Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

В серпні 2014 року позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому, з урахуванням остаточно уточнених позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь 9174,00 грн. як суму основного боргу, 11581,39 грн. нарахованих відсотків, 2395,00грн. 3% річних від простроченої суми, 16650,00грн. інфляційних витрат, 28083,00 грн. суми втраченої вигоди, 50000 грн. моральної шкоди, 370 грн. комісії за переказ коштів. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги уточнили, пояснивши, що в останній поданій ними заяві про зменшення позовних вимог допущена описка в частині розміру основного боргу - вказано 9225,00 грн., а правильно 9174,00 грн., тим самим загальна сума коштів, яку просять стягнути з відповідача на користь позивача, складає 118253,39 грн. По суті заявлених вимог пояснили, що 26 грудня 2013р. між сторонами було укладено Договір банківського вкладу № 263927 (вклад лояльний) зі строком зберігання вкладу 460 календарних днів під 25% річних. На дату укладення договору сума вкладу складала 1000 грн., після чого 3 січня 2014р. між сторонами було укладено Додатковий договір №1 до Договору банківського вкладу № 263927 від 26.12.2013р., відповідно до якої суму банківського вкладу поповнено на 164600 гри., а всього з дати підписання додаткового договору розмір вкладених коштів склав 165600 грн. 17.03.2014р. позивачем до відділення банку було подано заяву про дострокове розірвання договору у відповідності до його п.2. 26.03.2014 р. - останній 7-й день, коли банк зобов'язаний був повернути позивачу суму належного їй вкладу, однак банк виконав умови договору частково - шляхом безготівкового перерахування коштів в сумі 156425,51 грн. з депозитного рахунку позивача на її картку, не видавши кошти в касі. Коли позивач звернулася до банку за отриманням готівки повторно, працівники банку, посилаючись на відсутність готівкових коштів, запропонували здійснити безготівковий переказ коштів у розмірі всієї суми вкладу до іншого банку, на що позивач погодилась, 28.03.2014 р. підписала відповідні платіжні доручення і сплатила комісію за переказ коштів у сумі 370 грн. в ПАТ «Креді Агріколь Банк», однак кошти на вказаний рахунок перераховані не були. Щоденно впродовж двох тижнів позивач відвідувала банк, а після цього - щоденно знімати по сумі від 1000 до 3000 грн. в банкоматах (на такі суми було встановлено ліміт видачі готівки банком), тоді як всю суму вкладу їй відповідач не повертав, внаслідок чого позивач втратила нормальний сон і постійно перебуває у напруженому психологічному стані, двічі відвідувала невропатолога, не взмозі реалізувати свої плани за відсутністю коштів, на які розраховувала. На дату розгляду справи позивач отримала всю суму вкладу, за винятком 9174 грн., які відповідач вирахував як перераховані відсотки в зв'язку з достроковим розірвання договору, однак позивач вважає таке вирахування протиправним, оскільки готівкою кошти у визначений договором строк та спосіб не були повернуті і банк продовжував ними користуватись як депозитом, а тому відсоток за користування цими коштами складає 25% річних. Крім того, 11581,39 грн. - це відсотки за користування банком коштами в період до остаточного зняття їх позивачем зі свого рахунку через мережу банкоматів; 2395,00 грн. - 3% річних та 16650,00 грн. інфляційних витрат - платежі, передбачені ст. 625 ЦК України, 28083,00 грн. - сума втраченої вигоди, яку понесла позивач з огляду на зміну курсу гривні до долара США за час, впродовж якого банк користувався коштами всупереч умовам договору, 50000 грн. - розмір компенсації моральної шкоди, 370 грн. - кошти, які було сплачено як комісію за переказ коштів до іншого банку, який не було виконано відповідачем. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, подав до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказав, що заперечує проти заявлених позовних вимог і просить в позові відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що 17 березня 2014р. позивач дійсно звернулася до відповідача з заявою про розвівання договору банківського вкладу №263927 з 26.03.2014р., однак відповідно до 2 розділу договору банківського вкладу №263927 від 26.12.2013р. у разі дострокового розірвання цього Договору з ініціативи Вкладника в період з 26.12.2013р. по 30.12.2014р. Банк здійснює перерахунок процентів з 26.12.2013р. до дня, що передує даті повернення вкладу, за ставкою 0,05% річних. При цьому Вкладник доручає Банку при достроковому розірванні цього говору здійснювати на власний розсуд договірне списання з Депозитного рахунку та/або утримувати із суми Вкладу при його поверненні надлишково сплачені проценти. Відповідно до 2 розділу договору №263927 («Порядок сплати процентів») сума нарахованих процентів сплачується Банком шляхом безготівкового перерахування на власний поточний (з використанням СПЗ) рахунок Вкладника. Так як позивачу вже було зараховано на її поточний рахунок суму нарахованих процентів, банк відповідно до договору при достроковому розірванні провів перерахунок відсотків та утримав із суми вкладу при його поверненні надлишково сплачені проценти, саме тому сума при повернення позивачу складала 156425,51 грн., а 9174,49 грн. - це утримана сума з тіла вкладу при перерахунку відсотків у зв'язку з достроковим розірванням. 26.03.2014р. кошти в розмірі 156425,51 грн. були перераховані на рахунок [NUMBER], який належить позивачу. Позивач прийняла ці кошти та надалі вільно розпоряджалася ними. В результаті проведених операцій кошти в розмірі 150000,00 грн. були зараховані на рахунок [NUMBER], який належить позивачу, з якого вона регулярно знімає дані кошти. Відповідач 26 березня 2014 р. виконав своє зобов'язання з повернення коштів по договору №263927, позивач прийняла виконання, тому нарахування будь-яких штрафних санкцій відповідач вважає необґрунтованим і незаконним, а спричинення моральної шкоди відповідачем - не доведеним. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних мотивів. Встановлено, що 26.12.2013 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу № 263927 (вклад «Лояльний») на суму вкладу 1000 грн. під 25% річних строком зберігання вкладу 460 днів з датою повернення 31.03.2015 року. 3.01.2014 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до зазначеного договору, яким узгоджено поповнення вкладу на суму 164600 грн. та визначено, що остаточна сума вкладу становить 165600 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Порядок дострокового повернення позивачеві відповідачем вкладу визначений пунктом 4.2 укладеного між сторонами договору, відповідно до якого у випадку дострокового розірвання цього договору остаточний розрахунок банку з вкладником (повернення суми вкладу) здійснюється у день дострокового розірвання нього договору у готівковій формі через касу банку. Дострокове розірвання цього договору здійснюється за письмовою заявою вкладника про дострокове розірвання не менш як за 7 банківських днів. Тим самим позивач як вкладник вправі була вимагати повернення здійсненого нею вкладу від відповідача, тоді як останній повинен був видати вклад у повному обсязі на першу таку вимогу у семиденний строк від дня її надходження. 7.03.2014р. позивач звернулася до відповідача з заявою про дострокове розірвання вищезазначеного договору у відповідності до його п. 2, а тому у строк до 26.03.2014 р. включно банк зобов'язаний був повернути їй суму вкладу, однак цього зроблено не було. Разом з тим, відповідач шляхом безготівкового перерахування коштів з депозитного рахунку позивача розмістив частину її вкладу - кошти в сумі 156425,51 грн. - на її картковому рахунку, перерахувавши при цьому проценти за користування депозитом за ставкою 0,05% річних та вирахувавши внаслідок цього із суми депозиту 9174,49 грн. (165600 грн. - 9174,49 грн. = 156425,51 грн.). Суд приходить до висновку, що такий перерахунок був би правомірним і відповідав би умовам укладеного між сторонами договору, як на це посилається відповідач в своїх письмових запереченнях, - в тому разі, якби кошти дійсно були виплачені відповідачем позивачеві в межах семиденного строку, передбаченого умовами договору, в повному обсязі і відповідач усією їх сумою могла б скористатися, як того вимагає ч. 2 ст. 1060 ЦК України, оскільки, відповідно до змісту ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд. Однак в будь-який спосіб отримати доступ до всієї суми депозиту позивач не змогла, виплати повної суми депозиту в готівковій формі відповідачем здійснено не було, натомість позивач з 27.03.2014 року по 09.09.2014 року змушена була знімати кошти частинами через мережу банкоматів відповідача та інших банків в сумі згідно встановленого відповідачем ліміту на зняття готівки, тобто від 1000 до 5000 грн. на день, що підтверджується квитанціями з банкоматів, наданими відповідачем, довідкою по рахунку [NUMBER], довідкою по рахунку [NUMBER] та виписками по особовим рахункам позивача, наданими відповідачем, копії котрих наявні в матеріалах справи. Таким чином, до моменту зняття позивачем усієї суми депозиту, за винятком вирахуваних банком 9174,49 грн., відповідач продовжував користуватися коштами позивача як вкладом, а тому зобов'язаний виплатити позивачу відсотки за вкладом згідно умов договору в повному обсязі, а саме за ставкою 25% річних. Сума 9174,00 грн. (в межах заявленої позовної вимоги) також має бути виплачена позивачеві відповідачем як решта депозиту, оскільки свого обов'язку з повернення депозиту (однією сумою через касу банку в семиденний строк з дня звернення позивача з заявою про розірвання договору) відповідач не виконав і продовжував користуватися депозитом. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 9174,00 грн. депозиту та 11581,39 грн. відсотків, сума яких підтверджується розрахунком станом на 16.09.2014 року, наданим відповідачем до остаточної заяви про зменшення позовних вимог. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому, крім вище вказаних сум, з відповідача на користь позивача слід також стягнути три проценти річних від простроченої суми, виходячи з розрахунку 176 днів прострочення - з 26.03.2014 року по 16.09.2014 року (в межах заявлених позовних вимог), - на загальну суму 2395,00 грн., а також інфляційні нарахування на суму боргу - 16560,00 грн., сума котрих підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с. 68). Також позивачеві неякісним наданням банківської послуги із залучення відповідачем у вклад коштів, а саме неповерненням всупереч вимогам закону своєчасно та в повному обсязі вкладу та процентів на вклад було завдано моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях позивача з приводу протиправної поведінки щодо неї, невизначеності щодо часу повернення протиправно утриманого належного їй майна (коштів), необхідності вжиття додаткових заходів до організації свого життя, в тому числі знаходження альтернативних джерел до існування, потреби звернення до правоохоронних органів з метою відновлення свого порушеного права. Зазначені обставини підтверджуються заявами позивача до банку про повернення коштів від 7.04.2014 року, 9.04.2014 року, 18.04.2014 року, повідомленням відповідача позивачеві від 6.05.2014 року, записами про звернення до лікаря та призначене лікування в медичній картці позивача, видатковою накладною від 25.04.2014 року про придбання ліків, випискою з медичної карти Хмельницької міської поліклініки № 2 від 13.10.2014 року, копії котрих наявні в матеріалах справи. Враховуючи характер правопорушення, глибину та тривалість душевних страждань, кількість, характер та інтенсивність додаткових дій, які змушена була вжити позивач для відновлення свого порушеного права, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості, базуючись на наданих позивачем суду у підтвердження вказаних нею обставин доказах, суд вважає за необхідне визначити розмір компенсації завданої моральної шкоди - 5000 грн. Як вбачається із п. 1 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», залучення у вклади (депозити) коштів від фізичних осіб належить до банківських послуг. У відповідності до пунктів 13, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем. За таких обставин суд приходить до висновку про поширення на відносини між сторонами положень Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на захист своїх прав державою, належну якість продукції та обслуговування, відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Таким чином, в частині5000 грн. вимога про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди підлягає задоволенню. В стягненні решти заявленої суми моральної шкоди (45000 грн.), а також 90 грн. інфляційних нарахувань, 370 грн. комісії, 28083 грн. втраченої вигоди позивачеві слід відмовити за недоведеністю вказаних нею в обґрунтування зазначених вимог обставин. Від сплати судових витрат позивач звільнена, в зв'язку з чим їх слід стягнути з відповідача в дохід держави в силу вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: partial