Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду та уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 21.12.2017 року просив: визнати незаконним та скасувати наказ № 275-К Одеського геріатричного будинку-інтернату від 26.10.2017 р. про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON]; визнати незаконним та скасувати наказ № 276-К Одеського геріатричного будинку-інтернату від 27.10.2017 р. про звільнення за прогул [PERSON]; поновити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) на роботу у Одеський геріатричний будинок-інтернат на посаді завідуючого медичним відділенням з внесенням відповідних змін до штатного розпису; зобов'язати Одеський геріатричний будинок-інтернат (код ЄДРПОУ 03189096), юридична адреса: 65111, м.Одеса, вул.Паустовського, буд. 2, здійснити розрахунок та виплатити на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 19.06.2017 р., по дату фактичного поновлення його на роботі, з утриманням з нарахованої суми податків та інших обовязкових платежів, передбачених законодавством України; стягнути з Одеського геріатричного будинку-інтернат (код ЄДРПОУ 03189096), юридична адреса: 65111, м.Одеса, вул.Паустовського, буд. 2 на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) моральну шкоду у розмірі 10000 (десять) тисяч гривень. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 04.10.2011 р. [PERSON] був прийнятий на посаду завідуючого медичним відділенням Одеського геріатричного будинку-інтернату. Наказом № 4-К від 04.01.2017 р. його було звільнено з займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Не погоджуючись зі звільненням та вважаючи наказ № 4-К від 04.01.2017 р. незаконним позивач звернувся до суду з відповідним позовом. 19.06.2017 року Суворовським районним судом міста Одеси ухвалено Рішення у цивільній справі №523/1780/17, згідно якого [PERSON] поновлено на роботі, наказ №4-К від 04.01.2017 р. визнано незаконним та скасовано. Разом з тим, незважаючи на рішення Суворовського районного суду міста Одеси №\~523/1780/17 від 19.06.2017 р. у якому, в частині поновлення позивача на роботі було допущено негайне виконання рішення суду, [PERSON] так і не був допущений адміністрацією Одеського геріатричного будинку-інтернату до виконання посадових обовязків завідуючого медичним відділенням. Також позивач зазначив, що як вбачається з наказу № 275-К від 26.10.2017 р. та наказу №276-К від 27.10.2017 р., які надійшли на адресу адвоката позивача, на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення та звільнено за прогул (п.4 ст. 40 КЗпП України). Позивач вважає звільнення незаконним, а тому звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 30.11.2017 року відкрито провадження у справі, Ухвалою суду від 14.03.2018 року суд перейшов до спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник Одеського геріатричного будинку-інтернату надав до суду заяву та в подальшому відзив на позовну заяву, датований 20.03.2018 р. №178, в якому просив закрити провадження у справі №523/16473/17 за позовною заявою [PERSON] до Одеського геріатричного будинку-інтернату, третя особа первинна профспілкова організація Одеського геріатричного будинку-інтернату про поновлення на роботі та виплату заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з відсутністю предмету спору. Свою позицію обґрунтував тим, що були видані відповідні накази від 30.11.2017 р. № 302-К, від 29.12.2017 р. № 337-К, якими накази ОГБІ від 27.10.2017 р. № 276-К «Про звільнення за прогул [PERSON]В.» та від 26.10.2017 р. №275-К «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON]В.» визнані такими, що втратили чинність, вказавши також, що також є рішення Апеляційного суду Одеської області від 30.11.2017 р., згідно якого рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19.06.2017 р. скасовано. Дослідивши наявні матеріали, суд приходить до висновку, що заява про закриття провадження задоволенню не підлягає, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 04.10.2011 р. по 04.01.2017 р. працював в Одеському геріатричному будинку-інтернаті на посаді завідуючого медичним відділенням Одеського геріатричного будинку-інтернату. 04.01.2017 р. [PERSON] був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. 19.06.2017 р. Суворовським районним судом міста Одеси ухвалене рішення №\~523/1780/17 згідно якого позовні вимоги задоволені частково, [PERSON] був поновлений на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Рішення в частині поновлення позивача на роботі допущено до негайного виконання. 19.06.2017 р. Одеським геріатричним будинком-інтернатом був виданий наказ №\~145-К «Про поновлення [PERSON] на роботі», з чим погоджується у відзиві на позовну заяву відповідач. Разом з тим, позивач не був допущений ОГБІ до виконання посадових обовязків завідуючого медичним відділенням. Зазначене підтверджується заявою від 22.06.2017 р., яку позивач подав до відділу кадрів Одеського геріатричного будинку-інтернат та в якій просив надати робоче місце для виконання своїх посадових обовязків. Зазначену заяву було подано інспектору з кадрів Савченко, про що є відмітка отримання на оригіналі позивача. Будь-якої відповіді на заяву від 22.06.2017 р. зі сторони керівництва Одеського геріатричного будинку-інтернат позивачу надано не було, що не спростовується відповідачем. З 23.06.2017 р. по 27.06.2017 р. та з 28.06.2017 р. по 30.06.2017 р. позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серія АДЖ № 305729. Як вбачається з листів від 01.08.2017 р. та 04.09.2017 р., [PERSON] звертався до відповідача з вимогою надати йому робоче місце для виконання посадових обовязків завідуючого медичним відділенням Одеського геріатричного будинку-інтернату та фактично забезпечити умови праці, проте ця вимога була не виконана. Суд критично ставиться до доводів відповідача та наданих доказів про те, що виданий наказ № 145-К «Про поновлення [PERSON] на роботі» свідчить про фактичне допущення позивача до роботи на посаді завідуючого медичним відділенням, оскільки вказаний наказ не містить підпису позивача про ознайомлення. Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У відповідності до ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] за прогул (п.4 ст. 40 КЗпП України) відбулося без законної підстави, внаслідок неправомірних дій зі сторони адміністрації Одеського геріатричного будинку-інтернату, яка не допустила позивача до виконання посадових обовязків завідуючого медичним відділенням Одеського геріатричного будинку-інтернату. Згідно відомостей перерахування заробітної плати на банківські рахунки за березень 2017 р. та відомості розподілу заробітної плати від 29.03.2017 р. позивачу було нараховано 3334,99 грн. заробітної плати. Згідно положень\~Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньоденний заробіток позивача, склав: 3334,99 : 22 = 151 гривня 60 копійок. З огляду на те, що з моменту недопущення позивача до роботи 19.06.2017 року по день ухвалення рішення сплило 216 робочих дні, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати на момент ухвалення рішення склав (216 р.д. х 151,60 грн.) = 32745 (тридцять дві тисячі сімсот сорок пять) гривень 60 копійок.\~ Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Згідно постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Суд погоджується з доводами позивача про те, що ОГБІ пропустили строк для застосування дисциплінарного стягнення, передбачений ст.148 КЗпП України. Зазначене вбачається з наказу №275-К від 26.10.2017 р. де позивач був відсутній на роботі протягом 82 робочих днів, а саме: з 03.07.2017 р. по 26.10.2017 р. Тобто, відповідачем було виявлено проступок зі сторони позивача 03.07.2017 р. згідно наказу № 275-К від 26.10.2017 р., а притягнуто до відповідальності 27.10.2017 р. наказ № 276-К від 27.10.2017 р. про звільнення за прогул [PERSON] Відповідно до положень законодавства України, що регулює вирішення питань про відшкодування моральної шкоди (ст.237-1 КЗпП України,\~постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про розгляд судами цивільних справ про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,) суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди повинен керуватися вимогами розумності і справедливості, враховувати глибину моральних страждань та характер порушених прав. Згідно\~ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно абз. 1 п. 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а\~ст. 237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі 6-23цс12). Виходячи з принципу розумності та справедливості, враховуючи глибину моральних страждань та характер порушених прав позивача суд вважає за можливе стягнути моральну шкоду на користь [PERSON] у розмірі 5000 (пять) тисяч грн. З іншими вимогами позивач не звертався, жодних доказів на спростування зазначених позивачем обставин відповідач до суду не надав. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК Українита згідно ст.9 Закону України Про судовий збір, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 гривень 00 копійок із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України.\~ Згідно ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial