Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування якого вказав, що 14.04.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 35000 доларів США з умовою їх повернення до 31.12.2017 року або на першу його вимогу. Договір укладено в письмовій формі у вигляді розписки. Під час укладення договору позики та передачі грошових коштів в сумі 35000 доларів США [PERSON] була присутня його дружина [PERSON], яка власноручно зі згоди відповідача написала розписку на підтвердження отримання позики та дала свою згоду на отримання грошових коштів. Також були присутніми і два свідка [PERSON] та [PERSON]. В строк до 31.12.2017 року відповідачем [PERSON] не виконано своїх боргових зобовязань і йому грошових коштів не повернуто. 11.01.2018 року ним на адресу відповідача було направлено лист-претензію, який ним отримано особисто 13.01.2018 року. У вказаному листі-претензії він висловив вимогу до відповідача про необхідність виконання своїх боргових зобовязань перед ним в строк до 01.02.2018 року. Незважаючи на це, [PERSON] проігнорував його вимогу та жодним чином не вжив заходів щодо можливого врегулювання спору в досудовому порядку, наявну заборгованість не погасив. Тому позивач просить позов задоволити та стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 04.04.2013 року в розмірі 35000 доларів США. В судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що коштів від позивача в сумі 35000 доларів США не отримував, розписку не підписував. Заслухавши пояснення відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив в борг у [PERSON] 35000 доларів США та зобовязувався повернути зазначену суму до 31.12.2017 року включно або на першу вимогу позикодавця [PERSON]. Факт отримання грошових коштів [PERSON]В підтверджується письмовою розпискою від 04.04.2013 року власноручно ним підписаною. Також вказані обставини в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON]. 12.01.2018 року [PERSON] направив на адресу місця проживання [PERSON] листа претензію про повернення грошових коштів в сумі 35000 доларів США в строк до 01.02.2018 року, яку [PERSON] особисто отримав 13.01.2018 року. На теперішній час, незважаючи на закінчення строку повернення боргу за договором позики від 04.04.2013 року та після звернення до суду з позовом про стягнення коштів в лютому 2018 року, [PERSON] не повернув позивачу кошти. Вказані обставини підтверджуються: розпискою від 04.04.2013 року; листом-претензією від 11.01.2018 року; рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Стаття 526 Цивільного кодексу України\~визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За\~ст.1047 Цивільного кодексу України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка, підписана відповідачем, є саме таким документом. Відповідно до\~ст.1046 Цивільного кодексу України\~за\~договором\~позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші\~речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як передбачено ч.1\~ст.1049 ЦК України, \~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або\~речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у\~строк\~та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.530 ч.2 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Слід зазначити, що згідно ч.1 ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Частиною третьою статті 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі » згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача, пояснень свідків та підтвердження своїх заперечень щодо того, що коштів він не отримував та розписку не підписував. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 04.04.2013 року в сумі 914550 грн., що еквівалентно станом на 31.05.2018 року 35000 доларів США по курсу НБУ 26,13 грн. за 1 долар США. В задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, як інвалід 2 групи, судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь держави в розмірі 8810 грн. (відповідно до п.п.1.1 п.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" в розмірі 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1762грн.х5). На підставі викладеного та

Outcome: partial