Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з указаним позовом, в якому просять визнати за ними право на приватизацію квартири [ADDRESS] за відсутності ордера на дане жиле приміщення та зобов'язати Управління житлового господарства Житомирської міської ради після отримання документів прийняття рішення про передачу позивачам в порядку приватизації у приватну власність в рівних частинах квартиру [ADDRESS] без вимоги про надання ордера на вказане житлове приміщення. В обґрунтування позову зазначили, що позивачка [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] (колишня адреса будинку: [ADDRESS], а [PERSON] та [PERSON] є членами її сім'ї, як наймача вказаного житлового приміщення. З моменту вселення і до теперішнього часу позивачі зареєстровані у квартирі та постійно у ній проживають. Вказана квартира була надана [PERSON] та членам її сім'ї у 1989 році, як працівнику музичної фабрики ''Мелодія''. Підставою для вселення позивачів у квартиру та реєстрацію у ній був ордер від 25.11.1989 р., виданий Богунським райвиконкомом м. Житомира. Після вселення у квартиру [ADDRESS] співпозивачка [PERSON] здала виданий їй ордер уповноваженій особі заводу силікатних виробів, який був забудовником будинку № 17, а згодом цей ордер був переданий відповідним ЖЕКам і з незалежних від позивачів причин був втрачений. У третьої особи ТОВ ''КК ''КомЕнерго-Житомир'', яке обслуговує будинок позивачів, також відсутній ордер на квартиру [ADDRESS], оскільки він не був переданий даному підприємству від попереднього балансоутримувача, крім картки прописки і поквартирних карток. Позивачі вирішили приватизувати належну їм квартиру № 9, проте через відсутність ордера відповідачем по справі їм було відмовлено у передачі у приватну власність займаного житлового приміщення. Ухвалою суду від 26.03.2018 року позовну заяву [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Управління житлового господарства Житомирської міської ради, третя особа - ТОВ «КК «КомЕнерго-Житомир» про визнання права на приватизацію квартири та зобов'язання вчинити дії було залишено без руху. Ухвалою суду від 18.04.2018 року по справі призначено підготовче судове засідання. 03.05.2018 року від представника третьої особи ТОВ «Керуюча Компанія «КомЕнерго-Житомир» на адресу суду надійшли пояснення щодо позову (а.с.61-64). 15.05.2018 року від представника відповідача Управління житлового господарства Житомирської міської ради надійшов відзив на позовну заяву (а.с.81-82). 18.05.2018 року представник позивачів [PERSON] подав до суду відповідь на відзив Управління житлового господарства Житомирської міської ради (а.с.93-94). Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав і поданих доказів та просив його задовольнити. Представник відповідача Управління житлового господарства Житомирської міської ради в судове засідання не з'явився, проти позову заперечував з підстав, вказаних у відзиві. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а.с.102). Представник третьої особи - ТОВ ''КК ''КомЕнерго-Житомир'' позов підтримала з наведених у ньому підстав, надала письмові пояснення, у яких не заперечує проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази, заслухавши пояснення сторін, судом встановлено наступне. Позивачка [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] (колишня адреса будинку: [ADDRESS]. Її донька [PERSON] та онук [PERSON] є членами сім'ї наймача вказаного житлового приміщення. Позивачі з моменту вселення і до теперішнього часу зареєстровані у квартирі № 9 та постійно у ній проживають. Це підтверджується записами у поквартирній картці, картках прописки, довідкою з місця проживання від 02.01.2018 р. та не заперечуються відповідачем і третьою особою. Квартира № 9 була надана [PERSON] та членам її сім'ї у 1989 році, як працівнику музичної фабрики ''Мелодія'' і ця обставина підтверджується архівною інформацією з витягом про взяття [PERSON] на квартирний облік та зняття її з обліку у зв'язку із наданням квартири. Підставою для вселення позивачів у квартиру [ADDRESS] (колишня адреса будинку: [ADDRESS] та реєстрацію у ній був ордер від 25.11.1989 р., виданий Богунським райвиконкомом м. Житомира. Також ця обставина була встановлена рішенням Корольовського районного нарсуду м. Житомира від 18.01.1993 р. у справі № 2-98. Указаним рішення суду також було підтверджено право [PERSON], як основного наймача, і право її доньки [PERSON] (попереднє прізвище: [PERSON]) та онука [PERSON] на житлову площу у вказаній квартирі. Таким чином, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини щодо видачі позивачам ордера на квартиру [ADDRESS] (колишня адреса будинку: [ADDRESS] та наявність у них права на дане житлове приміщення не підлягають повторному встановленню і доказуванню та не викликають сумнівів у суду. Судом також встановлено та не заперечується учасниками справи, що після вселення у квартиру [ADDRESS] (колишня адреса будинку: [ADDRESS] [PERSON] здала виданий їй ордер уповноваженій особі заводу силікатних виробів, який був забудовником будинку № 17. Обов'язок наймача здати ордер до підприємства чи уповноваженої особи, що здійснювала управління житловим фондом, був та є передбачений п. 72 ''Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР'', затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 р. № 470, а отже дії [PERSON] відповідали вимогам законодавства. В подальшому ордер на їхню квартиру [ADDRESS] (колишня адреса будинку: [ADDRESS] був переданий житлово-експлуатаційним підприємствам, що обслуговували будинок і з незалежних від позивачів причин був втрачений. У ТОВ ''КК ''КомЕнерго-Житомир'', яке обслуговує будинок позивачів, також відсутній ордер на вищевказану квартиру, оскільки він не передавався даному підприємству від попереднього балансоутримувача, крім картки прописки і поквартирних карток, про що зазначено у письмових поясненнях і підтверджено представником третьої особи в судовому засіданні. Таким чином третя особа не має можливості надати позивачам ордер та не володіє інформацією де він знаходиться. В січні 2018 року [PERSON] звернулась до Управління житлового господарства Житомирської міської ради з заявою про передачу їй та членам її сім'ї квартири [ADDRESS] (колишня адреса будинку: [ADDRESS] у приватну власність в порядку приватизації. Листом від 16.01.2018 р. № 3-103 відповідач відмовив позивачці [PERSON] та членам її сім'ї (співпозивачам) у передачі квартири № 9 у приватну власність. Підставою для відмови у приватизації квартири зазначено відсутність у позивачів ордера на дане житлове приміщення, оскільки його обов'язковість передбачена п. 18 ''Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян'', затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396. Через відмову відповідача передати у приватну власність позивачам їхню квартиру, останні вважають, що відбулося порушення їхніх конституційних та житлових прав на отримання житла з державного житлового фонду у приватну власність шляхом його приватизації. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 2 Закону України ''Про приватизацію державного житлового фонду'' приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир на користь громадян України. Відповідно до ст. 3 вказаного Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир. Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону закріплено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними, зокрема, органами місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 10 ст. 8 ЗУ ''Про приватизацію державного житлового фонду'' органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачі мають право на отримання у приватну власність займаної ними квартири [ADDRESS] (колишня адреса будинку: [ADDRESS] шляхом її приватизації, а відмова відповідача у реалізації ними такого права є такою, що суперечить Конституції України, Житловому і Цивільному кодексу України та нормам Закону України ''Про приватизацію державного житлового фонду''. Відповідач є органом, уповноваженим на передачу квартир громадянам у приватну власність в порядку приватизації. Управління житлового господарства при здійсненні процедури передачі приватизації керується, зокрема, ''Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян'', затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396. Вказаним Положенням передбачено, що до переліку документів, зазначених у його пункті 18, громадянами має бути поданий ордер на житлове приміщення, яке вони виявили намір приватизувати. Проте, у разі відсутності ордера у особи, даний нормативно-правовий акт не містить вказівок, яким чином має діяти орган, уповноважений на передачу квартир у власність громадян шляхом приватизації, що стало підставою для відмови відповідачем у передачі позивачам їхньої квартири у приватну власність. Суд зауважує, що Конституція України за юридичною силою є найвищим нормативно-правовим актом, норми якої є нормами прямої дії. Чинний Житловий кодекс та Цивільний кодекс України, якими гарантовано право громадянам на приватизацію їхніх квартир, є другими за юридичною силою нормативно-правовими актами після Конституції. Закон України ''Про приватизацію державного житлового фонду'' є третім за юридичною силою в ієрархії нормативно-правових актів, яким також гарантовано позивачам право на отримання у власність шляхом приватизації належної їм квартири. Натомість, ''Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян'', затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396, є найнижчим за юридичною силою актом у ієрархії правових актів даного інституту правовідносин. Відповідно до ч. 7 ст. 10 ЦПК України у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Суд критично оцінює посилання відповідача на п. 18 вищевказаного Положення в частині вимоги про надання позивачами втраченого не з їх вини ордера та вважає цю позицію такою, що порушує житлові права позивачів і не відповідає вимогам правових актів, що мають вищу юридичну силу, а надто Конституції України. Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача прийняти рішення про передачу позивачам квартири у приватну власність без вимоги про надання ордера суд вважає, що дана вимога задоволенні не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.04.2010 N 10-рп/2010, положення частини 1 статті 143 Конституції України, згідно з якою органи місцевого самоврядування "вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції", слід розуміти так, що вирішенні цих питань органи місцевого самоврядування діють як суб'єкти владних повноважень. До компетенції суду не входить зобов'язання відповідача приймати конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати право позивачів на приватизацію квартири без наявності ордера, оскільки правомірність володіння і користування їхнім житловим приміщенням підтверджується належними доказами та не заперечується учасниками справи. Однак суд не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на нього законом. За таких обставин, позовна вимога про зобов'язання відповідача прийняти рішення про передачу квартири у приватну власність задоволенню не підлягає. Обраний позивачами спосіб захисту своїх прав в частині визнання за ними аправа на првитазації квратири за відсутнсоті ордера суд вважає такими, що узгоджуються з нормами ст. ст. 2, 5, 10 ЦПК України та ст. 13 ''Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод'', а отже відповідають вимогам ч. 2 ст. 16 ЦК України, де закріплено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений судом у визначених законом випадках. З урахуванням встановлених обставин та правовідносин суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивачами у позовній заяві заявлено клопотання про віднесення сплаченого судового збору на їхній рахунок, суд також задовольняє це клопотання та понесені позивачами витрати зі сплати судового збору не стягує з відповідача.

Outcome: partial