Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Із вказаним позовом звернувся [PERSON], в якому просив стягнути з ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі під час звільнення та за час вимушеного прогулу з урахуванням індексації, а також грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди. В позовній заяві посилався на те, що при звільненні 29.12.2016 року з підприємства ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» йому не була видана трудова книжка, а також не проведений розрахунок по заробітній платі, сума якої сторонами не оспорювалась, в звязку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача суму грошових коштів, яка складається, з врахуванням уточненої позовної заяви, з наступного: середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 29.12.2016 р. по 24.01.2017 р. з індексацією в розмірі 4817,44 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки за період з 29.12.2016 по 03.01.2017 р. в розмірі 916 грн. 35 коп., а також моральну шкоду у розмірі 3000 грн. В судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача наступне: середній заробіток за час затримки з розрахунку по заробітній платі, при обчислені якого врахувати лише 16 робочих днів затримки, середній заробіток за час вимушеного прогулу, при обчислені якого врахувати лише 2 робочі дні, 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, індексації заробітної плати відмовився, а також не погодився із розрахунком роботодавця його середньоденної заробітної плати, вказуючи на те, що вона має більший розмір. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що подвійне стягнення середньої заробітної плати як за затримку розрахунку по заробітній платі та за час вимушеного прогулу є не співмірною з працюючим працівником, який отримує одну заробітну плату, крім того затримка розрахунку по заробітній платі під час звільнення виникла не з вини роботодавця, оскільки на той момент існували обставини непереборної сили проведення антитерористичної операції на значній частині території, яку обслуговує роботодавець в своїй господарській діяльності, в звязку з чим підприємство втратило 7 структурних підрозділів та роботодавець опинився у важкому фінансовому стані. Крім того, позивач звернувся із заявою про звільнення о 16-й годині, в звязку з чим оформлену трудову книжку роботодавець видати не зміг. Позивачем також не доведено спричинення йому моральної шкоди. Зясувавши обставини справи, вислухавши думку позивача та відповідача, оцінивши докази, подані на обґрунтування доводів сторін, суд дійшов висновку щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у структурному підрозділі ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» - Костянтинівському управлінні по газопостачанню та газифікації на посаді юрисконсульта з 05.10.2016 року по 29.12.2016 року, з 4 х денним робочим тижнем. Близько 16 години 29.12.2016 року [PERSON] та роботодавцем було погоджено звільнення цим же днем за угодою сторін, про що того ж дня було винесено відповідний наказ №188-К. Ознайомлення з наказом про звільнення та видача трудової книжки [PERSON] відбулась 03.01.2017 року, остаточний розрахунок по заробітній платі було зроблено 23.01.17 року шляхом перерахування коштів в розмірі 1561, 96 грн. на банківський рахунок, які [PERSON] отримав 24.01.2017 року. Зазначені обставини підтверджуються копіями трудової книжки, наказу №188-к від 29.12.2016 р., витягу з особової картки працівника та платіжного доручення №383 від 23.01.2017 р. Зазначені обставини сторонами не оспорювались. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Оскільки позивачу трудова книжка була видана не в день звільнення, а лише зі спливом 5 днів - 03.01.2017 року, вимоги позовної заяви щодо стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, а саме протягом 2 робочих днів, є обґрунтованими. Посилання представника відповідача щодо отримання заяви про звільнення наприкінці робочого дня не спростовує висновків суду, оскільки дата звільнення була погоджена між роботодавцем та робітником, в звязку з чим роботодавець на виконання вимог статті 47 КЗпП України мав передбачити можливість повного розрахунку по заробітній платі та видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі відбувся лише 23.01.2017 року час зарахування суми коштів на банківський рахунок робітника. Суд не бере до уваги посилання позивача про те, що гроші він отримав лише 24.01.2017 року, оскільки зазначена затримка виникла не з вини роботодавця, який свої зобовязання виконав саме 23.01.2017 року. Посилання представника відповідача щодо відсутності вини роботодавця у затримці розрахунку по заробітній платі у звязку з наявністю обставин непереборної сили є необґрунтованими з наступних підстав. За положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Частинами 1, 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Отже, настання обставин непереборної сили, що встановлені сертифікатом про форс-мажорні обставини, свідчить про відсутність вини роботодавця у затримці виплат робітнику належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 11.11.2015 р. №6-2159цс15, від 23 березня 2016 року № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року № 6-383ц16, а згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Врахувавши правовий висновок Верховного Суду України, суд перевірив докази, подані відповідачем на обґрунтування відсутності вини роботодавця у невчасному розрахунку по заробітній платі, та дійшов до висновку про недоведеність таких доводів. Так, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 10 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України (далі - ТППУ). Рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18 грудня 2014 року N 44(5) було затверджено Регламент засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (далі-Регламент), яким передбачено наступний порядок такого засвідчення. Згідно з п. 6.1, 6.2., 6.3. Регламенту підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14 1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" в редакції від 02.09.2014 р., а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов'язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов'язанням/обов'язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. У заяві, зокрема, вказуються, які саме зобов'язання за договором, контрактом, угодою та/або законом, нормативним актом не можуть бути виконані у встановлений термін внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) з посиланням і наданням доказів таких обставин, початок їх виникнення і термін дії, які на думку заявника унеможливили виконання цих зобов'язань у встановлений договором, контрактом, угодою та/або законом, нормативним актом термін, та інші відповідні відомості. Відповідачем по справі подані наступні докази: заява про скоєння злочину від 11.08.2015 р., яка внесена до ЄРДР щодо захоплення частини структурних підрозділів відповідача ( Костянтинівське УГГ відсутнє), сертифікат ТППУ від 30.07.2014 р. про настання обставин непереборної сили з 01.07.2014 р. (дату закінчення їх терміну встановити неможливо) для відповідача по справі при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області щодо виконання законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обовязкових платежів; висновок ТТПУ від 19.06.2014 р. щодо підтвердження обставин непереборної сили з 07.04.2014 р. (дату закінчення їх терміну встановити неможливо), що унеможливлюють здійснення господарської діяльності відповідачем, у т. ч. виконання зобовязань за договором купівлі - продажу природного газу, укладеним з ПАТ «НАК «Нафтогаз України», сертифікат №1996 від 28.11.2014 р. щодо підтвердження обставин непереборної сили з 01.06.2014 р. (дату закінчення їх терміну встановити неможливо), що унеможливлюють виконання відповідачем зобовязань за договором №31/26 укладеним з Міністерством енергетики та вугільної промисловості України; сертифікат ТППУ від 30.07.2014 р. щодо підтвердження обставин непереборної сили з 07.04.2014 р. (дату закінчення їх терміну встановити неможливо), що унеможливлюють здійснення господарської діяльності відповідачем, у т.ч. виконання зобовязань за договором №13-419-ПР на купівлю природного газу від 31.01.2013 року, укладеному з ПАТ «НАК «Нафтогаз України». Разом з тим, судом встановлено, що договірні відносини між сторонами виникли, коли обставини непереборної сили, на які посилається відповідач вже існували та були йому відомі. Крім того, роботодавець враховував їх під час визначення умов трудового договору, а саме: встановив неповний робочий день в звязку із своїм важким фінансовим станом. Крім того, як випливає із Регламенту сертифікат видається по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов'язанням/обов'язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. В судовому засіданні судом зясовано, що інших обставин непереборної сили, ніж ті, що засвідчені вище переліченими сертифікатами, на час порушення зобовязання не існувало та щодо неможливості в період існування спірних правовідносин вчасно розраховуватися по заробітній платі за трудовими договорами відповідач до ТППУ не звертався. Разом з тим, у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 липня 2013 року, де, проаналізувавши ст. ст. 116, 117 КЗпП України, було зроблено висновок, що за положеннями ст. 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Узагальнюючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про наявність вини роботодавця у затримці розрахунку по заробітній платі при звільненні позивача, в звязку з чим відповідач має виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вираховуючи середньоденну заробітну плату робітника [PERSON] судом врахована Постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р., якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок). Згідно з п. 8 розділу ІV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком Пунктом 2 розділу ІІ Порядку передбачено, що в такому випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Оскільки позивач працював на підприємстві лише 1 повний календарний місяць, його середній денний заробіток слід вираховувати з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 22.02.2017 р. середньоденна заробітна плата [PERSON] на посаді юрисконсульта в ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» складала 183 грн.27 коп., яка була виро хована із сум 2632,37 грн. та 2682,59 грн. за листопад 2016 року та жовтень 2016 року відповідно. Разом з тим, позивачем було надано до суду розрахункові листи по заробітній платі, отримані ним від роботодавця, відповідно до яких позивачу була нарахована заробітна плата за жовтень 2016 року в розмірі 2286,32 грн., за листопад 2016 р. 3212,27 грн., за грудень 2016 року 3929,46 грн. Розділом ІІІ Порядку встановлені виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати. Так у п. 3 зазначеного розділу передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Пунктом 4 Розділу ІІІ Порядку зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, в тому числі, компенсація за невикористану відпустку (п. «б»), на підставі чого суд не враховує для обчислення середньоденного заробітку суму 864, 85 грн., нараховану позивачу у грудні 2016 року. Отже, суд враховує заробітну плату за грудень 2016 року в сумі 3064, 61 грн. за 17 відпрацьованих днів (робочі дні при 4-х денному робочому тижні). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю (абз. 2 п. 4 Розділу ІІІ Порядку). Із розрахункового листа заробітної плати за листопад 2016 р. вбачається, що позивачу була нарахована оплата за дні відряджень за середнім заробітком, оскільки в зазначені дні середній заробіток позивача не зберігався, що випливає із кількості робочих годин, на які нараховано оклад, тому суд враховує заробітну плату за листопад 2016 року в повному обсязі у сумі 3212,27 грн. за 15 відпрацьованих днів. В жовтні позивачу було нараховано 2875,88 грн. за 14 робочих днів, що також має бути враховано при обчисленні середньої заробітної плати судом. Таким чином, суд обчислює середньоденну заробітну плату діленням сум заробітної плати (2875,88+3212,27 +3064, 61 ) / (14+15+17) на кількість фактично відпрацьованих днів, що дорівнює 199 грн. За приписами ст. 117 КЗпП України роботодавець притягується до відповідальності у вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок по заробітній платі мав відбутися 29.12.2016 року, але був проведений 23.01.2017 року. Разом з тим, позивач просив стягнути середній заробіток саме за 16 робочих днів, в звязку з чим, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги саме в такому розмірі. Судом також враховані позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу протягом 2 робочих днів. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 30 грудня 2016 року по 22 січня 2017 року включно в розмірі 3 184 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 30 грудня 2016 року по 03 січня 2017 року включно в розмірі 398 грн. Посилання представника відповідача на неможливість одночасного стягнення за той же час середнього заробітку двічі на користь позивача, суд вважає не обґрунтованим, оскільки виплата середнього заробітку за затримку розрахунку по заробітній платі при звільненні є притягненням роботодавця до відповідальності за порушення трудового законодавства, а виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу є відшкодування шкоди робітнику та має компенсаційний характер. У звязку із різною правовою природою таких виплат, одночасне їх застосування можливе, при наявності різного роду порушень трудового законодавства. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Так, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи характер правопорушення, глибину душевних страждань позивача, ступень вини відповідача, а також вимоги розумності і справедливості, зважаючи на те, що з робітником протягом тривалого часу не здійснювався розрахунок по заробітній платі, а також створено умови для вимушеного прогулу, що викликало у нього моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткові зусилля для організації свого життя, судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн. Думка представника відповідача щодо недоведеності моральних страждань позивача не відповідають матеріалам справи, адже порушення трудових прав, гарантованих Конституцією України, а саме створення умов для вимушеного прогулу, та тривала відсутність розрахунку по заробітній платі, завжди спричиняє моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків і вимагає від робітника додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, судом враховані глибина таких страждань та ступень вини відповідача. Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В звязку з чим з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1600 грн.

Outcome: partial