Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач 22.10.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2014 року з відповідача на користь позивача на утримання дочки стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 12.12.2013 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду утворилась заборгованість по виплаті аліментів в розмірі 16311,56 грн. За підрахунками позивача здійсненими у порядку ч. 1 ст. 196 СК України за період прострочення сплати аліментів з грудня 2013 року по 26.08.2015 року, сума неустойки за прострочення сплати аліментів склала 6975,37 грн. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача суму неустойки (пені) 6975,37 грн., та судові витрати. У судовому засіданні 05.02.2016 року, позивач, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач до суду двічі не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 24, 27), про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача та відповідно до ст.ст. 169, 224-226 ЦПК України, заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно із п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованості утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасної виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. З урахуванням того, що згідно з положеннями СК України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Це пов'язано з тим, що відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а за положеннями ч. 2 ст. 550 ЦК України відсотки на неустойку (як повторна пеня) не нараховується. У зв'язку з цим сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певну суму заборгованості. При цьому пеня нараховується не з часу фактичного ухилення від утримання і не з часу подання позовної заяви про стягнення аліментів чи з часу набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, а з часу невиконання рішення суду. Судом встановлено, що сторони по справі мають дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08.10.2012 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.5). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2014 року з відповідача на користь позивача на утримання дочки стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 12.12.2013 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 6). Згідно довідки розрахунку заборгованості, здійсненого старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, Гопкало О.Г., зазначено, що на виконанні у ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, перебуває виконавчий лист №2/759/1288/14 від 02.04.2014 року, виданий Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття. Та зазначено, що заборгованість в твердій грошовій сумі станом на 26.08.2015 року становить 16311,56 грн. (а.с. 8). Порядок стягнення аліментів визначається ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, ч. 3 цієї статті передбачено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. Відповідно до положень п.7.5.2 Інструкції «Про затвердження Інструкції про проведення виконавчих дій» від 15 грудня 1999 р. розмір заборгованості з аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення, виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості в твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник у цей період не працював, то заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен підрахувати розмір заборгованості з аліментів і повідомити про нього стягувача і боржника. Частиною 4 ст. 195 СК України встановлено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. З урахуванням того, що згідно з положеннями СК України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісяця, тому за змістом ст.196 СК України нарахування пені обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено сплати певної суми заборгованості. Як вбачається із здійсненого розрахунку позивачем, останній розрахований на загальну суму 6975,37 грн. за період з грудня 2013 року по серпень 2015 року (а.с. 3). Проте, як вбачається з довідки розрахунку заборгованості, здійсненого старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, Гопкало О.Г., боржником [PERSON], в травні 2015 року, сплачено 7000,00 грн. (а.с.8), а тому нарахування пені позивачем в травні 2015 року, в розмірі 490,73 грн., не ґрунтується на вимогах закону, відтак, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Статтею 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 487,20 грн. сплачена позивачем згідно квитанцій від 22.10.2015 року та від 20.11.2015 року (а.с. 1, 17). На підставі викладеного та

Outcome: partial