Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Новокодацької районної у місті Дніпро ради, голови зазначеної ради [PERSON] про поновлення на роботі у зв'язку з незаконним звільненням, стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року позовні вимоги були задоволені частково. Вирішено було поновити [PERSON], на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб та стягнути з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь неї, [PERSON], середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 76 коп. та судовий збір у розмірі 214 (двісті чотирнадцять) грн. 60 коп., в решті позову було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року скаргу позивача було задоволено частково, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2012 року в частині стягнення з Виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 18 923 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 76 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. А саме, вирішено стягнути з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь [PERSON], середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 (вісімдесят сім тисяч двісті тринадцять) грн. 15 коп. та судовий збір у розмірі 872 (вісімсот сімдесят дві) грн. 13 коп. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року залишено без змін. Позивач зазначає, що ані стягнутого судовим рішенням від 17.10.2012 року, яке набрало законної сили, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ані фактичного допущення її до виконання службових обов'язків не відбулося. У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та згідно останніх уточнень просила суд поновити її на на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб Новокодацької районної у місті Дніпро ради, стягнути з Новокодацької районної у місті Дніпро ради на її користь заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу за період з 19.01.2008 року по 14.12.2016 року у розмірі 165790,55 грн. Крім того, позивач зазначає, що їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 50 000 грн. 00 коп. (а.с.1-13). Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити по мотивам, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила суд у задоволенні позову відмовити з огляду на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що 26.01.2001 року розпорядженням Виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Дніпропетровську за № 32/1-р [PERSON] було призначено на посаду начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної ради та її відділів з 26.01.2001року. 16.01.2008 року розпорядженням Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради за № 5-рп [PERSON] була звільнена з посади начальникаУправління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної ради та її відділів з 18.01.2008 року за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України на підставі особистої заяви від 08.11.2007 року, з яким була того ж дня і ознайомлена, про що стоїть її особистий підпис в даному розпорядженні. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року вирішено поновити [PERSON], на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб, та стягнути з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь [PERSON], середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 76 коп. та вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволені решти позову було відмовлено (а.с. 17). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, апеляційну скаргу Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради - відхилено. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року в частині стягнення з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 18 923 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот двадцять три) грн. 76 коп., та судових витрат в дохід держави в розмірі 214 (двісті чотирнадцять) грн. 60 коп. скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення. Вирішено стягнути з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 (вісімдесят сім тисяч двісті тринадцять) грн. 15 коп. та судовий збір у розмірі 872 (вісімсот сімдесят дві) грн. 13 коп. В решті рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року залишено без змін (а.с. 19-21). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2013 року касаційну скаргу Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року залишено без змін (а.с. 22-23). Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження із виконання виконавчого листа по цивільній справі за № 2/422/2888/2012, виданого 25.12.2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про поновлення [PERSON] на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб, та стягнення з Виконавчого комітету Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради на користь [PERSON], заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 грн. 15 коп. На підставі розпорядження голови виконавчого комітету районної у м. Дніпропетровську ради від 27 квітня 2015 року № 49-рк, [PERSON] була поновлена на роботі, з яким [PERSON] була ознайомлена особисто 05.05.2015 року, про що складено акт про поновлення на роботі від 05.05.2015 року, однак до роботи не приступила, так як цим же розпорядженням голови виконавчого комітету районної у м. Дніпропетровську ради від 27 квітня 2015 року № 49-рк, [PERSON] повідомлена про зміну в організації виробництва і праці, ліквідації управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної у місті ради та його відділів і служб, скорочення чисельності штату працівників згідно з рішенням Ленінського районного у місті ради від 30.12.2010 року №26 «Про структуру виконавчих органів Ленінської районної у місті ради, граничну чисельність працівників районної у місті ради та її виконавчих органів» та рішенням від 04.02.2011 року №34 «про внесення змін до рішення Ленінської районної у місті ради від 30.12.2010 №26 «Про структуру виконавчих органів Ленінської районної у місті ради, граничну чисельність працівників районної місті ради та її виконачих органів». Тобто фактичто, [PERSON] була поновлена на посаді начальника управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної у місті ради, а управління по обслуговуванню будівель апарату Ленінської районної у місті ради було ліквідовано і фактично [PERSON] до виконання службових обовязків допущена не була. 07.07.2015 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Міхіною О.І. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по виконавчому листу №2/422/2888/2012 в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника Управління обслуговування будівель апарату Ленінської районної у місті ради та його відділів та служб (а.с.85). Судом також встановлено, що станом на день звернення до суду із даним позовом, позивача на роботі не поновлено, тобто фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного наказу не було. Заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 87 213 грн. 15 коп. не виплачено. Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період із надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду. Згідно з п. 4 ч. 1ст. 367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. ст.24,31, ч. 5 ст.235 КЗпП України,ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків. Крім того, згідно до п. 8.2.3 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5від 15 грудня1999 року(з наступними змінами і доповненнями), після фактичного допущення працівника до роботи складається акт про виконання рішення, виконавче провадження підлягає закінченню. Таким чином, виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі вважається завершеним з моменту фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Для того, щоб рішення вважалося виконаним, необхідна наявність двох обставин: відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника, та фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків. Після настання другої обов'язкової обставини-фактичного допущення працівника до роботи складається акт про виконання рішення та виконавче провадження підлягає закінченню. Згідно з вимогами ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата має виплачуватися працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За час вимушеного прогулу з 19.01.2008 року по 14.12.2016 року виникла заборгованіть по заробітній платі. Для визначення розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача за вказаний період за час вимушеного прогулу позивача з 19 січня 2008 року по 14.12.2016 року, суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до табелів обліку робочого часу за листопад та грудень 2007 року (два відпрацьовані позивачем календарні місяці роботи, що передували її звільненню з роботи), карток особового рахунку позивача, її середньоденна заробітна плата складає 73 грн. 35 коп. Всього компенсація за період з 19.01.2008 року по 14.12.2016 ік - 165790грн. 55 коп. Згідно зі ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У п. 32постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи не виконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Так, чинне трудове законодавство передбачає покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності за затримку виконання такого рішення суду у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Указана відповідальність покладається на власника або уповноважений ним орган за наявності їхньої вини. Оскільки вищевказане судове рішення в частині поновлення позивача на посаді не виконано з причин, які не залежать від волі позивача, то суд вважає, що [PERSON] фактично вимушена перебувати у стані вимушеного прогулу (тобто у стані, час, коли позивач, як працівник, з вини власника або уповноваженого ним органу була позбавлена можливості працювати та отримувати заробітну платню). Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазнає про наступне. Нормами диспозиції ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування працівникові власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Вона відшкодовується в разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У постанові Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. № 4 зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності. Вирішуючи питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди на користь позивача, суд, враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових витрат (у тому числі їх тривалості, не поновлення позивача на роботі понад 6 років), беручи до уваги ту обставину, що відповідачем було порушено права позивача на своєчасне отримання заробітної плати та право на труд, приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди ґрунтуються на законі. Разом з цим, з огляду на характер немайнових витрат, обставини, за яких позивачу спричинена моральна шкода, тривалість порушення його трудових прав, суд визнає заявлений розмір моральної шкоди у загальному розмірі 50 000 грн. 00 коп. завищеним, надмірним та таким, що суперечить принципу розумності, у зв'язку з чим, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає за можливе позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити частково в розмірі 10 000 грн. 00 коп. на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно приписів ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ст.257 ЦК України, визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Враховуючи наведене, суд вважає, що в даному випадку необхідно поновити позивачу строк для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, що розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню, що також узгоджується із вимогами ст. 367 ЦПК України. Також узв'язку з тим, що позивач в силу п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то в силу ст.ст.81, 88 ЦПК України, з Новокодацької районної у місті Дніпро ради на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог необхідно стягнути судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 1757 грн. 90 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial