Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

В березні 2016 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом,доповненим в процесі розгляду справи,в якому зазначає, що в період з 14.01.2003 р. він перебував у трудових відносинах з ПАТ »Мотор-Січ»,де працював на посаді інженера з маркетингу з 20.10.2006 р. Наказом № 66 від 22.02.2016 р.був звільнений з підприємства на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у зв*язку з втратою довіри. Звільненню позивача передувала службова перевірка по факту вивезення 19.01.2016 р.з території підприємства 7910 кг.металу на адресу ТОВ «Айленд» на загальну суму 121390 гр.44 коп.на підставі підроблених листів ТОВ «Айленд» про відпуск товару ,з підробленою резолюцією керівника та підробленою реєстрацією,оформлених на відпуск та вивезення товарів,без оплати. За змістом наказу про звільнення,[PERSON]М.в порушення п.8.3.8,8.3.8 СТП 549.348.1-2007,не впевнившись у достовірності листів про відпуск товару та в особі невстановленого громадянина,який не являється представником замовника ТОВ «Айленд»,приймав підроблені документи на відпуск матеріальних цінностей на виконання,особисто оформлював всі документи,необхідні для відпуску та вивезення матеріальних цінностей. Він же,в порушення п.5.3 СТП 549.357-2015,не будучи працівником підрозділу,який веде договірний документ по взаємовідносинам з ТОВ «Айленд»,особисто готував документи та збирав необхідні підписи посадових осіб підприємства,підтверджуючи справжність наданих документів та особу громадянина,який не є працівником підприємства,що призвело до завдання підприємству матеріальної шкоди. З посиланням на ці обставини,[PERSON]був звільнений у зв*язку з втратою довіри з боку власника за п.2 ст.41 КЗпП України. Позивач вважає,що його звільнення є незаконним,оскільки він не обслуговував матеріальні,грошові,товарні цінності,що є обов*язковою підставою для звільнення робітника згідно п.2 ст.41 КЗпП України,в коло його службових обов*язків не входить перевірка достовірності листів,що надходять на адресу підприємства,та повноважень на отримання товарів представників замовників,як було вказано в оскаржуваному наказі. Винність його дій,що є необхідним для звільнення по п.2 ст.41 КЗпП України,не доведена,викладені в наказі про звільнення обставини не встановлені обвинувальним вироком суду. В порушення ст.43 КЗпП України,перед звільненням позивача власником не було отримано згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Внаслідок незаконно звільнення,з 24.02.2016 р.позивач не працював,середній заробіток за час вимушеного прогулу склав 21\~680 гр.10 коп. (з розрахунку середній заробіток за 1 день 99 гр.45 коп.*218 днів вимушеного прогулу). Також позивач наголошує,що незаконним звільненням йому завдано моральну шкоду через підірваний авторитет серед колег,необхідність пояснювати незаконне звільнення рідним та членам сім*ї,запис у трудовій книжці про підстави звільнення заважає знайти роботу відповідної кваліфікації. Позивач просить суд поновити його на роботі інженера з маркетингу відділу металів управління закупок ПАТ «Мотор-Січ»,стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 21\~680 гр.10 коп.,відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 гр. В судовому засіданні позивач [PERSON]підтримав заявлені вимоги та пояснив,що з січня 2003 р.перебував у трудових відносинах з ПАТ «Мотор-Січ»,де з 2006 р.працював на посаді інженера з маркетингу відділу металів управління закупок.До його основних обов*язків,які визначені посадовою інструкцією інженера по маркетингу,входило забезпечення підприємства та його підрозділів комплектуючими,пошук постачальників якісної продукції,ведення договорів,моніторинг цін та своєчасне реагування на їх коливання.Матеріально відповідальною особою не являвся,грошові або товарні цінності не обслуговував,товарно-матеріальні цінності не відпускав.Про звільнення дізнався на наступний день після винесення відповідного наказу,копію якого одержав на письмову заяву,рішення профкому про згоду на його звільнення власник отримав фактично після видання наказу.Про відомі йому обставини,пов*язані з вивезенням з підприємства металу нібито по листу ТОВ «Айленд» невстановленими особами,дав покази як свідок у кримінальному провадженні,підозра йому не пред*явлена.Посилаючись на те,що факт винних дій,якими була б завдана матеріальна шкода підприємству,обвинувальним вироком суду не встановлений,обставини розкрадання майна підприємства невстановленими особами на теперішній час перевіряються правоохоронними органами,до цих подій особисто він не причетний,до його службових обов*язків не входить виконання тих дій,в халатному ставленні до яких його звинуватив власник при звільненні,позивач просить суд позов задовольнити,поновити його на роботі інженера з маркетингу відділу металів управління закупок ПАТ «Мотор-Січ»,стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу 21\~680 гр.10 коп. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000 гр. Представник позивача адвокат [PERSON]Л.в судовому засіданні підтримала вимоги свого довірителя з посиланням на те,що [PERSON]М.в силу займаної ним посади інженера по маркетингу та посадових обов*язків,не пов*язаних з безпосереднім обслуговуванням матеріальних цінностей,не є суб*єктом звільнення по ст.41 п.2 КЗпП України,тому був звільнений незаконно і підлягає поновленню на роботі із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 21\~680 гр.10 коп.Внаслідок незаконного звільнення позивач пережив стрес,який не мав наслідком розладу здоров*я,водночас,негативно відобразився на всіх членах сім*ї позивача,а формулювання підстав звільнення перешкодило позивачу знайти іншу роботу.Завдана позивачу моральна шкода не була у добровільному порядку зменшена відповідачем,через що підлягає відшкодуванню в розмірі 50000 гр. Представник відповідача за довіреністю в судовому засіданні [PERSON]позов не визнав та пояснив,що позивач дійсно перебував у трудових відносинах з ПАТ «Мотор-Січ»,де працював в останній посаді інженера відділу металів.На виконання стандарту підприємства «Положення про управління закупок» № 549.348.0-2007 позивач був зобов*язаний,зокрема,здійснювати контроль за реалізацією договірних поставок металопродукції,надходженням по строкам та кількості у відповідності до укладених договорів(п.7.3.5),проводити контроль за веденням взаєморозрахунків з постачальниками (п.7.3.6),контролювати перерахування грошових коштів на оплату за матеріали та їх своєчасне відвантаження(п.7.3.7),вести облік видачі металопродукції підрозділам підприємства та відпуск стороннім організаціям з дозволу директора УЗ,по договорам або договірним листам(п.7.3.12),контролювати щомісячно залишки металопродукції на складах та незавершеному виробництві(п.7.3.14),а також вести листування та підтримувати постійний зв*язок з постачальниками з питань договірних поставок,контролювати витрати матеріалів(комплектуючих)в облікових документах встановленого зразка,що находять від постачальників та в незавершеному виробництві.19.01.2016 р.з підприємства було вивезено матеріальні цінності,які на підставі документів,оформлених позивачем по копії листа,відвантажувались особі,що не являлася представником одержувача товару,крім того,позивач не здійснив контролю взаєморозрахунків одержувача товару з підприємством «Мотор-Січ».Враховуючи безвідповідальне ставлення відповідача до виконання посадових обов*язків,а саме відсутність належного контролю за реалізацією договору з ТОВ «Айленд» в частині підтримання контактів з отримувачем товару,що спричинило збитки,потягло за собою втрату до нього довіри з боку власника та звільнення за п.2 ст.41 КЗпП України,тому підстави для поновлення позивача на роботі і стягнення середнього заробітку відсутні.Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди з посиланням на докази вважає не обґрунтованими,просить суд у позові відмовити у повному обсязі. Представник відповідача за довіреністю [PERSON]підтримала заперечення проти позову та вважає,що заявлена позивачем сума відшкодування моральної шкоди явно завищена та не співмірна із засадами розумності,а правильний розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача,у разі обґрунтованості його вимог,покладає на суд. Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши сторони та їх представників, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами,що в період з 14.01.2003 р.по 24.02.2016 р.позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем,де з 20.10.2006 р. працював в УЗМ на посаді інженера по маркетингу. Наказом № 66 від 22.02.2016 р.позивач був звільнений з підприємства на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами у трудовій книжці позивача та не оспорювались при розгляді справи відповідачем. Конституція України проголосила право кожного на працю і встановила умови для його реалізації. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. При цьому і працівник, і роботодавець вправі припинити існуючі трудові відносини як за взаємною згодою, так і в односторонньому порядку. Проте, право роботодавця на розірвання трудового договору за власною ініціативою є обмеженим: він може припинити трудові відносини лише за умови наявності підстав, передбачених законодавством. Відповідно до ст.4 Конвенції МОП №158 Про припинення\~ трудових відносин\~ з ініціативи\~ підприємця 1982 року, яка була ратифікована Законом України від 04.02.94 N 3933-XII\~ і набрала чинності для України 16.05.1995 року, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Під припиненням трудового договору необхідно розуміти акт припинення трудових відносин працівника з власником або уповноваженим ним органом. Стабільність трудових відносин гарантується обмеженим переліком підстав припинення трудового договору.Розірвати трудовий договір і звільнити працівника можливо лише на підставах припинення трудових відносин, відповідно до статті\~ 36 КЗпП України\~ підставами\~ припинення\~ трудового договору є,зокрема,розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Статтею 41 КЗпП України встановлені підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Зокрема,підставою для розірвання договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є наявність таких умов: безпосереднє обслуговування працівником грошових цінностей, винна дія працівника, наявність підстав для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Тобто, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Коло цих працівників може бути розширене за рахунок основного кола матеріально відповідальних осіб, тобто осіб, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність. Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень, ці працівники можуть бути звільненні з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. Таким чином, втрата довір'я може бути не тільки результатом скоєння певних дій, а й такого проступку, який дає підстави зробити висновок про те, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей може призвести до утрати цих цінностей. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься звільнена особа до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі №\~6-104цс14\~, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. Для вирішення питання,чи належить працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, необхідно виходити з посадових інструкцій, тарифно-кваліфікаційних довідників, посадових інструкцій та положень, які визначають коло його обовязків та інших нормативних актів. Згідно відомостей журналу групового та індивідуального вивчення стандартів підприємства з виконавцями УЗ,посадові обов*язки [PERSON]як інженера управління із закупівель матеріалів та агрегатів визначені з п.8.3.1 по п.8.3.12 СТП 549.348.1-2007,введеним у дію з 01.08.2007 р.,з яким позивач ознайомлений 12.09.2007 р.під розпис. Зміст обов*язків інженера по маркетингу управління закупівель,на посаді якого до звільнення працював позивач,зводиться до організаційних функцій,пов*язаних із забезпеченням виробництва ПАТ «Мотор-Січ» комплектуючими,ведення з цією метою договорів на закупівлю продукції,реагування на зміну ціни та якості товарів,пошук постачальників якісної продукції з низькими цінами тощо. З наказу від 22.02.2016 р.№ 66 вбачається,що звільненню позивача передувала службова перевірка за фактом відпуску 19.01.2016 р.із складу підприємства «Мотор-Січ» 7\~910 кг. листа металу 08 кп на адресу ТОВ «Айленд» на загальну суму 121\~390 гр.44 коп. Перевіркою було встановлено,що відпуск металу проведений комірником, особі без довіреності,вивезений з підприємства на автомобілі,що підприємству не належить,без належного пропуску на вивезення,на адресу одержувача товар не надходив,оплата за нього «Мотор-Січ» не поступила. За змістом наказу № 66,[PERSON]втратив довіру власника через невиконання п.п.8.3.6,8.3.8 СТП 549.348.1-2007 як такий,що особисто оформлював документи,необхідні для відпуску та вивезення матеріальних цінностей,не переконавшись у достовірності листа від ТОВ «Айленд» про відпуск металу та не перевірив дані не працюючої на підприємстві особи,яка отримала матеріальні цінності без належного підтвердження повноважень представника. Водночас,на інженера по маркетингу управління закупівель не покладено жодного обов*язку,пов*язаного з постачанням товарів та продукції від ПАТ «Мотор-Січ» іншим контрагентам,по перевірці достовірності договірних та фінансових документів, з посадової інструкції інженера по маркетингу випливає,що позивач не належить до кола осіб, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності,приймають їх під звіт,мають доступ до місця їх зберігання,уповноважені на їх відпуск,такі обовязки не слідують з його посадової інструкції,а відтак, позивач не може бути звільнений за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Висновок особи,що проводила службову перевірку, про покладення на позивача обовязків з обслуговування грошових та товарних цінностей, не відповідає фактичним обставинам, оскільки з наданих самим відповідачем документів вбачається,що на інженера по маркетингу покладено лише функції адміністрування та створення умов максимально ефективної для підприємства системи закупівель матеріалів та комплектуючих для забезпечення потреб власного виробництва, а не безпосереднього обслуговування грошових та товарних цінностей,їх зберігання,відпуску і т.ін. У письмових запереченнях на позов відповідач посилався на порушення позивачем п.7.3.5,п.7.3.6, п.7.3.7,п.7.3.12,п.7.3.14 СТП 549.348.0-2007 «Положення про управління закупівель,посадова інструкція директора УЗ»,який не визначає посадових обов'язків інженера по маркетингу,оскільки вони врегульовані СТП 549.348.1-2007,з яким позивач і був ознайомлений. Крім того,в наказі про звільнення є посилання власника на порушення позивачем п.8.3.6,8.3.8 СТП 549.348.1-2007 як на підставу втрати до нього довіри,що вказує на непослідовність та невизначеність позиції відповідача щодо порушень позивачем посадових обов*язків та яких саме. Доказів про встановлення у передбаченому законом порядку факту вчинення позивачем розкрадання чи іншого корисливого правопорушення ,яким завдана матеріальна шкода відповідачу,суду не надано. Відтак,встановивши, що позивач, який не являється матеріально відповідальною особою, до кола посадових обов*язків якого не входить обслуговування грошових та товарних цінностей, не вчинив винних дії, які призвели б до втрати довір'я з боку власника, суд дійшов висновку, що на нього не поширюються положення п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у зв'язку з чим він не може бути звільнений з цих підстав,тому звільнення позивача є незаконним і вимоги про поновлення на роботі підлягають задоволенню. Посилання відповідача на можливу причетність позивача до завдання матеріальної шкоди підприємству внаслідок вчинення протиправних дій,що на теперішній час є предметом доказування у кримінальному провадженні,на висновки суду не впливають,оскільки за наявності обвинувального вироку суду ,яким встановлена винуватість особи у розкраданні майна за місцем роботи ,підстави для звільнення є іншими. Таке рішення суду ,у разі доведення в подальшому винуватості позивача у вчиненні кримінального правопорушення,яким завдана матеріальна шкода підприємству, не позбавляє відповідача права прийняті рішення про припинення трудових відносин з ним з цих підстав. Також в обґрунтування позову [PERSON]посилався на відсутність згоди первинної профспілкової організації,яка передувала б прийняттю рішення про його звільнення ,однак в судовому засіданні позивач не заперечував,що згода профспілкового органу на його звільнення була надана,хоча і після ознайомлення його з наказом про звільнення. Як передбачено ст.43 КЗпП України,розірвання трудового договору з підстав,передбачених п.2 ст.41 цього Кодексу,може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації ,членом якої є працівник, профспілкового органу. Водночас,одержання згоди профспілкової організації попередньо (до звільнення) або після звільнення є елементом порядку звільнення,порушення якого не тягне за собою поновлення працівника на роботі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 235 КЗпП поновленню на роботі підлягає працівник, який був звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно абз.3 п. 2 Порядку,у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Розділом ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню та які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством-календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Згідно довідки № 1687/1 від 28.08.2016 р.,середній заробіток позивача за грудень 2015 р.та січень 2016 р. становить 5\~839 гр.62 коп. За період з 24.02.2016 р.по 23.09.2016 р.згідно графіку роботи підприємства було встановлено 114 робочих днів , про що надана довідка. Розмір середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 24.02.2016 р.по 23.09.2016 р.суд визначає у сумі 16\~234 гр.74 коп.(з розрахунку 5839 гр.62 коп.:(20+21)середньомісячне число робочих днів * 114 днів вимушеного прогулу). Розрахунок середнього заробітку за період вимушеного прогулу ,складений позивачем,не ґрунтується на розмірі його середнього заробітку за два місяці,що передували звільненню,та не враховує кількості робочих днів на підприємстві за час вимушеного прогулу,тому як необґрунтований судом до уваги не приймається,відповідачем такого розрахунку взагалі не складалося. При вирішенні вимог позивача про стягнення на його користь компенсації моральної шкоди,завданої незаконним звільненням,суд виходить з наступного. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.\~2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Враховуючи те, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, суд приходить до висновку,що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією. До юридичних фактів, які має довести позивач у даній справі, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди. З урахуванням зазначених норм закону, суд повинен перевірити чи призвели порушення прав позивача до моральних страждань,втрати нормальних життєвих зв'язків,чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя та чим зазначені обставини підтверджуються з урахуванням належності та допустимості зібраних у справі доказів у контексті вимог, передбачених ЦПК України. Відтак,встановивши наявність заподіяної моральної шкоди, суд визначає розмір відшкодування, який би обєктивно міг компенсувати позивачу заподіяні душевні страждання з урахуванням їх глибини та доведеності. Як розяснив\~ Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови №4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Фактичні обставини даної справи підтверджують порушення трудових прав позивача незаконним звільненням, що призвело до вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках,необхідності вживати заходи для відновлення трудових прав. В той же час,при обґрунтуванні розміру заявленої до відшкодування суми 50000 гр.позивач лише надав пояснення по суті формального змісту про пережитий ним стрес,втрату авторитету серед колег,пояснення причин звільнення родичам,неможливість влаштуватись на іншу роботу. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує,що [PERSON]до звільнення працював у відповідача протягом тривалого часу,водночас,негативних наслідків для його здоров*я,соціальної адаптації,родинних зв*язків не настало,інших обставин,як то неможливість стати на облік у центрі зайнятості,влаштуватись на іншу роботу,позивач доказами не підтвердив,та дійшов висновку,що достатнім для компенсації завданої позивачу немайнової шкоди з урахуванням засад розумності та справедливості є стягнення на його користь грошової суми 5000 гр.,а заявлена ним сума компенсації у розмірі 50000 гр.доказами та розрахунками не знайшла підтвердження,явно не співмірна із його втратами немайнового характеру. Відповідно до ст.88 ЦПК України,з відповідача на користь держави суд стягує судовий збір в сумі 551 гр.20 коп.з вимог немайнового характеру та судовий збір в сумі 551 гр.20 коп. з вимог майнового характеру ,від попередньої сплати якого позивач звільнений. Як передбачено ст.367 ч.1 п.2,4 ЦПК України,суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати ,але не більше ніж за один місяць,поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. На підставі ст.41,43 КЗпП України, ст.3,10,11,57,60,88,212-215,218,367 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial