Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , які діють у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO]., в обґрунтування якого вказав наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.07.2003 року, від якого мають спільних дітей - [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.08.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. За час перебування у шлюбі подружжя [PERSON] набуло право власності на квартиру [ADDRESS] , відповідно до умов Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затв. Постановою КМУ від 29.05.2001 р. № 584. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.05.2015 р. за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину квартири за вищевказаною адресою. Дана квартира є чотирикімнатною і її житлові умови є цілком придатними для проживання неповнолітніх дітей. Позивач також зазначив, що за умовами п. 4.2.1. кредитного договору № 211 від 13.12.2006 р. [PERSON] зобов`язувався надати довідку про зняття з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов протягом 5 днів доручення на представника Фонду для подальшого оформлення свідоцтва про право власності на квартиру та довідки-характеристики технічної інвентаризації. До набуття права власності на вказану квартиру, відповідачі разом із дітьми та позивач по даній справі, проживали у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , кімнати 520-521. Після реєстрації місця проживання за новою адресою: [ADDRESS] , за заявою [PERSON] , рішенням Центрального РВ м. Миколаєва Управління ДМСУ в Миколаївській області було скасовано реєстрацію місця проживання [PERSON] та [PERSON] за останньою адресою, та поновлена їх реєстрація за попередньою адресою - [ADDRESS] . Таке рішення було мотивоване тим, що зняття дітей з реєстрації відбулося без згоди їх законного представника, батька - [PERSON] . Позивач вважає, що відповідач [PERSON] використав своїх дітей та позивача, який на той час був також неповнолітнім, для набуття у свою власність квартири за рахунок бюджетних коштів, а після цього штучно погіршив умови проживання своїх дітей шляхом зняття з реєстрації у власній квартирі та реєстрації їх у гуртожитку. При цьому відповідач [PERSON] на протязі багатьох років не проживає у гуртожитку та не намагався туди вселитися. Посилаючись на викладене і те, що відповідач - [PERSON] разом із дітьми без поважних причин понад 1 року не проживає у гуртожитку та добровільно вибув на постійне проживання до іншого житла, позивач просив суд: -визнати відповідача [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловими приміщеннями у кімнатах [ADDRESS] , з дня їх вибуття. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини його неявки суду невідомі. Його представник у підготовчому судовому засіданні пред`явив зустрічний позов до [PERSON] про вселення, який обґрунтував тим, що після припинення сімейних відносин із [PERSON] , остання вигнала його з кімнат [ADDRESS] , та змінила замок на вхідних дверях, через що він був змушений деякий час проживати у своєї матері та сестри. Місце проживання їх спільних дітей було за рішенням суду визначено разом із батьком, проте попри усі його спроби вселитись з дітьми до гуртожитку, вони не мали успіху та закінчувалися скандалами із колишньою дружиною - [PERSON] та її сином, позивачем по даній справі - [PERSON] . Крім цього, у зустрічному позові відповідач вказує на те, що починаючи з квітня 2014 року він не може разом із дітьми проживати за вищевказаною адресою з поважних причин, через перешкоди відповідачки та позивача. У зустрічному позові відповідач просив відмовити у задоволенні первісного позову, та: -вселити його разом із дітьми - [PERSON] та [PERSON] у житлові приміщення у кімнатах [ADDRESS] ; -зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод йому та дітям у користуванні вказаним житловим приміщенням та надати йому ключі від житлового приміщення. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.01.2019 року зустрічний позов був прийнятий та об`єднаний в одне провадження із первісним позовом для їх спільного розгляду. У підготовчому судовому засіданні представник позивача підтримала первісний позов та заперечувала проти задоволення зустрічного позову через його безпідставність та необґрунтованість, в подальшому представник позивача подала заяву про слухання справи у її відсутність. Представник відповідача [PERSON] у підготовчому судовому засіданні заперечувала проти первісного позову та підтримала зустрічний позов з викладених у ньому підстав. В подальшому представник відповідача подала заяву про слухання справи у її відсутність. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Від неї до суду надійшли письмові пояснення, в яких вона не заперечувала проти задоволення позовних вимог за первісним позовом та пояснила, що ніяких перешкод для проживання відповідача [PERSON] разом із дітьми у квартирі [ADDRESS] чи у кімнатах [ADDRESS] , ніхто ніколи не створював. Натомість [PERSON] самостійно, добровільно та на власний розсуд обрав житло, де проживає разом із дітьми. Також відповідачка [PERSON] у своїх поясненнях просила слухати справу у її відсутність через неможливість з`явитися до суду. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міськради подала заяву про слухання справи у її відсутність, з урахуванням прав та інтересів дітей. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - КП СКП «Гуртожиток» у судове засідання свого представника не направила, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані ними письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 129 Конституції України закріплює основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Конституція України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло. Так, за приписами статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.07.2003 року, від якого вони мають двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.08.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.11.2017 р. (цивільна справа № 490/7691/16-ц), яке було залишено без змін постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 04.07.2018 р., було визначено місце проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] разом із їх батьком,- [PERSON] . Цим же судовим рішенням з матері дітей - [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини її заробітку (доходу), та припинено її право на отримання аліментів від [PERSON] . Із матеріалів справи вбачається, що за час шлюбу подружжя [PERSON] набуло право власності на квартиру [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.04.2007 р., виданого Виконкомом Миколаївської міськради на ім`я [PERSON] . В подальшому рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08.05.2015 р. в порядку поділу майна подружжя, за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.09.2015 р. Із матеріалів справи також вбачається, що відповідач по даній справі - [PERSON] та неповнолітні [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстрований позивач по даній справі - [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У п. 11 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із внесеними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п.3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16 квітня 1988 р. N 477 "Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи"). Аналізуючи докази, надані позивачем за первісним позовом на підтвердження його позову, суд прийшов до висновку, що вони не доводять позовних вимог, з огляду на таке. Так, у актах обстеження умов проживання від 04.07.2016 р., від 12.06.2017 р. та від 26.04.2018 р. (а.с. 12-13, 20) зафіксовано проживання лише [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , а також те, що відремонтованими та умебльованими є лише дві із чотирьох кімнат цієї квартири. На час цих обстежень діти проживали з батьком. Із акту обстеження умов проживання від 22.06.2016 р. (а.с. 14) вбачається, що обстеження проводилось за місцем проживання [PERSON] разом із дітьми в орендованому будинку по [ADDRESS] , у якому вони проживають з січня 2016 року. Доказів того, що це житло було постійним для відповідача [PERSON] та його дітей, матеріали справи не містять. В акті про не проживання (а.с. 15) не вказаний час, з якого у гуртожитку не проживають [PERSON] та його діти, а також причина їх не проживання (добровільність вибуття на інше місце проживання, неприязні відносини тощо). Відсутні відомості про причини не проживання і в акті від 17.03.2016 р. (а.с. 16). Крім цього, наданий позивачем акт від 20.07.2016 р. (а.с. 17) за своїм змістом суперечить акту про не проживання від 04.12.2017 р. (а.с. 15) та акту від 22.06.2016 р. (а.с. 14), оскільки в акті (а.с. 17) вказано про фактичне проживання дітей у гуртожитку у період часу з 06.07.2004 р. по травень 2016 року, в акті (а.с. 15) зазначено про їх не проживання у цьому ж житловому приміщенні, а в акті (а.с. 14) вказано про проживання дітей з батьком по [ADDRESS] з січня 2016 р. Не знайшли свого підтвердження судовим розглядом і доводи позивача про те, що відповідач [PERSON] добровільно залишив спірне житлове приміщення. При цьому, із мотивувальної частини наявного у матеріалах справи рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12.11.2015 р. (а.с. 83-85) вбачається, що після припинення між [PERSON] та [PERSON] подружніх відносин, між ними склалися неприязні відносини і у квітні 2014 року [PERSON] змінила замки у спірному житловому приміщенні, та не надала їх [PERSON] , внаслідок чого він не зміг потрапити до спірного приміщення. Також позивач не зазначив точний час вибуття відповідача зі спірного житлового приміщення, натомість в позовній заяві посилався на не проживання відповідача більше 1 року, що є однією із необхідних умов для визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, а не за ст. 107 ЖК України, на підставі якої заявлені позовні вимоги, та яка зазначає часом втрати права користування - день вибуття. Суд також знаходить необґрунтованими та недоведеними доводи позивача про вибуття відповідача на інше постійне місце проживання, яким в позовній заяві вказані декілька адрес: [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] . Доказів того, що житлові приміщення за цими адресами можна вважати місцем постійного проживання відповідача у розумінні ч. 2 ст. 107 ЖК України матеріали справи не містять. Наявність у відповідача [PERSON] у власності Ѕ частини квартири [ADDRESS] , сама по собі, на думку суду, не є визначальною та беззаперечною умовою для визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки позивачем не доведено, що дане житлове приміщення є придатним до проживання. До того ж, із наявних у матеріалах справи фото таблиць квартири та актів обстеження від 26.04.2018 р. та 12.06.2017 р., вбачається, що із 4 кімнат цієї квартири, відремонтованими та впорядкованими є лише дві. Щодо не проживання у спірному житловому приміщенні неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , то суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житловому приміщенні не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини. Такий правий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, та від 07.07.2021 року у справі № 554/3289/20. З урахуванням викладеного суд не вбачає підстав для задоволення первісного позову. Щодо зустрічного позову [PERSON] про вселення, то суд знаходить його таким, що підлягає задоволенню частково через наступне. Так, із матеріалів справи вбачається, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12.11.2015 р., залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 12.01.2016 р. (а.с. 83-87), був задоволений його зустрічний позов про вселення до житлового приміщення у кімнатах [ADDRESS] . Відповідачем не надано суду матеріалів щодо виконання цього рішення і того, чи вселився він на підставі судового рішення до спірного житлового приміщення чи ні. Зі змісту зустрічного позову вбачається, що [PERSON] посилається на перешкоди, які йому створюють [PERSON] та [PERSON] та неможливість з квітня 2014 року проживати у спірному житлі. Натомість доказів того, що після набрання законної сили рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12.11.2015 р., [PERSON] та [PERSON] перешкоджають його проживанню, матеріали справи не містять. Тому суд не вбачає підстав для вселення до спірного житлового приміщення [PERSON] через відсутність доказів його порушеного права. Разом із цим, вимоги за зустрічним позовом щодо вселення до спірного житлового приміщення неповнолітніх суд знаходить такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони є зареєстрованими за цією адресою разом зі своїм батьком - [PERSON] , з яким було визначено їх місце проживання згідно рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.11.2017 р., залишеного без змін постановою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 04.07.2018 р. Тому їх порушене право на проживання у спірному житловому приміщенні підлягає судовому захисту шляхом вселення та зобов`язання [PERSON] не чинити їм перешкод у проживанні та наданні ключів від житлового приміщення. На підставі ст. 141 ЦПК України відповідачу по даній справі - [PERSON] відшкодовуються понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволених вимог, шляхом стягнення з позивача - [PERSON] 352,40 грн. судового збору. Судові витрати, понесені позивачем за первісним позовом, йому не відшкодовуються через те, що суд відмовив у задоволенні його позову у повному обсязі.

Outcome: partial