Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 700 мінімальних розмірів заробітної плати, яку у подальшому змінив, та остаточно просив стягнути на його користь з Держави Україна, за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди 270 розмірів мінімальної заробітної плати (в грошовому еквіваленті) в України, прийнятий на момент винесення рішення суду. А також просив зобов`язати відповідача Державу Україна сплатити позивачу [PERSON] моральну шкоду, у визначеною судом сумі, протягом трьох місяців з часу набуття законної сили рішення суду про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Зі спливом зазначеного строку і до остаточного розрахунку, на ці суми нараховується пеня у розмірі облікової процентної ставки Національного банку України, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано один відсотковий пункт, згідно до Положення про процентну політику Національного банку України № 277 від 21 квітня 2016 року. В обґрунтування позову позивач зазначив, що він почав службу в органах внутрішніх справ Харківської області з вересня 1993 року і проходив службу на різних посадах в УМВС України в Харківській області і на залізничному транспорті. Наказом начальника лінійного управління на Південній залізниці УМВС України на залізничному транспорті № 127о/с від 11.12.2008 року [PERSON] був призначений на посаду начальника сектору боротьби з майновими злочинами та злочинами проти особи кримінального розшуку лінійного відділу на станції Харків-пасажирський лінійного управління на Південній залізниці УМВС на залізничному транспорті. Він за своєю посадою був наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками, тобто був посадовою особою, яка займає відповідальне становище і є представником влади. За місцем проходження служби [PERSON] характеризувався з позитивного боку як чесний, сумлінний і кваліфікований робітник. Неодноразово був нагороджений, має значну кількість відзнак за сумлінну службу. Наказом Міністра внутрішніх справ України Луценко Ю.В. № 380о/с від 29.02.2008 року [PERSON] було присвоєно спеціальне звання начальницького складу «підполковник міліції». На протязі служби в посаді начальника сектору боротьби з майновими злочинами та злочинами проти особи кримінального розшуку лінійного відділу на станції Харків-пасажирський лінійного управління на Південній залізниці УМВС на залізничному транспорті вів безпощадну боротьбу зі злочинністю і мав високі показники в роботі, чим викликав невдоволення в кримінальних колах, які вчиняли злочини на залізничному транспорті. Позивач вказує, що прокуратурою Ленінського району Харківської області за сфальсифікованою заявою «добровільного помічника» Управління Служби безпеки України в Харківській області [PERSON] , 12 березня 2009 року було порушено кримінальну справу № 24090015 за частиною 2 статті 368 КК України (в редакції 1961 року), з метою дискредитації [PERSON] , як керівника сектору боротьби з майновими злочинами та злочинами проти особи, з метою припинення його законної правоохоронної діяльності, боротьби зі злочинністю на транспорті. Однак, в ході попереднього слідства, проведеного слідчими прокуратури, «факти злочинної діяльності» [PERSON] не знайшли свого підтвердження, в результаті чого кримінальна справа була закрита на підставі ч.2 ст. 6 КПК України в редакції 1960 року (за відсутністю складу злочину). Хоча слідчими була встановлена невинуватість [PERSON] в інкримінованому йому обвинувачені в отримані хабара, але незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконне позбавлення волі і всі слідчі дії, які вчинялися на протязі попереднього слідства, задали [PERSON] , його авторитету серед працівників карного розшуку Харківської області, його особистим стосункам в родині, а також стосункам з друзями і колегами по роботі, значної моральної шкоди, при наступних обставинах. Так, 12 березня 2009 року прокурором Ленінського району м. Харкова Патлатюком С.А. було порушено кримінальну справу № 24090015 «… стосовно [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України». 12 березня 2009 року [PERSON] було затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року). 10 березня 2009 року в службовому кабінеті [PERSON] було незаконно, без дозволу суду, проведено обшук у вигляді огляду місця події що є порушенням частини 5 ст. 177, частини 4 ст. 190 КПК України в редакції 1960 року, а потім, на очах у особистого складу відділу карного розшуку лінійного управління на Південній залізниці УМВС на залізничному транспорті у кайданках, вивели з приміщення управління. [PERSON] був поміщений в ІТЗ ХГУ ГУМВС України в Харківській області, де незаконно знаходився з 12.03.2009 року до 27.03.2012 року, тобто 15 діб. Постановою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2009 року затримання [PERSON] було продовжено до 10 діб, тобто до 22.03.2009 року. Постановою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 19.03.2009 року затримання [PERSON] було продовжено до 15 діб, тобто до 27.03.2009 року. 23 березня 2009 року старшим слідчим прокуратури Ленінського району м. Харкова Воробйовим Г.В., [PERSON] був притягнутий у якості обвинуваченого в кримінальній справі № 24090015 і йому було оголошено обвинувачення за частиною 2 статті 368 КК України (в редакції 1961 року), тобто отримання хабара посадовою особою, яка займає відповідальне становище, вчинене з вимаганням. Постановою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 27 березня 2009 року подання слідчого прокуратури Ленінського району м. Харкова про обрання обвинуваченому [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Харківському слідчому ізоляторі, було відмовлено. Обвинуваченому [PERSON] було обрано у якості запобіжного заходу застава в сумі 35000 (тридцять п`ять тисяч) гривень. Згідно до ст.ст. 148 ч.1, 154-1 ч.1 КПК України (в редакції 1960 року) на [PERSON] було покладено зобов`язання, а саме: не ухилятися від досудового слідства і суду, не відлучатися з місця постійного проживання без дозволу слідчого або суду, прибувати за їх першою вимогою, не перешкоджати встановленню істини в кримінальній справі, не продовжувати злочинну діяльність. В ході проведення незаконного обшуку без дозволу суду, без порушення кримінальної справи, 10 березня 2009 року, були порушені конституційні і процесуальні права [PERSON] , а саме: право на захист, так як слідчим було відмовлено в допуску адвоката при проведені огляду місця події, не були роз`яснені [PERSON] його процесуальні права і особисто ст. 63 Конституції України про право не свідчити проти себе та своїх родичів, не були роз`ясненні права затриманої особи, яка з моменту затримання набуває статусу підозрюваного. Працівниками Управління СБУ в Харківській області і слідчим Ленінської прокуратури було порушено статтю 32 Конституції України, де зазначено: Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 32 див. в Рішенні Конституційного Суду № 2-рп/2012 від 20.01.2012) Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. В той же час, в порушення загальних конституційних засад і ст. 32 Конституції, працівники Управління СБУ в Харківській області проводили незаконні оперативно-розшукові і оперативно-технічні заходи без дозволу судді Апеляційного суду Харківської області і проводили аудіозапис розмов «добровільного помічника» СБУ [PERSON] з посадовою особою - начальником сектора карного розшуку [PERSON] на незареєстрований в СБУ диктофон. Згідно проведеної фоноскопічної експертизи встановлено, що [PERSON] провокував працівника міліції на здійснення порушення закону, а після того як це не вдалося зробити, підкинув грошові кошти в сумі 1500 гривень, які були знайдені в кабінеті [PERSON] в ході незаконного обшуку (огляду місця події), після чого слідчим прокуратури ці незаконно отримані записи, були положені в обґрунтування незаконного обвинувачення [PERSON] . Крім того, позивач вказує, що в ході незаконного обшуку була порушена стаття 29 Конституції: Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. В той же час, при проведенні незаконного обшуку (огляду місця події) 10 травня 2009 року в кабінеті начальника сектора карного розшуку [PERSON] працівником Управління СБУ в Харківській області [PERSON], який не має медичної освіти, без постанови прокурора про проведення освідування, здійснив огляд частин тіла [PERSON] . Крім того, при проведені незаконного освідування підозрюваного [PERSON] працівником Управління СБУ [PERSON] були незаконно отримані змиви з рук останнього, що є порушенням ст.199 КПК України (в редакції 1960 року) - одержання зразків для експертного дослідження, а саме: «у разі потреби слідчий має право винести постанову про вилучення або відібрання зразків почерку та інших зразків, необхідних для експертного дослідження. Про відібрання зразків складається протокол. Зразки зберігаються за правилами зберігання речових доказів (статті 79-81 цього Кодексу)». Приписи цієї статті були порушені як працівником СБУ, так і слідчим Ленінської прокуратури. Крім того, в протоколі огляду місця події від 10.03.2009 року слідчим та працівниками Управління СБУ в Харківській області були порушені особисті права [PERSON] , принижені його честь та гідність. Так, в порушення діючого законодавства, без дозволу судді, при огляді міста події, працівником СБУ, було проведено особистий обшук начальника сектору карного розшуку [PERSON] . На аркуші 2 протоколу огляду місця події від 10.03.2009 року записано, що працівником Управління СБУ [PERSON] було запропоновано [PERSON] достати вміст своїх кишень. З правої кишені штанів [PERSON] достав грошові кошти в сумі 500 гривень, які при освітленні в УФ лампі не світилися. Згідно до статті 184 КПК (в редакції 1960 року) - обшук особи та виїмка у неї предметів і документів: «За наявності підстав, передбачених частиною 1 ст. 177 цього Кодексу, з метою вилучення предметів і документів, які можуть мати доказове значення і які знаходяться при певній особі, слідчий може провести обшук особи чи виїмку у неї цих предметів та документів. Обшук особи або виїмка у неї предметів і документів провадяться в порядку, передбаченому статтями 177 і 178 цього Кодексу. Таким чином, проведений особистий обшук [PERSON] при огляді місця події був незаконним, без дозволу суду, особою, не уповноваженою на проведення обшуку, і без складання протоколу особистого обшуку, з порушенням ст.ст. 177,178, 184 КПК України (в редакції 1960 року) без складання протоколу затримання, при фактичному фізичному затриманні [PERSON] . Крім того, слідча дія, так званий, огляд місця події, але фактичне обшук службового приміщення та особистий обшук [PERSON] , згідно до ст. 183 КПК (в редакції 1960 року) було проведено не уповноваженою особою, а саме о/у ГО БНОП УСБУ Харьковской области [PERSON]., який не є уповноваженою особою для проведення слідчої дії - огляд місця події або обшуку. Після проведення незаконного обшуку службового приміщення (огляд місця події) 10 березня 2009 року [PERSON] з 16 годин 30 хвилин був незаконно фізично затриманий, без складання протоколу затримання в порядку ст.ст. 106,115 КПК України (в редакції 1960 року). Офіційно протокол затримання був складений тільки 12 березня 2009 року о 16:00 годині в приміщені Ленінської районної прокуратури міста Харкова. В період з 16:30 години 10.03.2009 року до 16:00 12.03.2009 року [PERSON] незаконно утримувався в приміщенні Управління СБУ в Харківській області під наглядом оперуповноваженого УСБУ [PERSON] і інших працівників СБУ. Таким чином [PERSON] був незаконно позбавлений волі на протязі 48 годин без складання протоколу затримання. З 16:00 годин 12.03.2009 року до 27.03.2009 року, тобто 15 діб утримувався в ізоляторі тимчасового утримання ХМУ УМВС України в Харківській області. Всього [PERSON] був позбавлений волі працівниками правоохоронного органу на 17 діб. Відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді застави в сумі 35000 гривень і були покладені обов`язки, які обмежували і порушували його конституційні права,необґрунтовано звинувачували вчиненні злочинку, а саме: не відлучатися з місця постійного проживання без дозволу слідчого або суду, прибувати за їх першою вимогою, не продовжувати злочинну діяльність. Таким чином, була порушена стаття 33 Конституції України. Такі обмеження діяли до 06 жовтня 2009 року, тобто 6 місяців 26 діб. [PERSON] був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, звинувачений у вчиненні тяжкого злочину, передбаченому частиною 2 ст. 368 КК України, незаконно затриманий на 17 діб, відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді застави в сумі 35000 гривень. Після внесення застави 19.03.3009 року його дружиною [PERSON] , [PERSON] ще 8 діб знаходився під-вартою і не був звільнений в день внесення застави Всі перелічені незаконні дії органу досудового розслідування, прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність (УСБУ в Харківській області) проходили в той час, коли дружина [PERSON] знаходилася на 8 місяці вагітності, на його утримання знаходилася малолітня донька [PERSON] , [INFO] , та мати [PERSON] - [PERSON] , яка страждала на онкологічне захворювання. Всі вищевказані незаконні дії впливали на [PERSON] і завдавали йому моральні, душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї та близьких родичів. Це були неймовірні страждання також від безсилля допомогти своїм рідним і близьким, які, з початку його незаконного затримання, перебували в невіданні щодо його місця знаходження, а потім, причин затримання, і подальшої долі його і порушеної відносно [PERSON] кримінальної справи. Все це завдавало моральних страждань не тільки [PERSON] , але його дружині, доньці і хворої матері. Моральні страждання [PERSON] відчував у приниженні його честі та гідності, і ділової репутації. Працівники Управління СБУ в Харківській області, саме оперуповноважений [PERSON] , під час незаконного утримання в приміщенні Управління СБУ в Харківській області в період з 10 по 12 березня 2009 року, здійснював на [PERSON] психологічний вплив і змусив його подати рапорт на звільнення з органів внутрішніх справ 12 березня 2009 року, що [PERSON] не збирався цього робити до його затримання. Всі соціальні та дружні зв`язки були порушені. Після того, як [PERSON] , після проведення незаконного обшуку службового приміщення - кабінету № 10 в лінійному відділі на станції Харків-пасажирський лінійного Управління на Південній залізниці УМВС України в Харківській області, був в кайданках виведений зі службового приміщення на очах своїх підлеглих і інших працівників міліції, його авторитет як керівника сектору кримінального розшуку був підірваний, були принижені його честь, гідності, а також ділова репутація, як працівника міліції. Колеги по праці, друзі відвернулися від нього. [PERSON] , якій на протязі 16 років працював на різних посадах і боровся зі злочинністю, був відсторонений від своєї улюбленої праці, підданий остракізму - гонінням, неприйняттю, відкидання, презирство з боку навколишнього суспільства, залишки якого й досі відчуває при зустрічі зі своїми колишніми колегами і друзями. 10 грудня 2010 року кримінальна справа № 24090015 від 12.03.2009 року була закрита слідчим прокуратури Жовтневого району міста Харкова за статтями 6 п.2, 130 п.1, 213, 214 КПК України в редакції 1960 року. Однак, в порушення статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового-розслідування, прокуратури і суду», [PERSON] не було роз`яснено його право відповідно до статті 2 цього Закону, про порядок поновлення порушених прав і свобод, відшкодування завданої шкоди. Про існування такого права [PERSON] дізнався через засоби масової інформації в 2020 році і звернувся до адвоката за консультацією і роз`ясненнями. Також працівники прокуратури, СБУ до теперішнього часу, на протязі 10 років, не знайшли можливості принести [PERSON] свої пробачення за незаконні дії, які були вчиненні відносно нього, за ту моральну шкоду, яку зазнав [PERSON] від незаконного порушення кримінальної справи, незаконного затримання, незаконного позбавлення волі, незаконного обвинувачення у вчиненні тяжкого кримінального злочину, незаконного обшуку і приниження його честі, достоїнства і ділової репутації. Свій позов про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, позивач обґрунтовує посиланням на Конституцію, діюче законодавство України та документи з кримінальної справи № 24090015. Приймаючи до уваги, що за клопотанням позивача [PERSON] була призначена і проведена судово-психологічна експертиза з метою встановлення суми моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та згідно висновку експерта № 21154/5910 від 28.04.2021 року, яка була проведена Національним науковим центром «Інститут судових експертиз імені засл.проф. М.С. Бокаріуса»: за умов визнання судом заподіяння [PERSON] моральної шкоди орієнтований розмір її грошової компенсації може становити 270 мінімальних заробітних плат (або у грошовому еквіваленті на момент складання даного висновку експерта). Враховуючи інтенсивність та глибину сприйняття психо-травмуючих факторів, що супроводжували неправосудне переслідування [PERSON] , позивач стверджує, що нізащо би не погодився відчути вдруге пережитий моральний і фізичний біль за названу та будь-яку іншу суму відшкодування. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2020 року відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні, призначено підготовче судове засідання. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому вказав що позовні вимоги є безпідставними. Посилався на те, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР). Відповідно до п.2 ч. 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку відсутності у діях складу злочину або недоведеністю вчинення злочину. За змістом п.5 ст. З Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. У відповідності до ст.ст. 5, 6 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної коди провадиться у разі, коли незаконн ідїї органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства.Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Так, позивач має довести не лише факт реабілітації, а наявність у зв`язку з цим моральної шкоди та її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди та її розміру. Отже, у разі доведеності позивачем заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, розмір відшкодування підлягає розрахунку враховуючи строк перебування позивача під слідством та судом, у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У жовтні 2020 року на адресу суду також надійшли пояснення представника третьої особи щодо позову, у яких зазначив, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Як вбачається з позовної заяви. Позивач знаходився під слідством протягом 21 місяця, а саме з 12.03.2009 р. та по 10.12.2010 р. Вважають, що визначений розмір Позивача в 700 мінімальних розмірів заробітної плати за час перебування під слідством не відповідає принципу справедливої сатисфакції та засадам розумності, виваженості та справедливості. Крім того, слід враховувати, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3. 4 і 5 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 17.11.2020 року по справі призначено судово-психологічну експертизу, провадження у справі зупинено. 06.05. 2021 року на адресу суду надійшов висновок судово-психологічної експертизи № 21154/5910 від 28.04.2021 та ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2021 року провадження у справі поновлено. Представник позивача у судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача - Держави України в особі Харківської обласної прокуратури у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог , посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задовленні позовних вимог заперечував. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи, перевіривши матеріали справи, та приходить до наступного висновку. [PERSON] почав службу в органах внутрішніх справ Харківської області з вересня 1993 року і проходив службу на різних посадах в УМВС України в Харківській області і на залізничному транспорті. Наказом начальника лінійного управління на Південній залізниці УМВС України на залізничному транспорті № 127о/с від 11.12.2008 року [PERSON] був призначений на посаду начальника сектору боротьби з майновими злочинами та злочинами проти особи кримінального розшуку лінійного відділу на станції Харків-пасажирський лінійного управління на Південній залізниці УМВС на залізничному транспорті. Він за своєю посадою був наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками, тобто був посадовою особою, яка займає відповідальне становище і є представником влади. За місцем проходження служби [PERSON] характеризувався з позитивного боку як чесний, сумлінний і кваліфікований робітник. Неодноразово був нагороджений, має значну кількість відзнак за сумлінну службу. Наказом Міністра внутрішніх справ України Луценко Ю.В. № 380о/с від 29.02.2008 року [PERSON] було присвоєно спеціальне звання начальницького складу «підполковник міліції». 12 березня 2009 року прокуратурою Ленінського району Харківської області було порушено кримінальну справу № 24090015 за частиною 2 статті 368 КК України (в редакції 1961 року) відносно [PERSON] 12 березня 2009 року [PERSON] було затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року). 10 березня 2009 року в службовому кабінеті [PERSON] було незаконно, без дозволу суду, проведено обшук у вигляді огляду місця події. [PERSON] був поміщений в ІТЗ ХГУ ГУМВС України в Харківській області, де незаконно знаходився з 12.03.2009 року до 27.03.2012 року, тобто 15 діб, що підтверджується відповідними протоколами. Постановою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2009 року затримання [PERSON] було продовжено до 10 діб, тобто до 22.03.2009 року. Постановою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 19.03.2009 року затримання [PERSON] було продовжено до 15 діб, тобто до 27.03.2009 року. 23 березня 2009 року старшим слідчим прокуратури Ленінського району м. Харкова Воробйовим Г.В., [PERSON] був притягнутий у якості обвинуваченого в кримінальній справі № 24090015 і йому було оголошено обвинувачення за частиною 2 статті 368 КК України (в редакції 1961 року), тобто отримання хабара посадовою особою, яка займає відповідальне становище, вчинене з вимаганням. Постановою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 27 березня 2009 року подання слідчого прокуратури Ленінського району м. Харкова про обрання обвинуваченому [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Харківському слідчому ізоляторі, було відмовлено. Обвинуваченому [PERSON] було обрано у якості запобіжного заходу застава в сумі 35000 (тридцять п`ять тисяч) гривень. Та на [PERSON] було покладено обов`язки не ухилятися від досудового слідства і суду, не відлучатися з місця постійного проживання без дозволу слідчого або суду, прибувати за їх першою вимогою, не перешкоджати встановленню істини в кримінальній справі, не продовжувати злочинну діяльність. 10 березня 2009 року [PERSON] з 16 годин 30 хвилин був незаконно фізично затриманий, без складання протоколу затримання в порядку ст.ст. 106,115 КПК України (в редакції 1960 року). Протокол затримання був складений 12 березня 2009 року о 16:00 годині в приміщені Ленінської районної прокуратури міста Харкова. З 16:00 годин 12.03.2009 року до 27.03.2009 року, тобто 15 діб утримувався в ізоляторі тимчасового утримання ХМУ УМВС України в Харківській області. Відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді застави в сумі 35000 гривень і були покладені обов`язки, які обмежували і порушували його конституційні права. Такі обмеження діяли до 06 жовтня 2009 року, тобто 6 місяців 26 діб. [PERSON] був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, звинувачений у вчиненні тяжкого злочину, передбаченому частиною 2 ст. 368 КК України, незаконно затриманий на 17 діб, відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді застави в сумі 35000 гривень. Після внесення застави 19.03.3009 року його дружиною [PERSON] , [PERSON] ще 8 діб знаходився під-вартою і не був звільнений в день внесення застави. До порушення кримінальної справи органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність (Управлінням СБУ в Харківській області) була незаконно зареєстрована оперативно-розшукова справа № 2183 від 02.03.2009 року і, без дозволу судді Харківського апеляційного суду, проводилися оперативно-технічні заходи - аудіо записи розмови з начальником СКР [PERSON] . Таким чином, були порушені конституційні права [PERSON] , було здійснено незаконне вторгнення в приватне життя, порушена таємниця перемов, що закріплені в статтях 31, 32 Конституції України. 10 грудня 2010 року кримінальна справа № 24090015 від 12.03.2009 року була закрита слідчим прокуратури Жовтневого району міста Харкова за п.2 ст. 6, п.1 ст. 130, ст.ст. 213, 214 КПК України в редакції 1960 року. Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи № 21154/5910 від 28.04.2021 ситуація, що досліджується за цивільною справою № 642/4605/20 була для [PERSON] психотравмувальною. [PERSON] внаслідок психотравмувальної дії ситуації, що досліджується за справою № 642/4605/20 спричинені страждання (на моральному рівні). Ситуація, що розглядається за цивільною справою № 642/4605/20, [PERSON] , з огляду на негативні зміни у функціонуванні окремих структур осоистості, порушення у декількох основних сферах життєдіяльності, що порушили реалізацію звичного (оптимального) соціального функціонування у повній мірі, спричинені значні страждання (на моральному рівні). За умов визнання судом заподіяння [PERSON] моральної шкоди, орієнтований розмір її грошової компенсації може становити 270 мінімальних заробітних плат (або у грошовому еквіваленті на момент складення данного висновку експерта). Звертаючись з позовом до суду, [PERSON] в обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди посилається на обставини, що його притягнення до кримінальної відповідальності негативно вплинуло на репутацію, спричинило душевних страждань в ході незаконних дій відносно нього, порушило життєві зв`язки, що завдало йому моральну шкоду, на відшкодування якої він просить стягнути 270 мінімальних заробітних плат, як встановлено експертом. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. За змістом положень п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до п.1 ч.1. ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону). Відповідно до п.2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Статтею 11 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Згідно з положеннями статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. При цьому необхідно зазначити, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1, пунктом 2 частини першої статті 2, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України (у зв`язку з не встановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати) надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом. Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Таким чином, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у постанові про закриття кримінальної справи № 24090015 від 03.12.2010 року, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеного кримінального провадження та проведенням слідства, що призвели до зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків. Загальний час перебування позивача під слідством становить 21 місяць (699 діб). Отже, з урахуванням загального часу перебування [PERSON] під слідством та судом, гарантований вищевказаним Законом мінімальний розмір моральної шкоди становитиме (21 міс. х 6000 грн) 126 000 грн. Позивачем заявлено до стягнення суму у розмірі 270 мінімальних заробітних плат, тобто 1 620 000 грн., що значно перевищує допустимий мінімум відшкодування моральної шкоди у вказаній категорії справ (більше ніж як у 12 разів). Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин. Також суд вважає за необхідне зазначити, що постанова про закриття кримінального провадження набрала законної сили 10 березня 2010 року, отже саме з цього моменту позивач отримав можливість для відновлення попереднього стану у життєвих та суспільних відносинах. Судом також не приймаються посилання позивача на те, що внаслідок незаконних дій органів прокуратури він звільнився з роботи, оскільки [PERSON] звільнився за власним бажанням, про що свідчить наказ № 16 о/с від 20.03.2009 року. Отже, доводи позивача про переривання трудових відносин саме внаслідок незаконних дій органів прокуратури не підтверджені доказами. Щодо висновку судової психологічної експертизи № 21154/5910 від 28.04.2021 року суд зазначає наступне. Частиною першою, другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Таким чином, з урахуванням наведених норм процесуального права та встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що висновок експертизи, на який посилається позивач, разом із іншими наявними у матеріалах справи доказами, не дає підстав вважати, що розмір відшкодування моральної шкоди є визначальним, з огляду на те, що у ньому зазначено про можливий орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання, що є оціночним та суб`єктивним критерієм визначення такого розміру експертом. Мотивуючи заподіяну шкоду позивач зазначив, що йому заподіяно моральні страждання пов`язані внаслідок обмеження свободи; позбавлення спілкування з близькими, в той час коли його дружина була вагітною, а мати мала тяжке захворювання, із друзями в межах, які б відповідали його бажанню; позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, метою організації свого життя. Тривалий час його життя було піддане постійним стресам. Всі ці обставини негативно вплинули на психологічне та соціальне життя позивача, на його спілкування з друзями, родичами, колегами. Притягненн його до кримінальної відповідальності негативно вплинуло на його репутацію. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до вищезазначених норм закону, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди. Зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні. Суд зауважує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави. З огляду на викладене, враховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали у зв`язку із порушенням його прав, беручи до уваги тривалість вимушених змін у житті позивача, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне стягнути розмір морального відшкодування у сумі 504 000 грн., який є в кілька разів більшим від мінімального та є в повній мірі достатнім для компенсації спричинених моральних страждань. Щодо вимог позивача щодо встановлення конкретного строку відповідачу на відшкодування моральної шкоди судовим рішенням, то вказані вимоги не грунтуються на законі, та не підлягають задоволенню. Відповідно до пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом четвертим даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. У пунктах 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Враховуючи вищевикладене, суд частково задовольняє позовні вимоги Відповідно до ст. 141 ЦПК України з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача необхідно стягнути судові витрати за проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 4851,81 гривень. На підставі вищезазначеного,

Outcome: partial