Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, в період якого ними була придбана квартира та автомобіль. При поділі майна слід відступити від засад рівності часток, оскільки розмір аліментів, які присуджені до стягнення з відповідача на утримання їх спільної дитини, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Крім цього, [PERSON] продав без її згоди автомобіль, чим фактично приховав спільне майно та витратив кошти на шкоду інтересам сім'ї. Вважає, що оскільки автомобіль був відчужений відповідачем без її згоди, з метою приховання від поділу майна, [PERSON] - його добра знайома і купувала автомобіль, його не вбачивши, оскільки він знаходився у користуванні [PERSON], тому [PERSON] не може вважатися добросовісним набувачем. З урахуванням всіх уточнень, позивачка просила: визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], усунути перешкоди зі сторони [PERSON] в користуванні вказаною квартирою, визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Mitsubishi ASX», реєстраційний номер [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON] та скасувати за [PERSON] право власності на зазначений автомобіль, визнати за нею, [PERSON], право власності на 2/3 частини автомобіля «Mitsubishi ASX», реєстраційний номер [NUMBER] та встановити між нею та [PERSON] порядок користування автомобілем, відповідно до часток у праві власності, а саме перші 20 днів, починаючи з дня, коли рішення суду вступить в закону силу, автомобілем користується [PERSON], а наступні 10 днів користується [PERSON] (том 1 а.с. 3-5, 35-36, 137-139, 224-225, том 2 а.с. 109, 116). У липні 2013 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - [PERSON] подав до суду заяву про вступ у справу, в якій зазначив, що 28 червня 2011 року між ним та Таргобанком, що знаходиться в м. Дюсельдорфі по вул. Касернен, буд. 10 було укладено кредитну угоду про надання кредиту в розмірі 15 000 Євро, на строк до 01 липня 2018 року, при цьому разом з відсотками та вартістю послуг банку, загальна сума, яку він зобов'язаний повернути банку становить 21 538,91 Євро. Дана позика була ним отримана для надання її [PERSON] для купівлі автомобіля. 08 липня 2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики на суму 23 000 Євро, передача коштів здійснювалась в присутності свідків, а на отримані кошти був придбаний автомобіль «Mitsubishi ASX», реєстраційний номер [NUMBER], який знаходився у користуванні подружжя, тому вважає, що [PERSON] та [PERSON] повинні нести перед ним солідарну відповідальність. Просив суд визнати факт передачі [PERSON] позики [PERSON] в сумі 23 000 Євро, визнати факт солідарної відповідальності [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] за надану ним позику у зв'язку з використанням її в інтересах подружжя, та стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] суму позики в розмірі 23 000 Євро (том 1 а.с. 79-81). У травні 2014 року [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування зустрічної позовної заяви [PERSON] зазначив, що за час перебування у шлюбі ним та [PERSON] дійсно було придбано квартиру та автомобіль. Вважає, що частки при поділі квартири повинні бути рівними, а обставини, які зазначені в первісній позовній заяві є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Зазначає, що він як власник квартири не має можливості користування та розпорядження нею, оскільки [PERSON] та її батьки [PERSON], [PERSON] чинять йому перешкоди в цьому. Також зазначив, що з метою придбання для сім'ї автомобіля у 2011 році ним було отримано від чоловіка рідної сестри, [PERSON], в позику, грошові кошти в сумі 23 000 Євро, дану угоду було оформлено у простій письмовій формі. На даний час кошти не повернуті, тому просить визнати факт солідарної відповідальності та стягнути солідарно з нього та [PERSON] суму позики. [PERSON] просив суд визнати за ним і [PERSON] право власності за кожним на ? частину квартири [ADDRESS], припинивши право спільної сумісної власності; усунути перешкоди зі сторони [PERSON] в користуванні квартирою шляхом вселення його в зазначену квартиру та виселення [PERSON], [PERSON], зобов'язавши [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні майном; визнати факт передачі [PERSON] позики [PERSON] розміром 23 000 Євро; визнати факт солідарної відповідальності за [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] за надану позику; стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] суму позики в розмірі 23 000 Євро (том 2 а.с.32-36, 46-50). Рішенням Індустріально районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2014 року позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] задоволені частково. Визнано за [PERSON] та за [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину квартири [ADDRESS], припинивши право спільної сумісної власності на квартиру. Усунуто перешкоди [PERSON] зі сторони [PERSON] в користуванні вказаною квартирою. В задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля «Mitsubishi ASX», реєстраційний номер [NUMBER], укладеного 04.07.2013 року, про визнання права власності на 2/3 частини автомобіля, встановлення порядку користування автомобілем та усунення перешкод зі сторони [PERSON] а користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення - відмовлено. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення, визнання факту передачі грошових коштів, визнання факту солідарної відповідальності за [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] за надану позику та стягнення з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] суму позики в розмірі 23 000 Євро - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 23 000 Євро. В іншій частині заяви [PERSON] - відмовлено (том 2, а.с.121-131). Додатковим рішенням Індустріально районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 23 000 Євро, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 25 липня 2013 року складає 243 340 грн. Вирішено питання судових витрат (том 2, а.с. 143-144). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, і неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог, та просить ухвалити нове рішення, яким відступити від рівності часток, визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля та встановити порядок користування ним (том 2 а.с. 134-135). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2000 року по 07 жовтня 2013 року, мають сина [PERSON], [INFO] (том 1 а.с.6,7, том 2 а.с.113). У період сумісного життя подружжям була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу 13 липня 2002 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-770, та автомобіль «Mitsubishi ASX», реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується договором № 1107-11003 від 11 липня 2011 року, укладеним між ТОВ «Ніко-Дніпропетровськ» та [PERSON] Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2013 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO] року народження, в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а рішенням цього ж суду від 7 жовтня 2013 року розірвано шлюб подружжя [PERSON], при цьому судом встановлено, що спільне подружнє життя припинено у вересні 2011 року (том 2 а.с.113). Згідно з довідкою-рахунком серії ААВ № 478184 від 04 липня 2013 року [PERSON] продав автомобіль [PERSON] за 160 250, 65 грн. (том 2 а.с.114-115). Мотивуючи свої висновки про відсутність законних підстав для відступлення від рівності часток подружжя, суд 1 інстанції виходив із того, що позивачкою [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що чоловік не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, і що розмір аліментів, які сплачує відповідач [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], - недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування. Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального і процесуального права, і підтверджуються матеріалами справи. Так, відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; Із матеріалів справи вбачається, що належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності відступлення від рівності часток подружжя, позивачкою не надано. Із довідки головного бухгалтера Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» від 09.04.2014 року вбачається, що з [PERSON] з серпня 2013 року по березень 2014 року здійснюється утримання аліментів (том 1 а.с. 211). Доказів того що розмір аліментів, які отримує [PERSON], недостатній - у матеріалах справи не має, як і доказів щодо наявності заборгованості, а посилання в апеляційній скарзі на те, що аліментів у розмірі 1/5 частини заробітної плати ледве вистачає на їжу - є голослівним. Крім того, із договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вбачається, що покупцями квартири є [PERSON] і [PERSON] у рівних частках (том 1 а.с.214), і цей договір сторонами не оспорюється. За таких обставин рішення суду у частині відмови у відступленні від рівності часток подружжя, - слід залишити без змін. У той же час із рішенням суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним - не можна погодитись. Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала доказів того, що реалізація спірного автомобіля відбувалася не в інтересах сім'ї, а обставини, на які вона посилається, не підтверджені належними та допустимими доказами в силу ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Однак, вказаний висновок не відповідає фактичним обставинам справи, зроблений з порушенням норм матеріального права (не застосовано закон, який підлягав застосуванню), тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню на підставі п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення . Судом безспірно встановлено і ніким не заперечувалось, що [PERSON] 04 липня 2013 року продав автомобіль [PERSON], а із рішення суду про розірвання шлюбу встановлено, що подружні стосунки були припинені у вересні 2011 року. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Виходячи із того, що [PERSON] не надавала згоду на продаж автомобіля, слід дійти до висновку, що його відчуження відбулось без згоди одного з подружжя. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, таке майно або його вартість враховується при поділі. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу в силу положень ч.1 ст. 203, ст. 215 ЦК України слід визнати недійсним. Виходячи із того, що автомобіль придбаний подружжям у період шлюбу, а згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України), слід визнати за кожним із подружжя справо власності на ? частину вказаного автомобіля. При цьому апеляційний суд враховує, що підстав для відступлення від рівності часток - не має. Згідно із п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виходячи із того, що [PERSON] не погоджується на виплату компенсації, що і підтвердив у судовому засідання апеляційного суду, автомобіль слід залишити у спільній частковій власності. У той же час висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування автомобілем відповідно до часток, - є правильними, оскільки відповідно до ч.2,3 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи із того, що автомобіль є неподільною річчю, позивачка може звернутись до суду з позовом про стягнення грошової компенсації вартості належної її частки. Інші висновки суду сторонами не оспорюються, оскільки ні відповідач [PERSON], ні третя особа [PERSON] апеляційні скарги не подавали.

Outcome: partial