Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в яком вказує, що 06 травня вона була прийнята на посаду юрисконсульта в ТОВ «КСГ «Дніпро» за переводом з посади провідного юрисконсульта з ТОВ «Підприємство Українського Агропромислового Холдингу №2» зі збереженням щорічної оплачуваної відпустки. 08.12.2015 року вона була звільнена з посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, проте зазначена підстава не відповідала її внутрішньому волевиявленню. А заява про звільнення була написана під тиском. З 08.12.2015 року по 17.12.2015 року захворіли її діти, тому вона не мала змоги відізвати свою заяву. 17.12.2015 року вона направила заяву до керівництва про звільнення її на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України, що відповідає дійсному її внутрішньому переконанню, вона просила її звільнити її з зв'язку з порушенням законодавства про працю. Проте відповіді вона не отримала. З часу її прийняття на роботу у відповідача не було оформленого зарплатного проекту з жодним банком, тому заробітна плата сплачувалась в готівковій формі один раз на місяць в сумі 8 000 грн. за фактично відпрацьований час. Під час прийняття на роботу у неї була домовленість із уповноваженою особою роботодавця про суму заробітної плати в розмірі 8 000 грн. щомісячно. Тільки 16.09.2015 року Відповідач відкрив зарплатний проект в ПАТ «КСГ БАНК», та вона стала отримувати заробітну плату на картковий рахунок, на який відповідач зараховував частину її заробітної плати, а саме: 12.10.2015 року - 1217, грн. - заробітна плата за вересень 2015 року, 13.11.2015 року - 1257,51 грн. - заробітна плата за жовтень 2015 року, 10.12.2015 року зарахована сума 1179,48 грн. із призначенням платежу - заробітна плата за листопад 2015 року, 15.12.2015 року зарахована сума 1495,69 грн. із призначенням платежу - заробітна плата за грудень 2015 року, 23.12.2015 року зарахована сума 544,69 грн. із призначенням платежу - перерахування заробітної плати за грудень 2015 року. Разом за 6 відпрацьованих днів грудня 2015 року заробітна плата склала 2040,53 грн. Вона була звільнена 08.12.2015 року. У день звільнення вона не отримала жодної копійки розрахунку. Відповідач не виплатив їй частину заробітної плати у сумі 6 866,97 грн., в тому числі за листопад 2015 року - 6820,52 грн.( 8 000 грн. - 1179,48 грн. = 6 820,52 грн.), за грудень 2015 року - 46, 15 грн. (8 000/23 р/д = 347,83 грн. х 6 днів = 2 086, 98 грн. ( зарплата за фактично відпрацьовані дні) - 2040, 53 грн. (виплачена сума у грудні ) = 46,45 грн. (недоплачена сума за грудень 2015 року). Згідно з ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому сплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. 08.12.2015 року вона написала заяву на виплату їй компенсації за невикористану соціальну відпустку строком на 10 календарних днів (як мама двох неповнолітніх дітей віком до 15 років), що гарантується ст. 19 Закону України «Про відпустки». Також, не було відшкодовано компенсацію за невикористану щорічну відпустку (повної тривалості у відповідно до п.1 ч. 7 ст. 10 Закону України «Про відпустки»). Таким чином, вона не отримала компенсацію за 34 календарних дні відпустки, що складає 12 952, 18 грн., що виходить з розрахунку: 8 000 грн./21 р/д =380,95 грн./день. 380,95 грн. х 34 календарних дні відпустки = 12 952,38 грн. Оскільки відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України, на момент подання позову вона не отримала, з вини відповідача належних їй сум при звільненні, відповідач зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто в загальній сумі 23 777, 65 грн. Систематичне порушення норм трудового законодавства стали дійсною мотивацією її звільнення. Ці порушення виразились: 1. Заробітна плата виплачувалась відповідачем один раз на місяць, що суперечить ст. 115 КЗпП України та нормам колективного договору. 2. Будучи податковим агентом, роботодавець зобов'язаний сплачувати податки на обов'язкові платежі з урахуванням соціальної податкової пільги. Соціальну податкову пільгу було застосовано невірно. Вона є матір'ю двох неповнолітніх дітей тому застосування соціальної податкової пільги не відбувалось, або відбувалось не вірно. 3. Відповідачем за правилами в внутрішнього трудового розпорядку встановлений 40 тижневий робочий тиждень, з графіком роботи з понеділка по п'ятницю з 09-00 до 18-00, проте фактично робочий день починався о 08-45 до 18-30, перепрацювання кожного дня становило 45 хвилин. Зазначений час не обліковувався та не оплачувався. 4. Вимога уповноваженої особи власника, використовуючи моральний тиск, написати заяву про звільнення, відбувалась у супереч встановлених правил звільнення працівника з урахуванням його внутрішнього бажання. Враховуючі вказане, позивачка вважає, що причиною її звільнення є звільнення за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового законодавства. Позивачка вважає, що вона її звільнення повинне бути здійснено на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 44 КЗпП України відповідач повинен сплатити їй вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, а саме у сумі - 24 000 грн. Таким чином, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь 72 000 грн., що складається з заборгованості по заробітної платі, вихідної допомоги, середньої заробітної плати за час затримки виплати належних звільненому сум. Зобов'язати відповідача внести зміни до наказу про звільнення № 132-к від 08.12.2015 року та в трудову книжку щодо зміни формулювання причини звільнення з п. 1 ст. 36 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Позивачка звернулась із заявою про збільшення позовних вимог, в якої вказує, що відповідачем не було додержано норм Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року в редакції, що діяла на момент трудових відносин. Недоплачена їй сума індексації складає 520 грн., враховуючи розмір її заробітної плати - 8 000 грн. Тому, вона здійснила новий розрахунок заборгованості відповідача, та вважає, що загальна сума позовних вимог складає 118 968 грн. Крім того, позивачка подала клопотання про відновлення строку позовної давності. В судовому засіданні позивачка підтримала свій позов в повному обсязі і дала суду пояснення, аналогічні вищевказаному. Представник відповідача з позовом не згодна, суду пояснила, що позовні вимоги вони не визнають. Відповідно до ст. 267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно наказу про припинення трудового договору від 08.12.2015 року № 132-к позивачка звільнена з роботи з 08.12.2015 року за згодою сторін ( п.1 ст. 36 КЗпП України). Копію наказу про звільнення і трудову книжку [PERSON] отримала 08.12.2015 року. Позовна заява подана з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Поважних причин пропуску строку немає. Тому відповідач звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності, в зв'язку з чим у задоволенні позову відмовити. В частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітної плати відповідач визнав частково. Заробітна плата позивачки складала 1243,36 грн. з урахуванням всіх відрахувань. Розмір заробітної плати підтверджується штатним розписом и видатними документами. Жодних доказів, які б підтверджували, що при прийнятті на роботу посадовий оклад позивача був встановлений саме у розмірі 8 000 грн. не надано. Встановлено, що під час роботи [PERSON] індексація її заробітної плати не проводилась з зв'язку з помилкою працівників бухгалтерії. Індексація заробітної плати проводиться на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення від 03.07.1991 року. Правила застосування зазначені у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07. 2003 року. З урахуванням вказаного порядку і заробітної плати позивачки, індексація заробітної плати склала: за липень 2015 року - 25,44 грн., за серпень 2015 року - 25.44. грн., за вересень 2015 року - 28,78 грн. Недонараховане та несплачене позивачки сума 79,12 грн. Відповідач визнає дату остаточного розрахунку з [PERSON] 23.12 2015 року та визнає факт необхідності сплати позивачки середньоденного заробітку за 10 робочих днів (з 09.12.2015 року по 23.12.2015 року), а всього 690,50 грн. Відносно вимог позивачки про несплачену компенсацію за 34 календарних дні відпустки відповідач не визнає, тому що ці вимоги не відповідають діючому законодавству. Таким чином, відповідач просить зменшити позовні вимоги [PERSON] до 769, 62 грн. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. [PERSON] звільнена з ТОВ «КСГ «Дніпро» 08.12.2015 року (наказ 132-к від 08.12.2015 року), того ж дня вона ознайомлена з наказом про звільнення, нею отримано трудову книжку. Даний факт підтверджується позивачкою. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Згідно з п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Встановлено, що позивач працювала на посаді юрисконсульта ТОВ «КСГ «Дніпро» з 05.05.2015 року. Наказом № 132 -к від 08.12.2005 року вона звільнена з займаної посади за згодою сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, посилаючись на те, що заяву про звільнення з роботи вона написала під тиском обставин з огляду на дії керівництва відповідача, та відносно того, що наказ про його звільнення не відповідає вимогам закону, належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин не надала. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений із ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються з працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Матеріалами справи встановлено, що позивачка заяву про своє звільнення з посаді за згодою сторін, написала власноручно, чого вона сама не заперечувала у судовому засіданні. Посилання позивачки на ту обставину, що заяву про звільнення нею написано під тиском зі сторони відповідача не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки позивачка не надала жодного доказу в підтвердження вказаної обставини. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ними органом про припинення трудового договору за п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише за взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу і працівника. Згідно ч.1ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Частиною 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею вище вказаного закону визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Статтею 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Тому, суд вважає, що відповідачем дійсно порушувалась ст.115 КЗпП України, але заяву про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України вона написала директору підприємства 17.12.2015 року, в якої просила змінити формулювання причини звільнення з п.1 ст.36 КЗпП України на п.3 ст. 38 КЗпП України, але відповіді не отримала. За положеннями ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. До суду з вимогами про зміну формулювання звільнення з роботи позивачка звернулась лише 10.03.2016 року, пропустивши строки звернення до суду, що передбачені ч. 1 ст. 233 КЗпП України. На думку суду мало місце пропуск позивачкою без поважних причин строку звернення до суду, бо позовна заява датована та зареєстрована в канцелярії суду 10.03.2016 року. Суд, проаналізувавши надані позивачем поважні причини пропуску строку позовної давності, перевіривши надані докази, вважає, що обставин, які б унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову до суду, не надано. Суд встановив, що позивачка працевлаштувалась на іншу роботу 28.12.2015 року. Таким чином, враховуючи зміст поданої працівником заяви, припинення трудових відносин з позивачкою, та записи у трудовій книжці проведені у відповідності з формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну норму - п.1 ст.36 КЗпП України, у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині зміни формулювання причини звільнення повинно бути відмовлено. Разом з тим, посилання відповідача на те, що затримка повного розрахунку при звільненні позивача виникла не з їхньої вини не може бути прийняті судом до уваги, оскільки діючим трудовим законодавством роботодавець не звільняється від своєчасного проведення виплат, передбачених ст. 116 КЗпП України, у разі затримки проведення коштів через банківську установу чи державне казначейство. Відповідно до положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Встановлено, що дійсно під час роботи [PERSON] індексація її заробітної плати не проводилась і при звільненні не була нарахована та виплачена. Індексація заробітної плати проводиться на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення від 03.07.1991 року. Правила застосування зазначені у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07. 2003 року. З урахуванням вказаного порядку і заробітної плати позивачки, індексація заробітної плати склала: за липень 2015 року - 25,44 грн., за серпень 2015 року - 25, 44 грн., за вересень 2015 року - 28,78 грн. Недонараховане та несплачене позивачки індексація заробітної плати складає суму - 79,66 грн. ( за липень 2015 року у сумі - 25,44 грн., за вересень 2015 року у сумі - 25,44 грн., за вересень 2015 року у сумі - 28,68 грн.). Крім того, позивач не доотримала при виплати 23.12.2015 року 9 гр. 27 коп. Тому відповідачем при розрахунку з позивачкою не виплачено 88 грн. 93 коп.( 79,66 грн. + 9,27 грн. = 88,93 грн.). Вимоги позивача щодо несплаченої їй компенсації за 34 календарних дні відпустки не підлягають задоволенню. [PERSON] 01.04.2015 року була прийнята на роботу до ТОВ «Підприємство Українського агрохолдингу №2» на посаду провідний юрисконсульт та звільнена з ТОВ з 05.05.2015 року в зв'язку з переведення до ТОВ «КСГ «Дніпро». У ТОВ «ПУАХ№2» позивачкою відпрацьовано 1 місяць і 5 днів, та у наказі про припинення трудового договору № 71-К від 05.05.2015 року з [PERSON], у якому зазначено, що компенсація за невикористану чергову відпустку в кількості 2 календарних дні перераховується на адресу ТОВ «КСГ «Дніпро». Під час звільнення з ТОВ «КСГ «Дніпро», тобто 08.12.2015 року [PERSON] подано заяву про включення в розрахунок при звільненні 10 днів додаткової відпустки як матері 2-х дітей віком до 10 років, інших заяв не надходило. При складенні наказу про припинення трудового договору № 132-к від 08.12.2015 року зазначено відомості про вихідну допомогу, а саме: компенсація за невикористану чергову відпустку за відпрацьований час в ТОВ «КСГ «Дніпро» в кількості 14 календарних днів; компенсація за невикористану чергову відпустку за відпрацьований час в ТОВ «ПУАХ№2» в кількості 2 календарних днів; 10 календарних днів, як матері 2-х дітей, відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки». Щорічна відпустка надається працівникові тривалістю не менш 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік. ( ст. 6 Закону України «Про відпустки»). Згідно ст. 10 Закону України «Про відпустки», жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину - інваліда щорічні відпустки повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у першій рік роботи на даному підприємстві надаються за бажанням працівника. [PERSON] не зверталась до керівництва ТОВ «КСГ «Дніпро» з заявою про надання їй повної відпустки як матері двох дітей віком до 15 років. Тому не було підстав проводити з нею розрахунки із застосуванням вимог ст. 10 Закону України «Про відпустки». У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівнику, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства ( ст. 24 Закону України «Про відпустки»). Статтею 24 Закону "Про відпустки" визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Тому, за бажанням працівника, після використання ним за робочий рік, за який надається відпустка, 24 календарних днів щорічної відпустки за решту днів невикористаної щорічної відпустки має бути виплачено грошову компенсацію. Інші виплати не передбачено. [PERSON] відпрацювала на підприємстві менш ніж один календарний рік. Таким чином, твердження [PERSON] про належну їй компенсацію за 34 календарних дні відпустки безпідставні. В зв'язку з тим, що відповідно платіжного доручення № 61623 від 15.12.2015 року на рахунок [PERSON] відповідачем перераховано зарплата за грудень 2015 року та компенсаційні виплати та відповідно до платіжного доручення № 61690 від 23.12.2015 року проведено сплату донарахованої соціальної пільги, тому дату остаточного розрахунку з [PERSON] відповідач визнає 23.12.2015 року, та визнає факт необхідності сплати позивачу середнього заробітку за 10 робочих днів, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у сумі 690,50 грн. (69,05 грн. - середньоденна заробітна плата позивача х 10 р/днів). Суд вважає, що відповідачем не здійснений остаточний розрахунок з [PERSON] відповідно до ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 8 Постанови КМУ № 100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року (зі змінами та доповненнями) передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з матеріалів справи, при звільненні позивача ТОВ «КСГ «Дніпро» не провело з нею повний розрахунок. Розмір середньоденної заробітної плати позивача, розрахований згідно з пунктами 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, складає 69,05 грн. За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Заробітна плата позивачки складала 1400 грн. Розмір заробітної плати підтверджується штатним розписом и видатними документами. Жодних доказів, які б підтверджували, що при прийнятті на роботу посадовий оклад позивача був встановлений саме у розмірі 8 000 грн. не надано. У п. 6 постанови Пленуму від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» Верховний Суд України роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Враховуючи те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( 69,05 грн. х 190 р/днів затримки розрахунку на день винесення судового рішення = 13 119,50 грн.) перевищує розмір сум, належних позивачу під час звільнення у сумі 88,93 грн., беручи до уваги наведені вище норми закону та роз'яснення Верховного Суду України, враховуючи наявність спору про розмір належних до виплати [PERSON] сум та необхідність часткового задоволення його позовних вимог, а також зважаючи на розмір спірної суми, на яку позивач має право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотність цієї частки, інші конкретні обставини справи, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 1300грн. Підлягають стягненню з відповідача на користь держави судові витрати у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного й

Outcome: partial