Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про поділ майна подружжя, мотивуючи тим, що з 11.06.2011 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 23.05.2019 року. В період шлюбу, в червні 2014 року, сторони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що вказане житло було придбане в період шлюбу, за спільні кошти подружжя, в зв`язку з чим, просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1 / 2 частину квартири [ADDRESS] , вирішити питання судових витрат. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач та його представник не визнали позов, надали відзив. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.06.2011р., який було розірвано 23.05.2019 року, згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду, що стверджується матеріалами справи. Встановленим, є те, що в період шлюбу сторін, 22.03.2014 року, було придбано нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира [ADDRESS] , шляхом укладання договору купівлі-продажу від 06.06.2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського Київської області, квартира зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири та відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.06.2014 р. Вартість квартири в договорі визначена в 149 000 грн. (а.с.11,12,46). Відповідно до Звіту про оцінку майна - ФОП [PERSON] від 10.06.2019 року, середньо-ринкова вартість житлової однокімнатної квартири [ADDRESS] становить 478 000 грн. Згідно договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 16.05.2014 року, [PERSON] , який приходиться відповідачу батьком, продав 12\\100 часток житлового будинку [ADDRESS] , за 32636,52 грн. а також, за цією ж адресою, 16.05.2014 року [PERSON] продав земельну ділянку за 58024 грн. (а.с.39-40, 41-42). Позивач суду пояснила, що вона з чоловіком придбали квартиру в період шлюбу, для проживання їхньої сім`ї. Подружжя [PERSON] не мали власних коштів, а тому їм надали кошти на придбання житла їх батьки. Позивач зазначає, що її батько дав 40 000 грн. а інші кошти надали батьки відповідача. Крім того, позивач зазначає, що її батьки надавали кошти на ремонт квартири, на придбання речей в квартиру. Після розірвання шлюбу, позивача з дитиною вигнали з квартири, зазначивши, що її там нічого не має. Позивач забрала деякі речі, які придбали в шлюбі і деякі меблі залишилися відповідачу. На даний час, відповідач одноособово користується квартирою, яку придбали для спільного проживання і на яку батьки позивача,теж, надавали кошти. Відповідач заперечуючи позов, суду пояснив, що його батько продав частину будинку і земельну ділянку біля цього будинку та за вилучені кошти була куплена для проживання подружжя квартира [ADDRESS] . Відповідач не пам`ятає вартість квартири, не пам`ятає яку суму коштів надавали батьки його бувшої дружини на ремонт, але вважає, що вказана квартира є його особистою власністю, бо 16.05.2014року його батько продав свою нерухомість за 20 тисяч доларів США і приблизно за таку ж суму було придбано 06.06.2014 року квартиру [ADDRESS] . Позивач, після розірвання шлюбу забрала всі свої речі, меблі, а тому майно, фактично, поділено між подружжям, а спірна квартира є особистою власністю відповідача. [PERSON] не пам`ятає за яку суму було вмонтовано балконний блок в квартирі, зроблено кухонні меблі, покладено кахель, поклеєні шпалери, також, не пам`ятає де взялися ці кошти. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] ствердили, що батьки відповідача продали своє майно, хату і земельну ділянку, та придбали на вилучені кошти сину квартиру по [ADDRESS] . Свідкам не відомо яку суму було витрачено сторонами на придбання сіпрної квартири і ремонт цієї квартири. Свідок [PERSON] зазначила, що купила частину будинку в [PERSON] за 20 тисяч доларів США. Свідок [PERSON] пояснила, що ремонт в спірні й квартирі проводив відповідач власними руками . Позивач при виселенні забрала всі свої речі. Задовольняючи позов частково суд виходив з наступного. Відповідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім, речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Крім того, пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Судом було встановлено, що між сторонами домовленості щодо поділу спільного майна не було, так само, й не укладали сторони шлюбного договору. Відповідно до Договору купівлі-продажу спірної квартири (п. 1.6.) зазначено: "Покупець" діє за згодою своєї дружини [PERSON] згідно заяви, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко ТА. Сторони договору підтверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; цей Договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; ціна продажу, зазначена в п.2.1 цього договору, відповідає їх дійсним намірам; кожний з них не обмежений в праві укладати правочини. Таким чином, відповідач, мав можливість та право зазначити в договорі купівлі-продажу нерухомого майна, що спірна квартира придбана, лише, за його кошти, що вона є його приватною власністю. Оскільки, при укладені договору купівлі-продажу квартири були присутні і батьки відповідача, які, теж, мали право й можливість наголосити, що кошти на дану квартиру призначені лише для їх сина, однак цього не було вчинено. Так само, [PERSON] , батько відповідача, мав право оформити спірну квартиру на своє ім`я, якщо, припустити, що майно купувалося, лише, за його власні кошти. Встановленим є те, що позивач брала безпосередню участь у виборі майбутнього житла для сім`ї. Вона разом з представниками агенства-нерухомості їздила на огляд квартир, квартира купувалось для проживання сім`ї. Встановлено, що спірна квартира була придбана за домовленістю сторін за 149000,00 грн., а загальна вартість частки будинку та земельної ділянки, які продав батько відповідача напередодні, становить 90660,52грн., а отже, зазначене підтверджує позицію позивача, що частку коштів, приблизно 1\\3 частину вартості, було надано її батьками. Наведене не спростовано стороною відповідача. Також, позивачем надано докази (квитанції на будматеріали) витрат на ремонт спірної квартири. А тому, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, та слід визнати об`єктом права спільної часткової власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , визнавши за позивачем право власності на 1\\3 частину спірної квартири з наведених вище підстав. Відповідно до ст.141 ЦПК України, в разі задоволення позовних вимог, за рахунок відповідача компенсуються судові витрати позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати по даній справі складаються з суми судового збору - 2390 грн., а отже, оскільки позов підлягає до часткового задоволення, то пропорційно до розміру задоволених вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача половина судових витрат - 1195 грн. Зважаючи на вищевикладені обставини справи, та

Outcome: partial