Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із відповідним позовом до відповідача, який згодом уточнила /а. с. 41/, в обґрунтування якого зазначила, що вона з 12 травня 1979 року перебувала у шлюбі з відповідачем. 31 травня 1991 році її сім'ї, яка складалася з 4-х осіб була надана квартира [ADDRESS] та 20 вересня 1991 року відповідач зареєструвався за вищевказаною адресою, однак з листопада 2011 року у квартирі не проживає. 20 червня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Оскільки відповідач не користується вищевказаним житловим приміщенням більш року без поважних причин, а також не сплачує комунальні платежі, внаслідок чого позивачка вимушена сплачувати нараховані на відповідача комунальні витрати. Тому, [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщення у квартирі [ADDRESS] та зобов'язати УДМС України в Луганській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку. В судове засідання представник позивача - [PERSON] не з'явився, та до початку розгляду справи на адресу суду від нього надійшла заява, в якої він підтримав уточнені заявлені вимоги [PERSON] та просить провести розгляд справи за його відсутністю /а. с. 40/. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Заперечень проти позову не надав та заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. Представник третьої особи - УДМС України в Луганській області у судовому засіданні присутнім не був, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином та заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. Представник третьої особи - Об'єднання власників багатоквартирного будинку «Уют» - Буркін А.С. у судовому засіданні був відсутнім та до початку розгляду справи надав на адресу суду заяву, в якої просив провести розгляд справи за його відсутністю /а. с. 48/. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів без участі відповідача [PERSON]. Судом вирішено справу розглядати заочно. Відповідно до ст. 15 ЦПК України розгляд даної справи належить до компетенції суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 213, ст. 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд у числі інших вирішує також питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до роз'яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 12 травня 1979 року перебувала у шлюбі з відповідачем. 31 травня 1991 році її сім'ї, яка складалася з 4-х осіб була надана квартира [ADDRESS], відповідно до фотокопії ордеру на жиле приміщення в будинку ЖБК № 03963 від 31 травня 1991 року, виданого на підставі рішення загального збору членів ЖБК, утвердженого затвердженого рішенням виконавчого комітету Луганської міської ради народних депутатів № 136/4 від 22 травня 1991 року /а. с. 7/. Судом встановлено, що 20 вересня 1991 року відповідач зареєструвався у квартирі № 117 у буд. № 11 на кв. Стєпной у м. Луганську, однак з листопада 2011 року за вищевказаною адресою не проживає, відповідно до фотокопії акту про не проживання від 28 березня 2013 року /а. с. 8/, посвідченого головою правління Об'єднання власників багатоквартирного будинку «Уют» Буркіним А.С. /а. с. 8/. 20 червня 2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, відповідно до фотокопії рішення Артемівського районного суду м. Луганська по справі № 2-2152 від 20 червня 2007 року /а. с. 4 - зв./, на підставі якого видане свідоцтво про розірвання шлюбу, згідно з фотокопією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 25 грудня 2007 року, зареєстрованого та виданого Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 738 /а. с. 4/. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не користується вищевказаним житловим приміщенням більш року без поважних причин, а також не сплачує комунальні платежі, внаслідок чого позивачка вимушена сплачувати нараховані на відповідача комунальні витрати, а також не приймає участі у інших витратах, пов'язаних з утриманням даного житлового приміщення та не приймає участі у поточних ремонтах. Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положення ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003р. про те, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, або остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Системний аналіз даної норми права свідчить про те, що зняття з реєстрації провадиться при наявності для того відповідних підстав, визначених законом. Зокрема за рішенням суду це може мати місце тільки у разі позбавлення особи права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням чи визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню вищевказаної квартири та не приймає участь у спільному побуті, він вважається таким, що втратив право користування нею. Згідно п. 14 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою КМУ від 16 січня 2003р. №35 зняття з реєстраційного обліку здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Разом з цим, суд вважає, що немає підстав для задоволення таких вимог, оскільки відповідно до ст. 215 ЦПК України, яка визначає зміст рішення, та роз'яснень Пленуму ВСУ в постанові від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення в цивільних справах», в рішенні зазначаються конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на користь кого. Покладання обов'язку на третю особу вчинити певні дії, нормами цивільного судочинства не передбачено. З огляду на викладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial