Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У липні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, підписаним та поданим його представником - адвокатом Сулима В.В., до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, , треті особи: Головне Управління Національної поліції України в Миколаївській області, Прокуратура Миколаївської області про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органів досудового слідства та прокуратури. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 05.09.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за №12017150030003502 внесені відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч.1,3 ст. 191 КК України. 20.09.2017 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень. Органом досудового розслідування звинувачувався у привласненні грошових коштів ТОВ «Свантовіт». 29.09.2017 року було складено обвинувальний акт та кримінальне провадження відносно [PERSON] направлено до Заводського районного суду м. Миколаєва. Під час судового слідства, 06.06.2018 року прокурором змінено обвинувачення з ч. 3 на ч. 1 ст. 191 КК України. Вироком суду від 11.12.2018 року [PERSON] виправдано. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2019 року апеляцію Миколаївської місцевої прокуратури № 1 залишено без задоволення, а вирок Заводського районного сувду м. Миколаєва - без змін. Вказав, що в зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури йому було завдано моральної шкоди, яка виявилась в душевних та моральних стражданнях, моральних втратах тощо. Під час перебування позивача під слідством були порушені його права та свободи, були зганьблені честь і гідність, завдано непоправної шкоди престижу його репутації, також значний проміжок часу він вимушений був витрачати на захист своїх прав проти неправомірного обвинувачення. Вважає, що йому нанесено моральну шкоду, яка підтверджується висновком психолога, відповідно до якого [PERSON] має значні зміни в психоемоційному та фізичному стані, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок більш ніж дворічного слідства по недоведеним звинуваченням, має значні порушення свого соматичного стану, клінічні прояви тривоги і депресії, впевнений розвиток посттравматичного стресового розладу. При визначені розміру матеріальної компенсації за завдану моральну шкоду просить врахувати і приєднати суму за тривалу психотерапію та медикаментозний супровід. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання зі спеціального рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 130 000 грн. 00 коп., а також 11 500 грн.00 коп. сплачених позивачем у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, а також витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 03.08.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання без виклику сторін. 10.09.2020 року до суду надійшов відзив представника ГУ НП в Миколаївській області Руснакової Т.А. на позовну заяву, в якому вона просила залишити позов без задоволення у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, посилаючись на те, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, не зазначив в чому саме полягає ця шкода і не обґрунтував її розмір. Окрім того, позивачем не додано до позову жодного медичного документу чи інших доказів, які б вказували на моральні страждання, пов`язаних із незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування та неможливість працевлаштуватись з цих підстав. Також вказала, що розрахунок моральної шкоди не відповідає закону, оскільки повинен розраховуватися виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який складає 2118 гривня, що відповідає пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», а також до позовної заяви не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, що пов`язані із наданням правової допомоги. 10.09.2020 року до суду надійшли пояснення представника Прокуратури Миколаївської області Добрікової І.В., в яких вона зазначає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого з урахуванням вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», але позовна заява не містить жодних доведених та обґрунтованих доводів чим саме підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чим позивач керувався при оціюванні в матеріальній формі заподіяної йому шкоди, також документально не підтверджені витрати на правову допомогу. 15.09.2020 року до суду надійшов відзив Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області Чернієнко К.В. на позовну заяву, в якому вона просила залишити позов без задоволення у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, оскільки не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують розмір моральної шкоди у сумі 130 000,00 грн., який є необґрунтованим та таким, що призведе до незаконного збагачення позивача, позивач не обґрунтував в чому виразились страждання та як вони вплинули на позивача, які зусилля були зроблені для відновлення попереднього стану душевного спокою, як вони пов`язані з противоправними діями відповідача, Державна казначейська служба України не здійснювала проти позивача протиправних дій, рішень та/або бездіяльності у зв`язку з проведенням кримівнальногопровадження та не завдавала моральної шкоди. Крім того, витрати сплачені адвокату за надання правової допомоги у кримінальному процесі є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи в суді. Такі процесуальні витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнавати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України та вони не можуть буьти стягнуті за позовною заявою в іншому провадженні. Стороним у судове засідання не викликалися, але були повідомлені про дату та час розгляду справи. У відповідності з вимогами ст.ст.178, 279 ЦПК України, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, у зв`язку з відсутністю клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши та оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно достатті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду`право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, серед іншого громадянинові відшкодовується (повертаються) також моральна шкода. Згідно зіст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються наряду з іншим і моральна шкода. Відповідно до вимог ст. ст. 4, 13 зазначеного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди » №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. З матеріалів справи встановлено, що 05.09.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за №12017150030003502 внесені відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч.1,3 ст. 191 КК України по 27 епізодам. 20.09.2017 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, який органом досудового розслідування підозрювався у привласненні грошових коштів ТОВ «Свантовіт». 29.09.2017 року було складено обвинувальний акт та кримінальне провадження відносно [PERSON] направлено до Заводського районного суду м. Миколаєва. Під час судового слідства, 06.06.2018 року прокурором змінено обвинувачення з ч. 3 на ч. 1 ст. 191 КК України. Згідно до обвинувального акту, [PERSON] обвинувачувався в тому, що 31.08.2017 року з 08.00 до 21.00 год., знаходився на своєму робочому місці, а саме за касою №5 в приміщенні супермаркету « Гіппо », розташованому по вул.. Шосейна, 15/1. Знаходячись у вказаному місці у вказаний час у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна та незаконне збагачення за рахунок грошових коштів ТОВ «Свантовіт». Реалізуючи свій злочинний умисел з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи умисно та цілеспрямовано впевнившись, що його дії залишаються поза увагою працівників супермаркету «Гіппо» та інших осіб, [PERSON] у період часу приблизно з 13.30 до 20.30 год. таємно викрав грошові кошти ТОВ «Свантовіт» на загальну суму 1504,63 грн., розпорядившись викраденими грошовими коштами на власний розсуд, тим самим спричинивши матеріальні збитки ТОВ «Свантовіт» на вказану суму. Вироком Заводського районного суду м. Миколаїєва від 11.12.2018 року [PERSON] виправдано. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2019 року апеляцію Миколаївської місцевої прокуратури № 1 залишено без задоволення, а вирок Заводського районного сувду м. Миколаєва - без змін. Судом встановлено, що на правовідносини, що виниклі між сторонами розповсюджується Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином, законодавством встановлений тільки мінімальний розмір моральної шкоди за даною категорією справ, а остаточний розмір визначається судом з урахуванням обставин справи та в межах, встановлених цивільним законодавством. При цьому, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Така правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 2 грудня 2015 року в справі за № 6-2203цс15. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет на 2020 рік» у 2020 році мінімальна заробітна плата складала - у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 гривні. Як встановлено [PERSON] перебував під слідством та судом ( з урахуванням апеляційного розгляду справи) з 20 вересня 2017 р. по 24 грудня 2019 р. В позовній заяві позивач розраховує період, належний для відшкодування завданої йому шкоди як 27 місяців та 5 днів, але суд вважає дане твердження помилковим, період перебування під слідством та судом складає 27 місяців та 4 дні. Наведені обставини є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали в результаті незаконних дій правоохоронних органів. Мінімальна заробітна плата на час розгляду справи судом складає 4 723 грн. 00 коп., тому сума, яка підлягає стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди не може бути меншою, ніж 128 129,96 грн. = (4723 х 27 місяців та 4 дні =127 521 +608,96 (сума за 4 дні)). Однак, відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як вбачається із позовної заяви, позивач просить врахувати висновок психолога [PERSON] , підписаний 05.02.2020 року (дата проведення психологічного дослідження 05.01.2020 року) як на підставу для відшкодування моральної шкоди, відповідно до якого [PERSON] має значні зміни в психоемоційному та фізичному стані, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок більш ніж дворічного слідства по недоведеним звинуваченням, має значні порушення свого соматичного стану, клінічні прояви тривоги і депресії, впевнений розвиток посттравматичного стресового розладу. При визначені розміру матеріальної компенсації за завдану моральну шкоду просить врахувати і приєднати суму за тривалу психотерапію та медикаментозний супровід. Проте, з урахуванням конкретних обставин по справі, в тому числі і тривалості перебування позивача під слідством та судом, а також характеру пред`явленого обвинувачення, часу та зусиль, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стану, та врахувавши вимоги розумності та справедливості, суд вважає можливим визначити компенсацію моральної шкоди у розмірі саме 128 129 грн. 96 коп. Разом з тим, суд не приймає до уваги доводи відповідача та третіх осіб про те, що для визначення розміру відшкодування позивачу моральної шкоди необхідно брати як розрахункову величину мінімальну заробітну плату на час звернення до суду або прожитковий мінімум з огляду на таке. Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, на який посилаються відповідач та треті особи, мінімальна заробітна плата або прожитковий мінімум не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Проте, вказаним Законом не вносилися зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є її посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстав для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18). У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження №14-4цс19). Посилання у відзивах на те, що протиправності дій органів досудового слідства під час перебування позивача під слідством не доведено, унаслідок чого правових підстав для відшкодування шкоди у позивачки не виникло, безпідставні, так як незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 04.06.2018 року у справі №489/1792/17 та Постанові від 25.07.2018 року у справі № 607/14493/16-ц. Крім того позивачем заявлено вимогу про відшкодування йому сум, сплачених за надання юридичної допомоги. Згідно пункту 4 статті 3 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. З матеріалів справи встановлено, що позивач за надання юридичної допомоги сплатив адвокату Сулима В.В. 11 500,00 грн. за Договором про надання адвокатом правової допомоги № 29 від 12.10.2017 року та додатковою угодою №1 до Договору №29 про надання правничої допомоги від 12.10.2017 року, що підтверджено Актами: №1 від 12.10.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №2 від 26.10.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №3 від 15.11.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №4 від 20.11.2017 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №5 від 23.04.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №6 від 29.05.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №7 від 07.06.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №8 від 12.09.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №9 від 06.12.2018 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №10 від 26.03.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №11 від 04.06.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №12 від 19.06.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень), №13 від 24.12.2019 року приймання-передачі виконаних робіт адвокатом (500 грн. за один судодень). З вищевказаного вбачається, що з метою отримання належної юридичної допомоги [PERSON] звертався до адвоката Сулима В.В., з яким був укладений відповідний договір про надання правової допомоги на відповідних стадіях та позивачем було сплачено гонорар на загальну суму 11 500 гривень у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Твердження відповідача та третіх осіб викладені у відзивах про те, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, спростовується Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16.04.2020р. по справі № 727/4597/19, в якій зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР вимоги про визначення розміру витрат за надання правової допомоги в розмірі 11 500 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду саме цієї справи, то дані вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 4200 грн., оскільки справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено та проведено без виклику сторін, а тому оплата послуг адвоката за участь у судових засіданнях з розрахунку 1000 грн. судодень відсутня. На підставі ст. 141-142 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial