Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON]М про визначення порядку користування квартирою та розділення рахунків між співвласниками. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником за 1/3 частини квартири № 31 в будинку за № 8 по вул. Енергетиків у м.Канів Черкаської області, на підставі рішення апеляційного суду Черкаської області від 24.03.2015 року та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. 2/3 частин вказаної вище квартири належить на праві власності колишньому чоловіку [PERSON], тобто відповідачу. Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 07.04.2015р. на квартиру, спірна квартира є двокімнатною, житлова площа 30,0 кв.м., у тому числі 1-а кімната 17,5 кв.м, 2-а кімната 12,5 кв.м., кухня 7,1 кв.м., вбиральня сполученої площі 4,2 кв.м., коридор 8,5 кв.м., лоджія 2,5 кв.м. Загальна площа квартири 51,0 кв.м. Оскільки, сторони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою так, як відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, тому позивач змушена звернутись до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги викладені в позовній заяві підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити в повному обсязі. Крім того, відшкодувати витрати повязані із сплатою судового збору за подання позову до суду. Відповідач [PERSON] подав до суду телефонограму про розгляд справи у його відсутність, але за участі його представника. Представник відповідача позов не визнав та суду пояснив, що розділення рахунків між співвласниками не представляється можливим, оскільки сторони мають різну частку власності. Крім того, позивачка не довела те, що відповідач відмовляється в добровільному порядку поділити рахунки та листів з пропозиціями від позивача не отримував. Представник КП «Теплових мереж» в судове засідання не зявився, а надав до суду телефонограму про розгляд справи у їх відсутність. Не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Представник КП «ЖЕК» в судове засідання не зявився, а надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Щодо прийняття рішення по справі покладаються на розсуд суду. Суд вислухавши позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши письмові докази вважає, що позовна заява підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) останньої підлягає поділу в натурі, якщо сторонам можливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири № 31 в будинку за № 8 по вул. Енергетиків у м.Канів Черкаської області, на підставі рішення апеляційного суду Черкаської області від 24.03.2015 року та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.7-8). З матеріалів справи вбачається, що позивачем було надіслано на адресу відповідача 29.09.2015р. заяву про надання згоди на добровільне розділення рахунків та 28.10.2015р. пропозицію про визначення порядку користування квартирою (а.с.11-14). Але в матеріалах справи відсутні відомості про отримання їх відповідачем, до того ж сам відповідач стверджує, що вказані заяви не отримував. В судовому засіданні позивачка сама визнала, що квартира не підлягає реальному поділу. Тому вона просила суд встановити порядок користування цією квартирою між нею з дитиною та відповідачем. Суд може визначити порядок користування жилим приміщенням для учасників спільної власності на квартиру, які в ній проживають, і в тому разі, коли кожному з них не може бути виділено ізольоване приміщення. Таким чином, встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту ст. ст. 319, 369 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної сумісної власності. Стаття 155 ЖК України визначає, що власника квартири не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством. Приймаючи рішення про задоволення позову частково суд виходить з правової позиції Верховного суду України по справі № 6 -1500 цс15 , де зазначено, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки, спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Відповідно до цього суд вважає за можливе встановити порядок користування квартирою №31 в будинку № 8 по вул.. Енергетиків виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату, площею 12,5 кв.м., а у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 17,5 кв.м. разом з лоджією 1,2 кв.м. та залишити в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] кухню, вбиральню та коридор. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про розділ особистих рахунків по оплаті послуг за обслуговування житла та опалення не підлягають до задоволення, так як нею не доведено, що відповідач [PERSON] заперечує щодо цього в добровільному порядку. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлено ст. 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом. Однак такий спосіб має бути встановлений законом або договором. Отже, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Разом із тим, такого способу захисту цивільних прав як поділ особових рахунків законодавством України не передбачено. Правовідносини з обслуговування будинку, постачання енергії, водопостачання і водовідведення тощо регулюються відповідними нормативно-правовими актами і здійснюються на договірних підставах. Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06 2004 року, зі змінами та доповненнями, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо), та ін. Позивач, який звернувся до суду з метою упорядкування своїх обов'язків зі сплати комунальних платежів, має звернутися до відповідних комунальних підприємств з цього питання і тільки у разі виникнення спору подавати позов про захист споживчих прав. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. У ч.1 ст.88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з зазначено, вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат підлягають до задоволення частково на суму 243 ,60 грн.

Outcome: partial