Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що з 01.02.2011 року по 14.09.2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, а 14.09.2015 року був звільнений за власним бажанням. При цьому, з вересня 2014 року відповідач систематично порушував трудове законодавство в частині невиплати заробітної плати, у зв'язку з чим за період з вересня 2014 року по вересень 2015 року утворилась заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 15570,74 грн., яку він просить стягнути з відповідача. Крім того, просить стягнути компенсацію, у звязку з порушенням строку виплати заробітної плати в розмірі 3078 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки з 01.02.2014 року по 14.09.2015 року в розмірі 3080 грн., заборгованість за придбання впродовж 2014-2015 роках палива в інтересах роботодавця в розмірі 25907,40 грн., чеки та звіти про придбання якого він віддавав до бухгалтерії товариства, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який просив враховувати по день ухвалення рішення. Зауважує, що порушенням відповідачем його трудових прав йому була завдана моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих звязків та докладу додаткових зусиль для організації свого життя, нервовому напруженні, у звязку з неможливістю утримувати родину та розраховуватись за кредитами, та яку він оцінює в розмірі 1000 грн. Позивач та його представник в судове засідання не зявились, надали суду заяву з проханням про розгляд справи за їх відсутності, підтримкою заявлених позовних вимог та їх задоволенням. Представник відповідача в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, не сповістив суд про причини неявки, проте надавши письмові пояснення по справі в яких зазначено, що заборгованість із заробітної плати перед [PERSON] складає 17450,99 грн. в тому числі з урахуванням компенсації за невикористану відпустку 2439,76 грн., з компенсацією в сумі 3078 грн. та розрахунком середньоденної заробітної плати в розмірі 70 грн. погоджується. Зазначає, що витрати позивача на придбання палива в розмірі 25907,40 грн. були здійснені на його власний розсуд, та відсутні докази того, що це паливо він не витрачав не на свої власні потреби, тому заперечує факт наявності у відповідача заборгованості в даній частині. Зауважує, що у день звільнення 14.09.2015 року позивач не працював, а тому розрахунок середнього заробітку повинен був бути здійснений з моменту звернення до суду, та факт завдання позивачу моральної шкоди в розмір 1000 грн. не підтверджений жодними доказами , а тому дані вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутність сторін, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш» з 01.02.2011 року по 14.09.2015 року, а 14.09.2015 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці відповідача. Відповідно до ст.15 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин. У відповідності до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Частиною 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з наданої позивачем копії розрахункового листа останнього за серпень 2015 року та наданої відповідачем довідки від 10.11.2015 року заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2014 року по вересень 2015 року складає 15170,43 грн. Судом встановлено та відповідачем визнається факт порушення вищевказаних трудових прав позивача щодо своєчасної виплати заробітної плати. При цьому, вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмір 15570,74 грн. є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, наданими як позивачем, так і відповідачем, тому позовні вимоги в даній частині підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 15170,43 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно наданої відповідачем довідки головного бухгалтера від 10.11.2015 року розмір компенсації за невикористану відпустку [PERSON] з відрахуванням всіх утримань становить 2280,56 грн., з яким суд погоджується, оскільки заявлений позивачем розрахунок компенсації за невикористану відпустку є безпідставним, необґрунтованим та не підтвердженим жодним доказом, а тому позовні вимоги в даній частині також підлягають частковому задоволенню. Згідно із ст.1, ст.2, ст.3, ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Виплата компенсації проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції за період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. На підставі зазначених вимог закону відповідач повинен виплатити позивачу компенсацію втрати частини його доходів, яка обчислюється відповідно до ст.4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових коштів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати», затвердженого постановою КМ України №159 від 21.02.2001р. Так позивачем до позову додано розрахунок розміру компенсації втрати частини його доходів за період з вересня 2014 року по липень 2015 року в розмірі 3078 грн., з яким відповідач погодився. Оскільки факт порушення трудового законодавства в частині несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати наявний, тому позовні вимоги в даній частині є законним, та підлягає стягненню з відповідача вказаний розмір компенсації. Що стосується заявлених вимог про стягнення з відповідача компенсації витрат на придбання палива, то слід зазначити, що позивачем до бухгалтерії ПАТ «Азовзагальмаш» надавались фіскальні чеки про придбання даного палива, за якими розмір заборгованості згідно зробленого головним бухгалтером ПАТ «Азовзагальмаш» розрахунку від 10.11.2015 року складає 25907,40 грн. Відповідно до ч.1 ст. 1160, ч.2 ст. 1158 ЦК України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії; якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. На підставі зазначених вимог закону відповідач повинен виплатити позивачу вказані витрати на придбання палива в розмірі 25907,40 грн. Положеннями ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. \~Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» передбачено, що суд встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми, в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Згідно розрахунку позивача розмір його середньоденної заробітної плати становить 70 грн., який відповідачем визнається. Оскільки в день звільнення позивач не був на роботі, тому розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться судом з наступного дня після предявлення позивачем вимог про розрахунок до роботодавця, тобто з наступного дня після предявлення даного позову до суду - 23.10.2015 року, та таким чином кількість робочих днів склала - 44, а розмір середнього заробітку - 3080 грн. (44*70), який суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує з відповідача на користь [PERSON] Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За п.8\~\~вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановлено, що відповідач порушив право позивача на отримання як своєчасної заробітної плати, так і своєчасного повного розрахунку при звільненні, чим спричинив йому моральну шкоду, тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми та строку невиплати позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст. 23 ЦК України, задовольнити в розмірі 500 грн. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. за майнові вимоги та 487,20 грн. за немайнові вимоги (стягнення моральної шкоди).

Outcome: partial