Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернулись до суду, де третьою особою без самостійних вимог на предмет спору виступає Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, з позовом про звернення стягнення та виселення до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №CVH0GF00000160 від 03.08.2005 року відповідач отримала кредит у розмірі 213300,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 01.08.2025 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Як вказує позивач, у порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором у відповідача [PERSON] станом на 28.03.2014 року виникла заборгованість - 178644,41 грн., яка складається з наступного: 159013,02 грн. - заборгованість за кредитом; 16390,34 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1582,76 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом та 1658,29 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Позивач також вказує, що в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 03.08.2005 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки за №CVH0GF00000160, а саме квартиру загальною площею 64,10 кв.м., житловою площею 37,80 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу та обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки складає 180000,00 грн. На основі викладеного просять суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVH0GF00000160 від 03.08.2005 року, в розмірі 178644,41 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 64,10 кв.м., житловою площею 37,80 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №CVH0GF00000160 від 03.08.2005 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] а також стягнути з відповідача судові витрати. В ході судового розгляду від представника позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог та уточнений розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до яких позивач вказує, що станом на 10.02.2015 року у відповідача існує заборгованість в сумі 173,490,17 грн., яка складається з наступного: 136020,04 грн. - заборгованість за кредитом; 26548,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3170,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом та 7751,19 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а тому, виходячи з наведеного, просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVH0GF00000160 від 03.08.2005 року, в розмірі 173490,17 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 64,10 кв.м., житловою площею 37,80 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №CVH0GF00000160 від 03.08.2005 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] а також стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні вказала, що 08.04.2014 року банком надсилались відповідачці повідомлення про виселення, однак дане повідомлення не було вручено безпосередньо відповідачці. Також вказала, що вже в ході розгляду справи представники банку вручили відповідачці відповідне повідомлення безпосередньо. Ствердила, що в момент отримання кредиту відповідачка отримала на руки кошти в сумі 180000 грн., оскільки 33000 грн. пішли на оплату страхових платежів. Тому відсотки нараховуються з суми в 180000 грн., а не з 213000 грн. Також вказала, що у позивача є передбачене умовами договору право змінювати відсоткову ставку в односторонньому порядку, що і було зроблено позивачем у 2009 році. При цьому, відповідач підняття відсоткової ставки банком не оскаржувала. Просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідачки позовні вимоги визнав частково, а саме визнав суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 128000 грн. та вказав, що відповідачка кредитний договір не підписувала, однак гроші отримала, а тому згідна їх віддати. Ствердив, що не погоджуються з загальною сумою заборгованості, при цьому, відповідачка сама сплатила страховий платіж в розмірі 33000 грн. Також вказав, що іпотечний договір між сторонами був укладений 10.11.2009 року, а не 03.08.2005 року. Окрім того, вважав що у позивача були відсутні підстави піднімати в односторонньому порядку відсоткову ставку. Також вказав, що у 2013 році позивач не надав відомості у Державний фонд сприяння молодіжному будівництву, у зв'язку з чим відповідачці перестали надавати відповідну допомогу на погашення кредиту. Крім цього, в судовому засіданні від 18.07.2016 року представник відповідачки просив не брати до уваги висновок проведеної по справі економічної експертизи, вважаючи його недосконалим. Разом з тим, просив взяти до уваги наданий Державним фондом сприяння молодіжному житловому будівництву розрахунок сум, а саме які виплачені відповідачці як часткова компенсація відсоткової ставки кредиту. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилась, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення частково. Судом встановлено, що 03 серпня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №CVH0GF00000160 (т.1 а.с.15-16). Згідно п.1.1 договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на термін по 01 серпня 2025 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 213300,00 грн. на придбання житла у сумі 180000 грн. і на оплату страхових платежів у сумі 33300 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 2593,12 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 2,74% в місяць, нараховані від суми залишку непогашеної в термін заборгованості за кредитом. Також п.2.3.1 кредитного договору передбачено, що банк має право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом за умови направлення позичальникові письмового повідомлення про зміну процентної ставки. Таким чином, доводи представника відповідача з приводу необґрунтованості одностороннього підвищення відсоткової ставки позивачем не відповідають дійсності, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 Цивільного кодексу України свобода договору є однією з головних загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до п.1 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні змісту такого договору. При цьому відповідач [PERSON] отримала кредитні кошти, чого також не заперечував її представник в судовому засіданні. При цьому, пунктом 4.1 кредитного договору передбачається, що при порушенні кожного з зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банкові пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менш 1 гривні за кожний день прострочення. Факт отримання позичальником коштів також підтверджується заявою на видачу готівки від 03.08.2005 року на суму 180000 грн. (т.1 а.с.18) та ордером-розпорядженням №CVH0GF00000160 від 03.08.2005 року (т.1 а.с.19). На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 листопада 2005 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір іпотеки №CVH0GF00000160 (т.1 а.с.20-22). Згідно умов договору відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру №85, котра складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 64,10 кв.м., в тому числі житловою площею 37,80 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 10.02.2015 року у відповідача існує заборгованість перед позивачем в сумі 173490,17 грн., яка складається з наступного: 136020,04 грн. - заборгованість за кредитом; 26548,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3170,00 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом та 7751,19 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості (т.1 а.с.156-159). При цьому, що стосується отриманого по справі висновку №112 судово-економічної експертизи від 19.02.2016 року, то зазначений висновок судово-економічної експертизи судом до уваги не береться, оскільки як представник позивача, так і представник відповідачки вважали його необґрунтованим та таким, що не відповідає суті справи та просили суд не брати його до уваги. З викладеними аргументами сторін в цій частині суд погоджується, у зв'язку з чим не кладе в основу рішення висновки, отримані за результатами зазначеної експертизи. З відповіді Чернівецького регіонального управління Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» №269 від 25.05.2015 року (т.1 а.с.213), вбачається, що у 2011-2013 роках вказане регіональне управління Фонду перерахувало на особистий рахунок [PERSON] наступні суми часткової компенсації відсоткової ставки кредиту комерційного банку, наданого молодій сім'ї на придбання житла: у 2011 році - 18476,52 грн., у 2012 році - 16458,72 грн., у 2013 році - 9952,10 грн. Також у зв'язку з тим, що в реєстрі, який ПАТ «Приватбанк» надавав фонду в 2014 році, не було проплат позичальника [PERSON] протягом 3-х місяців, Фонд був змушений розірвати договір від 30.12.2005 року №24-188 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредиту комерційного банку ПАТ «Приватбанк» з 01 березня 2014 року. Вказана обставина також підтверджується копією наказу ЧРУ ДСФУ «ДФСМЖБ» від 06.03.2014 року №04 (т.2 а.с.42). З Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.74-75) вбачається, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2005 року. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Право позикодавця вимагати сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. За наведених обставин, суд вважає доведеним факт існування у відповідача [PERSON] заборгованості перед позивачем у сумі 173490,17 грн. Разом з тим, враховуючи відповідь Чернівецького регіонального управління Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» №269 від 25.05.2015 року (т.1 а.с.213), з якої вбачається, що Фондом було відшкодовано ПАТ КБ «Приватбанк» частину відсотків по позичальнику [PERSON] в сумі 44887,34 грн., суд вважає, що від загальної суми заборгованості необхідно відняти вказану суму (173490,17 грн. - 44887,34 грн.), а отже остаточна сума боргу позичальника [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 10.02.2015 року складає 128602,83 грн. При цьому, посилання представника позивача про те, що ніби-то [PERSON] зазначені кошти особисто отримувала в ПАТ КБ "Приватбанк", судом не беруться до уваги, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами по справі. Представником позивача - не представлено суду належних письмових доказів на підтвердження таких тверджень. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, згідно з ч. 5 зазначеної статті дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. За визначенням ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, іпотека є способом задоволення забезпечених нею вимог іпотекодержателя (отримання виконання) за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання. При цьому, пунктом 15.7.1. договору іпотеки №CVH0GF00000160 від 10.11.2005 року передбачено, що іпотекодержатель з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. При цьому, пунктом 15.7.2. передбачене право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за кредитним договором у випадку порушення позичальником якого-небудь із зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору. Також, згідно пункту 15.9 договору іпотеки №CVH0GF00000160 від 10.11.2005 року у разі звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з п.15.7 цього договору, іпотекодержатель має право задовільнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, комісію, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог. Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. За наведених обставин позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - підлягають до задоволення. Крім цього, судом встановлено, що з довідки ЖБК №52 за №171 від 23.07.2014 року (т.1 а.с.58) вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані окрім відповідачки [PERSON] також і її діти - [PERSON] та [PERSON]. Пунктом 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. В даному випадку в матеріалах справи міститься повідомлення позивача з вимогою до відповідачки від 17.09.2014 року (т.1 а.с.160), яке вручене особисто відповідачці 03.10.2014 року (т.1 а.с.161). При цьому, зазначене мало місце вже під час розгляду даної справи в суді. Одночасно з цим, суд враховує і той факт, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані окрім відповідачки [PERSON] також і її діти - [PERSON] та [PERSON]. Пунктом 44 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 роз'яснено, що при винесенні рішень суди повинні враховувати положення ст.32 ЦКУ, ст.177 СКУ та ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства», при цьому виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Таким чином, позивачем не представлено суду доказів того, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] не мали права користування предметом іпотеки на момент укладення договору і вселилися в зазначену квартиру, без відома банку, уже після укладення договору, враховуючи, що предмет іпотеки був придбаний відповідачкою [PERSON] 03.08.2005 року, а договір іпотеки укладений між сторонами лише 10.11.2005 року. За наведених обставин суд вважає вимоги позивача щодо виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] передчасними та такими, що не підлягають до задоволення, у зв'язку з їх недоведеністю. Аналізуючи вищевикладене, суд вважає вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в частині, яка стосується погашення заборгованості за кредитним договором №CVH0GF00000160 від 03.08.2005 рокуу розмірі 128602,83 грн. В решті позовних вимог - слід відмовити. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені позивачем судові витрати пропорційно до задоволених вимог, а саме сплачений судовий збір у розмірі 1286,03 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial