Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач (відповідач) [PERSON], 23 серпня 2016 року, звернулась з позовом до відповідача (позивача) про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який вчинено під впливом тяжкої обставини та зобов'язання відповідача (позивача) повернути все отримане за цим договором. Відповідач (позивач) [PERSON] 12 жовтня 2016 року, звернувся з зустрічним позовом до позивача (відповідача) про стягнення суми безпідставно набутих коштів, інфляційних втрат та трьох процентів річних за користування чужими коштами. Заочним рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 25 квітня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено в повному обсязі. Визнано договір купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ-2121, 1983 року випуску, номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], укладений 27 травня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] недійсним. Зобовязано [PERSON] повернути автомобіль марки ВАЗ-2121, номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], законному власнику. Позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, задоволено частково. Зобовязано [PERSON] повернути [PERSON] 9000 грн., отриманих за продаж автомобіля марки ВАЗ-2121 номерний знак [NUMBER], двигун [NUMBER], кузов [NUMBER]. Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 12 липня 2017 року, заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Кодимського районного суду Одеської області від 25 квітня 2017 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів задоволено. Заочне рішення Кодимського районного суду Одеської області від 25 квітня 2017 року по цивільній справі №503/1516/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів скасоване, справа признчена для розгляду в загальному порядку. В позовній заяві позивач (відповідач) [PERSON], посилалась на те, що [INFO] року помер її батько - [PERSON]. Після того смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку, автомобіля марки ВАЗ-2121, 1983 року випуску, номерний знак [NUMBER], зареєстрований в Котовському МРЕВ ДАІ 25 червня 1983 року. Згідно складеного померлим заповіту від 01 листопада 2006 року, спадкоємцем всього майна, що належало спадкодавцеві є вона. 27 травня 2014 року до неї звернувся відповідач (позивач) з пропозицією придбати автомобіль ВАЗ-2121 за 19000 грн.. Вона погодилась на таку пропозицію відповідача (позивача) і продала спірний автомобіль. Відповідач (позивач) сплатив їй спочатку 9000 грн., а решту суми - 10000 грн., обіцяв сплатити після оформлення нею спадщини. В той же день [PERSON] забрав автомобіль та технічний паспорт на нього. Враховуючи те, що після смерті батька пройшло лише три тижні, вона не опам'яталася від його поховання, понесла певні матеріальні трати, тобто перебувала під впливом тяжкої обставини - погодилась на пропозицію відповідача, яка для неї була вкрай невигідною, і продала спірний автомобіль [PERSON]. Заповіт батьком склав 01 листопада 2006 року. Лише 17 травня 2016 року, згідно рішення суду вона стала власником спадкового майна після смерті [PERSON] - автомобіля марки ВАЗ-2121, 1983 року випуску, номерний знак [NUMBER], номер двигнуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. На час укладання договору купівлі-продажу вона не була власником автомобіля, а тому не мала права ним розпоряджатися. Більш того, відповідач знав про те, що вона власником спадкового майна не є. З цих підстав просить суд визнати укладений договір недійсним, зобов'язати відповідача (позивача) повернути спірне майно. Позивач (відповідач), в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач (позивач), заперечуючи по суті позову, у зустрічній позовні заяві посилався на те, що продаючи спірний автомобіль йому, позивач (відповідач) не мала права цього робити, оскільки власником цього майна не була. У зв'язку з цим просить стягнути з [PERSON], 9000 грн. сплачених ним за придбаний автомобіль, інфляційні втрати у розмірі 6515,14 грн., три проценти річних за користування чужими коштами у розмірі 643,56 грн.. Відповідач (позивач) в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. Про причини неявки не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх учасників справи) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно розписки від 27 травня 2014 року, за придбаний у [PERSON] автомобіль марки ВАЗ-2121, номерний знак [NUMBER], [PERSON] сплатив 9000 грн. (а.с.4) Згідно рішення Кодимського районного суду Одеської області від 17 травня 2016 року (справа №503/2097/15-ц) встановлено, що [PERSON] - батько [PERSON] - помер [INFO] року (а.с.11-12). Згідно технічного паспорту серії [NUMBER] на автомобіль марки ВАЗ-2121, двигун [NUMBER], кузов [NUMBER], виданий Котовським МРЕЩ 25 червня 1983 року, його власником є [PERSON] (а.с.5). Дослідивши вимоги позивача (відповідача), заперечення відповідача (позивача), дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого. Згідно статті 10 ЦПК України (ч.1-4) суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту позовної заяви позивача (відповідача) [PERSON], вбачається, що вона, після смерті свого батька - [PERSON], не прийнявши спадщину, не будучи власником спірного майна - автомобіля марки ВАЗ-2121, номерний знак [NUMBER], розпорядилась ним - продавши відповідачеві (позивачеві) [PERSON] 27 травня 2014 року, за 9000 грн. під впливом тяжких обставин, погодившись на пропозицію покупця на умовах для неї невигідних (ст.233 ЦК України). Згідно зі ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Тяжкі обставини судді розуміють як не будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а як його крайні форми. Наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Потерпілий, який оскаржує правочин, повинен довести, що за відсутності тяжких обставин він взагалі або на зазначених умовах не уклав би правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього (Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними, Узагальнення Верховного Суду України). В судове засідання позивачем яких-небудь доказів стосовно тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину надано не було, хоча цей обов'язок чітко визначений частиною 1 статті 81 ЦПК України. Як убачається з дослідженого в судовому засіданні рішення Кодимського районного суду Одеської області від 17 травня 2016 року (справа №503/2097/15-ц), за [PERSON] визнано право власності на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON], померлого [INFO] року - автомобіль марки ВАЗ-2121, 1983 року випуску, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Тобто, судом установлено, що позивач, розпоряджаючись спірним майном, не була його власником. Про те, що позивач не є власником автомобіля ВАЗ-2121, відповідачу було відомо. Згідно ст.328 ЦК України,право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З дослідженої в судовому засіданні розписки [PERSON] слідує, що останній купує автомобіль ВАЗ-2121 «Нива», номерний знак [NUMBER] у громадянки [PERSON] за 19 тисяч гривен і дає 22.05.14 р. дев'ять тисяч грн, решту суми у розмірі 10000 грн. додасть після прийняття спадщини (а.с.4). Доказів того, що спірний автомобіль марки ВАЗ-2121 «Нива», номерний знак [NUMBER] був переданий відповідачеві (позивачеві) [PERSON], позивачем (відповідачем) [PERSON] суду не надано. Згідно статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 215 (ч.1,2) ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як розяснено в пунктах 7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно пункту 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. N 1371Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України "Про дорожній рух") Відповідно до частини 9 статті 34 Закону України «Про дорожній рух» власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. З огляду на викладене, аналізуючи зазначені приписи Законів та підзаконних нормативних актів, суд прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ -2121 між [PERSON] і [PERSON] слід визнати нікчемним, а звідси - в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору недійсним - відмовити. Стосовно вимог відповідача (позивача) [PERSON], то суд, задовольняючи їх частково, виходив з наступного. Як убачається з розписки [PERSON], той констатує, що купує автомобіль ВАЗ-2121 «Нива», номерний знак [NUMBER] у громадянки [PERSON] за 19 тисяч гривен і дає 22.05.14 р. дев'ять тисяч грн, решту суми у розмірі 10000 грн. додасть після прийняття спадщини. Факт отримання 9000 грн. від [PERSON] не заперечує і позивач (відповідач) [PERSON]. Суд вважає, що в правовідносинах, які виникли між сторонами, посилання відповідача (позивача) [PERSON] на приписи частини 2 статті 1212 ЦК України, згідно якої, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу), є необґрунтованим, оскільки, [PERSON], отримуючи зазначені кошти від [PERSON], збиралась в майбутньому, після прийняття спадщини, оформити відповідним чином договір купівлі-продажу спірного майна. Тобто, на думку суду, безпідставного одержання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] не було, а звідси - застосування положень ч.2 ст.536 і ч.2 ст. 625 ЦК України, в цьому випадку є необґрунтованим. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підстав ст. ст. 203, 215,317 ч.1 ЦК України,

Outcome: partial