Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центр надання адміністративних послуг Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зобов`язання зняти відповідача з реєстрації місця проживання. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У згаданій квартирі також зареєстроване місце проживання її колишнього чоловіка [PERSON] . Як стверджувала [PERSON] , відповідач не мешкає у квартирі [ADDRESS] з 2014 року, переїхавши на постійне місце проживання у м. Бердичів Бердичівського району Житомирської області, а тому втратив право користування цим житлом. З цих підстав позивач просила суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] ; зобов`язати Центр надання адміністративних послуг Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідач відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. Третя особа у справі подала до суду пояснення щодо позову, в яких просила суд вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судові засідання, призначені на 12 год 00 хв 06 лютого 2020 року та 12 год 00 хв 19 травня 2020 року не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїх письмових поясненнях щодо позову просила суд розглянути справу за відсутності її представника. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. Матеріалами справи засвідчується, що 11 листопада 2005 року між сторонами справи було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1870. Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За договором купівлі-продажу квартири від 25 жовтня 2007 року, укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), позивач у справі придбала квартиру [ADDRESS] (а. с. 17-19). 31 жовтня 2007 року [PERSON] було зареєстровано право власності на указаний об`єкт нерухомості (а. с. 20). Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості, СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у ст. 62 цього Кодексу. Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у ст. 64 СК України. У ч. 1 цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому у ч. 2 ст. 64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухомості, без виділу своєї частки та оформлення права власності. Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (ст. ст. 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним. Так, відповідно до ч. 1 ст. 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки. 19 жовтня 2007 року подружжя [PERSON] та [PERSON] уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрований в реєстрі за №2035 (а. с. 13-14). Ч. 5 ст. 93 СК України містить обмеження щодо змісту шлюбного договору: за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Аналізуючи вказану законодавчу норму, Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року у справі №6-230цс14 зазначив, що вона надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. За умовами шлюбного договору від 19 жовтня 2007 року його сторони погодили, що квартира [ADDRESS] , яка буде придбана після укладення цього договору, буде об`єктом особистої приватної власності [PERSON] . Таким чином, сторони указаного договору погодили встановити для майна, яке буде придбане ними у майбутньому, інший правовий режим, ніж той, що встановлений ст. 60 СК України. Укладення шлюбного договору на таких умовах не суперечить положенням ст. 97 СК України. З огляду на викладене, власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] . За приписами ст. 98 СК України, якщо у зв`язку з укладенням шлюбу один із подружжя вселяється в житлове приміщення, яке належить другому з подружжя, сторони у шлюбному договорі можуть домовитися про порядок користування ним. Подружжя може домовитися про звільнення житлового приміщення тим з подружжя, хто вселився в нього, в разі розірвання шлюбу, з виплатою грошової компенсації або без неї. Сторони можуть домовитися про проживання у житловому приміщенні, яке належить одному з них чи є їхньою спільною власністю, їхніх родичів. Після придбання квартири [ADDRESS] відповідач [PERSON] був вселений у це житло та у ньому було зареєстроване місце проживання [PERSON] (а. с. 23). За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року у справі №756/3496/14-ц позов, укладений між сторонами справи, було розірвано (а. с. 15-16). Позивач стверджувала, що після розірвання шлюбу [PERSON] переїхав мешкати в м. Бердичів Бердичівського району Житомирської області, проте відмовляється у добровільному порядку знятись з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання про наявність правових підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , суд зазначає таке. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ст. 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. У п. 5 шлюбного договору від 19 жовтня 2007 року [PERSON] та [PERSON] погодили, що дружина зобов`язана надати чоловіку право користування квартирою [ADDRESS] на час перебування у шлюбі і з нею. У разі розірвання шлюбу це право припиняється, а чоловік зобов`язаний знятись з реєстрації та звільнити квартиру. З 2007 по 2014 рік [PERSON] постійно мешкав у квартирі [ADDRESS] за згодою її власника і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача [PERSON] тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] і припинилось після розірвання цього шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення [PERSON] особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з [PERSON] та укладення ними шлюбного договору у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до квартири позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, позаяк відповідач втратив статус члена сім`ї власника квартири [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] спільним побутом із [PERSON] не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власнику цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (такий висновок cуду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі №709цс16, від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, та Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі №720/1519/16-ц, від 25 вересня 2019 року у справі №209/3302/13-ц). З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] про зобов`язання Центру надання адміністративних послуг Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягають, позаяк за положеннями ст. ст. 3, 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття фізичної особи з реєстрації місця проживання. Крім цього, суд зазначає, що не допускається покладення за рішенням суду на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-яких матеріально-правових обов`язків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17). Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 768,40 грн.

Outcome: partial