Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики, що укладений між сторонами 28.04.2016 року в електронній формі. Згідно договору позичальнику [PERSON] надано грошові кошти в сумі 900,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Термін користування позикою становить 25 днів. Сторони погодили сплату відсотків на рівні 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування, 1,9 % від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, та 3,8 % від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в пункті 1.2 договору. Позивач зауважує, що на момент виникнення правовідносин порядок отримання та надання позики регламентувались Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Феллфін», затверджених наказом директора ТОВ «Велффін» від 27.10.2015 року, що розміщуються на офіційному веб-сайті позивача. Оскільки вказаними правилами передбачено отримання згоди позичальника на укладення договору позики шляхом проставлення свого логіну та паролю в «особистому кабінеті» веб-сайту, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» з визначенням одноразового ідентифікатора як алфавітно-цифрової послідовності у вигляді реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав пропозицію укласти договір, позивач вважає всі наведені умови договору погодженими, та просить стягнути виниклу станом на 20.05.2019 року заборгованість в розмірі 38 703,90 грн., з яких 900,00 грн. - основний борг, 19 130,70 грн. - заборгованість по відсотках, 18 673,20 грн. - заборгованість по прострочених відсотках. Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача просив розглянути справу без повідомлення учасників. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення на підставі ст. 211, п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що 28.04.2016 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» як позикодавець надав, а [PERSON] - позичальник, отримав грошові кошти в розмірі 900,00 грн. шляхом переведення коштів на картковий рахунок, відкритий в АТ «Комерційний банк «ПриватБанк». Пунктами 1.2, 1.3 договору сторони визначили, що строк дії договору 25 днів, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором; позика надається строком на 25 днів. Вказані обставини підтверджується дослідженими судом договором позики № 34707, повідомленням про здійснення переказу. За нормою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. У статті 3 Закон Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (в чинній на час виникнення правовідносин редакції) визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону. Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до умов Договору позики, укладеного між сторонами (п.1.5), нарахування відсотків за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: - 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; - 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2 цього договору. - 3,8 відсотки від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п.1.2 договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобова`язань за договором. Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові по справі №910/1238/17, полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. Суд приходить до висновку, що позичальник не виконав взяті за укладеним договором позики зобов`язання у визначений строк, а тому підлягають до стягнення 900 грн. як отриманої суми позики, 440,4 грн. нарахованих в період строку запозичення коштів відсотків, а також 37 346,40 грн. відсотків за період понадстрокового використання коштів з 24.05.2016 року по 20.05.2019 року (900 * 3.8 % * 1092 днів прострочення = 37 346,4 грн). Загальний розмір заборгованості становитиме 900 + 440,4 + 37 346,43 = 38 686,80 грн. З огляду на вищевикладене, суд задовольняє позов у вищевказаному розмірі, на підставі ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір.

Outcome: partial