Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

Заступник прокурора Голосіївського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1000 га, виданий [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га, виданий [PERSON]; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га, укладений 26.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON]; відновити становище, що існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га, за територіальною громадою міста Києва. В подальшому позивачем уточнено позовні вимоги в частині позовної вимоги щодо відновлення становища, що існувало до порушення, згідно заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд відновити становще, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що рішенням Київської міської ради № 890/1551 від 14.06.2007 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га. На підставі вказаного рішення, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за номером 07-7-03692 від 12.11.2007 року зареєстровано державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1000 га, виданий [PERSON] 26.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування спірної земельної ділянки, на підставі якого 22.11.2011 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за номером 07-7-06518 зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га, виданий [PERSON] Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2013 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради № 890/1551 від 14.06.2007 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га. Посилаючись на викладене, позивач на підставі ст. ст. 116.\~125,\~126,\~155 ЗК України, просив задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні представник позивача та представник Київської міської ради підтримали позовні вимоги у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, про день та час розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно\~ст. 15 ЦПК України\~суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 57 ЦПК України). Частиною 2\~ст. 59 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Київської міської ради № 890/1551 від 14.06.2007 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га ( т. 1 а.с. 12-13). На підставі вказаного вище рішення 12 листопада 2007 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано [PERSON] та зареєстровано за номером 07-7-03692 державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1000 га (т. 1 а.с. 8). 26.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки, за умовами якого до [PERSON] перейшло право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1000 га (т. 1 а.с. 26-27). На підставі вказаного договору дарування земельної ділянки від 26.10.2011 року на державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому на імя [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В. зроблено відмітку про перехід права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1000 га, до [PERSON] (т. 1 а.с. 28 зворот). Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.09.2014 року, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 14.06.2007 року № 890/1551 «Про передачу громадянці [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і [ADDRESS]. (т. 1 а.с. 6-34, 246-249). Згідно зі ст. 13 Конституції України\~земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Згідно зі ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. При цьому, вимога про визнання недійсним державного акта на право власні на земельну ділянку є похідною й залежить від законності рішення органу, на підставі якого його видано. Разом з тим таке рішення за своєю правовою природою є правочином, що випливає з ч. 3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2013 року (справа № 6-14цс13), державний акт, виданий з порушенням вимог ст. ст.116,118 ЗК України підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Також відповідно до ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції від 15 грудня 2009 року, яка була чинною на час укладення оспорюваного договору дарування) підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є саме нотаріально посвідчений договір дарування нерухомого майна, а не державний акт (ч. 2 ст. 126 ЗК України). Вчинення в такому разі на державному акті (визнаного судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору дарування (ч. 6 ст. 126 ЗК України) не змінює суті такого державного акта, як недійсного. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року № 6-67цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Враховуючи, встановлений судовим рішенням від 08.04.2013 року у адміністративній справі факт незаконності прийнятого Київською міською радою рішення, на підставі якого було видано державний акт, позовні вимоги прокурора в частині визнання недійсним державного акту серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1000 га, виданого [PERSON], є обґрунтованими і підлягають безумовному задоволенню. В частині позовних вимог щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га, виданого [PERSON]; визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га, укладеного 26.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON]; відновлення становище, що існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;\~\~правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215,216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-170цс14). Київська міська рада не була стороною оспорюваного договору дарування земельної ділянки, тому прокурор, який діє в інтересах територіальної громади м. Києва, не має правових підстав ставити питання про визнання договору недійсним, а відтак, і питання про відновлення становища, яке існувало до порушення. Таким чином, належним способом захисту порушеного права власності в цій\~\~ситуації є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14, та у постанові від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову позивача у частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 26.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К.В., за реєстровим номером 2340. Також суд, не знаходить підстав для задоволення позову в частині відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення у розпорядження Київської міської ради земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,1000 га, оскільки такі позовні вимоги є похідними від позовних вимог про визнання договору дарування земельної ділянки від 26.10.2011 року, недійсним. Також, на думку суду не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000 га, виданого [PERSON], оскільки матеріали цивільної справи не містять доказів, які б підтверджували факт видачі та існування такого державного акту. За таких обставин, суд надходить до висновку про те, що даний позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial