Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON], яка діє від свого імені та від імені [PERSON], [PERSON] мотивуючи тим, що 31.10.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно з яким позичальнику надано кредит в сумі 20 000 дол.США з оплатою по процентній ставці згідно умов договору- 11,04 % річних строком до 31.10.2017 року, позичальник зобов'язувалася повернути вказані кредитні кошти, нараховані відсотки за користування кредитом та інші платежі, передбачені умовами договору, однак позичальник своїх зобов'язань за договором не виконала, загальна сума заборгованості боржника з нарахуванням процентів, комісії, пені станом на 03.10.2013 року становить 63671,41 дол.США, що за курсом НБУ /799,30 грн./ складає 508 734 грн.57 коп. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачами 31.10.2007 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] загальною площею 42,80 кв.м, обумовлена сторонами договору ціна предмета іпотеки дорівнює 151 500 грн. Оскільки позичальником умови кредитного договору не були виконані, то позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у вказаній вище сумі звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаної вище квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній вище квартирі. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та її представник позов визнали частково, не заперечували щодо наявності заборгованості за кредитним договором та не оспорювали заборгованість по тілу кредиту і заборгованість по комісії за розрахунком позивача, щодо процентної ставки за користування кредитом, то вважали необґрунтованим її підвищення банком до 13,08 % з листопада 2008 року, оскільки банком порушено порядок підвищення процентної ставки, визначений умовами кредитного договору, щодо нарахування банком пені, то її необхідно розраховувати в межах строку позовної давності в один рік і цей строк не може збільшуватися за домовленістю сторін, відповідно до ст.551 ЦК України є всі підстави для зменшення розміру пені з врахуванням матеріального становища відповідачів, представник відповідача також вважає необґрунтованим нарахування позивачем пені та штрафів за одне і те ж порушення умов кредитного договору, оскільки два види відповідальності в даному випадку не можуть бути застосовані, представник відповідача вважає обґрунтованим звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з прилюдних торгів за участю виконавчої служби за ринковою ціною. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту /позики/ банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до ст. 132-2 ЖК України. Відповідач [PERSON] позов визнала частково з тих же підстав, що і відповідач [PERSON] та її представник. За ухвалою суду від 14.03.2014 року до участі в розгляді даної справи в якості співвідповідача залучено [PERSON], який позов не визнав, пояснив, що кредитний договір він не укладав, договір іпотеки також не підписував, а оформив доручення на дружину [PERSON], у квартирі [ADDRESS] він проживає і іншого житла не має. За ухвалою суду від 21.03.2014 року до участі в розгляді даної справи в якості 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору залучено Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради, оскільки у квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстрований малолітній [PERSON] 2010 року народження. Представник 3-ї особи за довіреністю просила суд відмовити в задоволенні позову в частині виселення відповідачів, оскільки право на користування квартирою, на яку звертається стягнення, має малолітня дитина, а тому спір необхідно вирішити з врахуванням інтересів дитини. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 31.10.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № КJCOGА00000158 на строк до 31.10.2017 року, згідно якого позичальнику було надано кредит у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 22 200 дол.США на наступні цілі: 20 000 дол.США-на споживчі цілі, 2200 дол.США-на сплату страхових платежів, з оплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць /11,04 % річних/ на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту -600 дол. США у момент надання кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, що стверджується копією цього кредитного договору /а.с.14-16 /. Відповідно до п.2.2 договору позичальник зобов'язувалася використати кредит на зазначені у договорі цілі і повернути одержаний кредит та сплатити нараховані відсотки і інші платежі в строки, обумовлені цим договором. Як передбачено п. 2.3.1 договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий /резервний/ фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті /по статистиці НБУ/. Згідно з п.7.1 договору, погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надати банку грошові кошти /щомісячний платіж/ у сумі 317,69 дол.США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Періодом сплати вважати період з «01» по «07» число кожного місяця. Як вбачається з копії кредитного договору, цей договір підписано представником банку та позичальником, що свідчить про те, що позичальник з умовами договору була ознайомлена, повністю погодилася з ними при підписанні договору. Згідно п.7.4 договору, при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. А за п.5.4 договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. З матеріалів даної справи також вбачається, що позичальником були порушені умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними, що вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором /а.с.7-9 /. Так, згідно розрахунку позивача, за боржником станом на 03.10.2013 року рахується заборгованість за кредитним договором в сумі 63671,41 дол .США, а саме: 19725,68 дол. США-заборгованість за кредитом, 10462,26 дол.США-заборгованість за процентами, 2360 дол. США-комісія, 28061,70 дол. США- пеня, 31,29 дол. США-штраф /фіксована частина/, 3030,48 дол. США-штраф /процентна складова /, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ / 100 дол. США =799,3000 грн./ складає 508 734 грн.57 коп. Судом також встановлено, що 31.10.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» /іпотекодержатель/ та [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] за довіреністю, яку посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] 17.08.2007 року за реєстром № 5178, [PERSON], іменовані /іпотекодавець/, укладено договір іпотеки квартири в порядку забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, що стверджується копією договору іпотеки /а.с. 19-21 /. Згідно з п.33.3 іпотечного договору, предметом іпотеки є наступне нерухоме майно: квартира під [ADDRESS] загальною площею 42,8 кв.м, житловою площею 25,3 кв.м, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва на право власності на житло від 04.01.1997 року за № 17120, зареєстровано в Білоцерківському МБТІ 23.01.1997 року за № 12244 в книзі № 103, реєстраційний номер 20670210, заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 30 000 дол. США, що еквівалентно 151 500 грн. З копії свідоцтва на право власності на житло в матеріалах справи від 04.01.1997 року за № 17120 /а.с.51/ вбачається, що квартира, яку передано в іпотеку банку, належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», свідоцтво видано згідно з розпорядженням голови ради виконкому від 04.01.1997 року № 1-3-1. Відповідно до п. 16.7.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. При вирішенні спору суд виходить з наступного, Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, як вказано вище, позичальником були порушені умови кредитного договору щодо своєчасного повернення основного кредиту та сплати нарахованих відсотків згідно з умовами договору. Як передбачено п.2.3.7 кредитного договору, банк має право стягнути кредит достроково, у т.ч. шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п.2.3.3 цього договору, зокрема, в разі порушення позичальником зобов'язань, передбачених умовами цього договору. За ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з ч.2 ст.590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За ч.1 ст.33 наведеного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Умовами укладеного між сторонами договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов кредитного договору. Згідно ст.35 Закону «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, така вимога надсилалася банком 23.10.2013 року на адресу боржників /а.с.11-13/. За ст.33 вказаного вище Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Також згідно п. 22 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено, зокрема, шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Отже, враховуючи вищенаведені правові норми, суд вважає, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають до задоволення. Позивачем обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаної вище квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем згідно з вимогами ст.38 Закону «Про іпотеку». Відповідно до ст.39 Закону «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Отже, суд вважає за можливе в рахунок погашення заборгованості боржника [PERSON] за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, з наданням банку всіх повноважень продавця, необхідних для здійснення продажу, з правом отримання в відповідних органах необхідних для здійснення продажу документів, оскільки вказаний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який обрано позивачем, не суперечить вимогам чинного законодавства і умовам іпотечного договору, на що вказано вище. Відповідно до ст.38 Закону «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Як роз'яснено в п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в резолютивній частині рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в обов'язковому порядку має зазначатись в т.ч. початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Позивачем при проведенні розрахунку заборгованості включено до суми боргу штраф в розмірі 31,29 дол.США /фіксована частина/ та 3030,48 дол.США /процентна складова/, а як вказано вище в рішенні, штраф сплачується при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів. Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком. Неустойкою / штрафом, пенею/, за ст.549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Отже, пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності за порушення зобов'язання, в законодавстві чітко встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою у вигляді штрафу або пені, підстав для одночасного застосування штрафу і пені /подвійна неустойка/ за одне і те ж порушення ЦК не передбачає. Крім того, це буде суперечити вимогам ст.61 Конституції України , згідно якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. А в даному випадку і штраф, і пеню нараховано позивачем за прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором, тобто, за одне й те саме порушення, чого не заперечував в суді і представник позивача. А тому нарахування штрафу суд вважає необгрунтованим і не приймає до уваги вказану вище суму в розрахунку заборгованості боржника за кредитним договором. Представник відповідача- [PERSON] просила також суд зменшити розмір нарахованої банком пені згідно норм ст.551 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В п.27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Як вказано вище в рішенні, банком нараховано до сплати позичальнику 28061,70 дол.США пені. Суд приходить до висновку про зменшення розміру пені з врахуванням наступних обставин: матеріального становища відповідачів, які на даний час не працюють, [PERSON] має малолітнього сина 2010 року народження, суду також не надано доказів того, які негативні наслідки настали для позивача через прострочення виконання зобов'язання. А тому суд вважає за можливе зменшити розмір пені до 9 862,84 дол. США /78 833,68 грн./, що становить 50 % від суми заборгованості за тілом кредиту, і з врахуванням того, що прострочена заборгованість за тілом кредиту на час звернення позивача до суду становить 8111,62 дол. США. Отже, сума заборгованості за кредитним договором, яка приймається до уваги при вирішенні спору, буде становити: 19725,68 дол.США-заборгованість по тілу кредиту, 10462,26 дол.США- заборгованість по процентах, 2360 дол.США-комісія, 9862,84 дол. США -пеня, всього 42 410, 78 дол. США. Згідно з ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За даними Нацбанку України офіційний курс гривні до долара США, який застосовано при розрахунку позивачем, становить /100 дол.США : 799,3000 грн./, а тому сума боргу складає в гривневому еквіваленті 338 989 грн.36 коп., в .т. ч. заборгованість по тілу кредиту-157 667,36 грн., заборгованість по процентах-83624,84 грн., заборгованість по комісії-18863,48 грн., пеня -78833,68 грн. Представник позивача просив суд стягнути суму заборгованості в гривневому еквіваленті /799,3000 грн./, позовних вимог в суді не уточнював. Представник відповідача -[PERSON] просила суд при вирішенні питання про стягнення пені застосувати спеціальний строк позовної давності тривалістю один рік, який, на її думку, не може бути збільшений за домовленістю сторін. Так, згідно п.4.5 кредитного договору, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). За ст.259 цього Кодексу позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Отже, за приписами наведених правових норм, позовна давність, в т.ч. і спеціальна, може бути збільшена за домовленістю сторін та не може скорочуватися за їх домовленістю, а тому умови кредитного договору щодо встановлення до вимог про стягнення коштів, на які вказано вище, позовної давності тривалістю 5 років не суперечать нормам діючого законодавства. Крім того, з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку позичальника /а.с.115-116/ вбачається, що позичальником сплачувалися кошти на погашення заборгованості по пені 16.02.2009 року, до суду позивач звернувся 05.02.2014 року, тобто, в межах 5-річного строку позовної давності. Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилалася також на те, що позивачем неправомірно підвищено процентну ставку за кредитним договором до 13,08 % річних, оскільки при цьому не дотримано порядку, передбаченого умовами договору. Як встановлено судом і вбачається з розрахунку заборгованості, процентну ставку за кредитним договором підвищено до 13,08 % річних з 07.11.2008 року. Право банку підвищувати в односторонньому порядку процентну ставку і за яких умов передбачено в п.2.3.1 кредитного договору, на що було вказано вище в рішенні. В п.28 наведеної вище Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Згідно п.2.3.1 кредитного договору банк при підвищенні процентної ставки надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом семи календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. З матеріалів справи вбачається, що таке повідомлення надсилалося на адресу позичальника, що слідує з копії цього повідомлення від 03.10.2008 року та реєстру поштових відправлень з відміткою відділення зв'язку /а.с.17-18/, при цьому судом враховуються і ті обставини, що позичальником сплачувалися кошти на погашення кредиту після того, як було підвищено процентну ставку, жодних зауважень з цього приводу позичальник на адресу банку не надсилала. Суд вважає такими, що не підлягають до задоволення, і вимоги позивача виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вказаній вище квартирі. В судовому засіданні встановлено, що згідно довідки КП Білоцерківської міської ради ЖЕК № 1 /а.с.52/ в спірній квартирі зареєстровані всі відповідачі та малолітній син [PERSON] - [PERSON] [INFO], але фактично проживає на даний час тільки [PERSON], [PERSON] проживає з внуком в с. Сорокотяги Білоцерківського району, [PERSON] тимчасово проживає і працює в м. Києві. Ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. В ч.1 ст.40 цього Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. У ст.40 Закону України «Про іпотеку» визначено певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги. Якщо вони не звільнять житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення громадян передбачено ч.3 ст.109 ЖК України. В п.43 вказаної вище Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначається, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. А тому суд вважає, що на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки вимоги про виселення мешканців житлового приміщення на цій стадії є передчасними, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення житлового приміщення його мешканцями, в розумінні вимог ст.3 ЦПК України. Як встановлено в судовому засіданні, вимога банку про виселення направлялася відповідачам одночасно з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки 23.10.2013 року, тобто, ще до того, як позивач звернувся до суду за вирішенням питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, безспірних доказів щодо одержання цієї вимоги відповідачами, суду також не було надано. Таким чином, суд відмовляє в задоволенні позову про виселення мешканців квартири [ADDRESS] з наведених вище підстав. З матеріалів справи також вбачається, що 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в зв'язку зі зміною найменування юридичної особи, що стверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи та копією довідки з ЄДРПОУ/а.с.23, 25 /. А як передбачено п.1.1 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк» /нова редакція/, у зв'язку зі зміною типу банку, змінено найменування банку з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань ЗАТ КБ «ПриватБанк», що стверджується випискою зі Статуту банку /а.с.26 /. На підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів і судові витрати по справі, а саме: судовий збір в сумі 3654 грн. /максимальна ставка судового збору за ст.4 Закону України «Про судовий збір»/.

Outcome: partial