторонами не заперечується, що грошові кошти, отримані від продажу майнових прав на вищевказану квартиру були вкладені в спірну двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідач в своїх поясненнях та відзиві зазначає, що джерелом придбання спірної квартири були саме грошові кошти від продажу ним двох квартир почергово в м.Черкаси в 2005 році та в 2012 році в сумі 20 000 доларів США. За рахунок саме цих коштів ним було інвестовано кошти в однокімнатну квартиру в ж/м «Дружний» с.Лиманка, вартістю близько 24 500 доларів США, з яких його особисті кошти 20 000 доларів США, запозичені грошові кошти у знайомої [PERSON] та 1000 доларів США надав батько позивачки [PERSON] . Після продажу вказаних майнових прав на однокімнатну квартиру гр. [PERSON] , за грошові кошти що в еквіваленті відповідають 45 000 доларів США, які в день продажі були вкладені в придбання майнових прав у спірній двокімнатній квартирі і доводять, що половина спірної квартири має бути його особистою приватною власністю. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що купував дитині квартиру в м.Черкаси, а саме у [PERSON] відповідача, хоча квартира і була оформлена по документах на його сестру, однак грошові кошти були передані саме [PERSON] в розмірі 20 000 доларів США, було дві угоди. Розписку писали для того, щоб його сестра в подальшому отримувала пільги, а тому і відрізняються суми грошових коштів. Також свідок пояснив, що минуло уже 9 років, але все що стосувалося угоди він узгоджував саме з [PERSON] , коли телефонував [PERSON] , та відповідала що продає нерухомість, давала контакти ріелтора. На угоді були присутні він, його дружина, донька, ріелтори та [PERSON] . Хто передавав ключі не пам`ятає, можливо [PERSON] , можливо [PERSON] . Хто перевозив грошові кошти, та хто саме підписував документи у нотаріуса свідок також не пам`ятає. В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою відповідача по матері пояснила суду, що після смерті їх матері в 2001 році залишилася квартира, яка була в 2004 році продана. Вона та брат [PERSON] отримали кошти, а для [PERSON] в той же день купили іншу квартиру за його частку грошей від попередньої. Оскільки він був неповнолітній, документи оформлялися на її ім`я. в 2012 році він повідомив, що його молодій сім`ї потрібно було житло і тому продалася ця квартира, яка була по документах саме на сестрі. Гроші в розмірі 20 00 доларів США були передані [PERSON] від продажу квартири. Гроші після укладення договору передавалися в кімнаті. Укладали саме договір дарування, том що у випадку укладення договору купівлі-продажу, як зазначає свідок вона б утратила пільги. При угоді були присутні нотаріус, батьки, більше не пам`ятає. Гроші перевозив [PERSON] з [PERSON] , та в подальшому ці кошти були вкладені в однокімнатну квартиру. Ще була продана одна квартира, точну суму свідок не пам`ятає, біля 6 000 доларів США. В судовому засіданні свідок [PERSON] друг дитинства відповідача, пояснив суду, що [PERSON] попросив його перевезти грошові кошти в Одесу 20 000 доларів США, один він побоявся їхати. Він сказав що продав квартиру і у нього є така сума, він підвіз його та поїхав, було темно він не бачив з чим [PERSON] їхав, більше йому нічого не відомо. Відповідачем до матеріалів справи долучено копію дарування однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] від 01.03.2012 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за вказаною адресою, сторони оцінили дарунок в сумі 46 138 грн. (а.с. 91-92). Також, відповідачем долучено копію розписки [PERSON] від 01.03.2012 року про отримання коштів в розмірі 160 000,00 грн., що є еквівалентом 20 000 доларів США від [PERSON] , в якості оплати за продаж квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свідками в розписці зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17. Ч.1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Ч.2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71\~СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В силу положень ст.ст.21, 24, 41\~Конституції України та ст.ст.319, 358\~ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Outcome: partial