Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивачка у червні 2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], вказуючи, що в період з 07.07.2011 року по 07.07.2014 року відповідачка періодична брала в борг у неї грошові кошти та періодично їх повертала, та при отриманні та поверненні грошових коштів були складені розписки. На даний час, як вказано в розписці, відповідачка заборгувала перед нею 11900 доларів США, які відповідачка повинна повернути їй, як вказано в розписці, за вимогою. Проте на вимогу позивачки відповідачка зазначені грошові кошти не повертає, у зв'язку з чим 07.05.2014 року неї на адресу [PERSON] була направлена вимога про повернення сум боргу, 17.06.2014 року дана вимога була отримана нею як незатребуване відправлення. У зв'язку з чим, позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом, та просить суд стягнути з відповідачки на її користь суму боргу в розмірі 11900 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви становить 139801,20 грн.. а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору. Позивачка в судовому засіданні позивні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, також доповнила пояснення тим, що нею при поверненні відповідачкою сум боргу були переписані номера купюр, в разі виявлення підроблених грошових коштів, які і надала суду. Представник позивачки в судовому засідання позивні вимоги підтримав, при цьому надав письмові пояснення, відповідно до яких, 07.07.2011 року відповідачка отримала від позивачки в борг грошові кошти в розмірі 13000 доларів США, про що була складена розписка. 28.09.2011 року відповідачка знову звернулась до позивачки, від якої отримала 7000 доларів США, про що також була складена розписка. 09.01.2012 року відповідачка повернула позивачці в рахунок боргу 5000 доларів США, про що відповідачкою була складена розписка в якій також розписалась позивачка, при складенні даної розписки свідків не було, проте при наданні до суду відповідачкою її в якості доказу в останній зазначено в якості свідка при передачі грошових коштів [PERSON], яка за його думкою давала брехливі пояснення в суді. 02.07.2012 року відповідачка знов отримала в борг у позивачки 7000 доларів США, а позивачка отримала від неї відповідну розписку. 30.07.2012 року відповідачка знов взяла у борг у позивачки 3000 доларів США, а позивачка отримала від неї відповідну розписку. Таким чином станом на 02.07.2012 року відповідачка взяла в борг у позивачки 25000 доларів США. 14.11.2012 року відповідачка повернула борг в сумі 3000 доларів США та був зроблений запис у блокноті відповідачки. 17.09.2013 року відповідачка повернула позивачці 3000 доларів США та була складена нова розписка про суму боргу в розмірі 19000 доларів США, яку отримала позивачка. 13.10.2013 року відповідачка віддає борг в сумі 3500 доларів США та позивачка отримала розписка про суму боргу в розмірі 15500 доларів США.13.11.2013 року відповідачка віддає борг в сумі 2000 доларів США та позивачка отримала розписка про суму боргу в розмірі 13500 доларів США. В грудні 2013 року відповідачка повертає 500 доларів США, та позивачка отримує від неї розписку про суму боргу в розмірі 13000 доларів США. В січні 2014 року відповідачка повертає 1000 доларів США в рахунок заборгованості та отримує розписку про борг в сумі 12000 доларів США. 16.04.2014 року відповідачка повертає 100 доларів США, а позивачка отримує розписку про суму боргу в розмірі 11900 доларів США, проте в даній розписці була вказана дата 07.07.2011 року замість 16.04.2014 року, на це відповідачка пояснила, що дана дату вона вказала оскільки першу позику вона взяла саме 07.07.2011 року. Зауважує, що таким чином відповідачка видає розписки від 09.01.2012 року та 14.11.2012 року суду про повернення сум боргу в розмірі 5000 та 3000 доларів США як в рахунок повернення суми боргу в розмірі 11900 доларів США отриману 07.07.2011 року, тим самим відповідачка вводить суд в оману, оскільки дані суми неї були повернуті в рахунок заборгованості в розмірі 25000 доларів США станом на 02.07.2012 року. Відповідачка в судовому засіданні заявлені позивні вимоги визнала частково, зауваживши, що з суми боргу в розмірі 11900 доларів США вона повернула 5000 та 3000 доларів США, надавши суду копію розписки від 09.01.2012 року та копію запису у блокноті від 14.11.2012 року. Допитана в якості свідко [PERSON] пояснила, що вона є співвласницею магазину разом з відповідачкою з 2011 року, та позивачка майже кожного місяця проходила до відповідачки у магазин, для того, що отримати проценти від суми боргу, при цьому розписки позивачка давати розписки боялась, також відповідачка просила знизити суми процентів за користування позикою, проте позивачка не це не погоджувалась. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, відповідно до наданої позивачкою розписки, датованої 07.07.2011 року, [PERSON] отримала у борг у [PERSON] грошову суму в розмірі 11900 доларів США, та зобов'язалась її повернути за вимогою. Крім того на підтвердження своїх доводів позивачкою надано суду вимога від 07.05.2014 року адресована [PERSON] про повернення суми боргу в розмірі 11900 доларів США, та почтове повідомлення про відправлення вказаної вимоги, яка відповідно до поштового конверту повернулась за закінченням строку зберігання. Однак відповідачкою на спростування доводів позивачки щодо загальної суми боргу надано суду копію розписки від 09.01.20112 року, відповідно до змісту якої [PERSON] повернула [PERSON] суму боргу в розмірі 5000 доларів США, та на якій наявні підписи як [PERSON] так і [PERSON], належність яких в судовому засідання сторонами була підтверджена. Також відповідачкою було надано копію запису у блокноті датовану 14.11.2012 року про отримання [PERSON] 3000 доларів США. Факт отримання даної суми та свого підпису в записі остання не заперечує. При цьому як представником позивача, так і самою позивачкою, було наголошено на тому, що дати на розписці від 07.07.2011 року, розписці від 09.01.2012 року та запису у блокноті на відповідають реальним датам їх складання. Та наполягали на тому, що відповідачка неодноразово брала грошові суми в борг, посилаючись на вищенаведені письмові пояснення. Проте суд не бере до уваги надані письмові пояснення зі сторони позивачки, оскільки відповідно до ст.ст.10 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Однак суду не надано жодного доказу того, що позивачки неодноразово надавала в борг [PERSON] грошові кошти на протязі 2011-2012 років, при цьому в своїх поясненнях вказуючи, що кожного разу при отриманні грошових коштів у борг та при їх поверненні були складені відповідні розписки. Крім того суд не бере до уваги надані позивачкою переписані номера купюр грошових коштів, які були їй передані в якості повернення боргу, оскільки вони не є належним та допустимими доказами по справі. При вирішенні спору по суті щодо стягнення з відповідачки сум боргу за позикою суд виходить з нижченаведених норм законодавства. Так відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 липня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України. Відповідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтями 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від сум позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, з урахуванням вищенаведених норм законодавства, часткового повернення відповідачкою із загальної суми боргу в розмірі 11900 доларів США 8000 доларів США, суд приходить до висновку про заборгованість в розмірі 3900 доларів США, Згідно ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійснені розрахунків на території України за зобов'язанням допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто відповідно до ст.524 ЦК України допускається лише визначення еквіваленту зобов'язання у іноземній валюті, а не сплата нею. Таким чином відповідно до курсу НБУ станом на 17.06.2014 року (11,748 гривень за 1 долар США) сума заборгованості становить 45817,20 грн., які і підлягають стягненню з відповідачки на користь [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК, в зв'язку з частковим задоволенням позову, суд стягує з відповідачки на користь позивачки судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 458 гривень 17 копійок.

Outcome: partial