Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 21 липня 2010 року у розмірі 27334,68 гривень та судові витрати у сумі 1378 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що між ним та відповідачем [PERSON] 21 липня 2010 року був укладений кредитний договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 3000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит у встановленому договором розмірі. В порушення умов вказаного договору відповідач не виконала належним чином свої зобов'язання за договором, у зв'язку з чим станом на 31 жовтня 2016 року за нею утворилася заборгованість у розмірі 27334,68 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 2999,03 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 19757,81 гривень, 2800 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штраф, нарахований відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 гривень фіксована частина та 988,97 гривень - процентна складова. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, заборгованість за кредитом не погашає, що порушує законні права позивача. Позивач у судове засідання не з'явився, в матеріалах справи мається заява представника позивача Сафір Ф.О., який діє на підставі довіреності, про розгляд справи за його відсутності. Крім того, представником позивача надані письмові пояснення, в яких він зазначає, що анкета-заява від 21 липня 2010 року заповнена та підписана особисто відповідачем, що свідчить про її згоду на укладення кредитного договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» з встановленням бажаного розміру кредитного ліміту в сумі 1500 гривень, поточної процентної ставки в розмірі 3% (36% на рік), розмірів комісій та штрафів тощо. Підписавши зазначену анкету-заяву, відповідач приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, які разом із заявою позичальника та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Таким чином, під час укладення договору сторонами були обговорені всі істотні умови договору. Відповідач взяла на себе зобов'язання в подальшому регулярно ознайомлюватися з усіма змінами до Умов та правил надання банківських послуг на сайті банку, тобто остання була попереджена про можливі зміни умов та правил надання банківських послуг. Договір про надання банківських послуг є діючим по теперішній час, оскільки відповідачу неодноразово відповідно до умов договору перевипускалися кредитні картки після закінчення їх дії, останній раз зі строком дії до липня 2017 року, яку відповідач отримала, про що свідчить факт користування нею грошовими коштами з кредитної картки, здійснення розрахунків кредитною карткою через термінали в касах магазинів та проведення інших операцій з картковим рахунком. Таким чином, представник відповідача зазначає, що правовідносини між сторонами тривають по теперішній час, зобов'язання відповідачем належним чином не виконані, а посилання останньої на те, що дія кредитного договору припинилася 21 липня 2011 року є безпідставними. Крім того, представник відповідача заперечував проти застосування судом до зазначених правовідносин строку позовної давності, оскільки строк повернення кредиту в повному обсязі за вищевказаним Договором про надання банківських послуг закінчується 31 липня 2017 року, а позивач з даним позовом звернувся до суду 19 листопада 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях відповідача. В матеріалах справи маються письмові заперечення відповідача [PERSON], в яких остання зазначає, що між нею та банком взагалі не укладався кредитний договір, оскільки в анкеті-заяві від 21 липня 2010 року не зафіксовано, що вона отримала від банку саме кредитну картку та підписала про це кредитний договір. Умови та правила надання банківських послуг, на підставі яких банк просить стягнути грошові кошти, також відповідачем не підписувалися, остання з ними не ознайомлювалася, докази того, що їй під час укладення кредитного договору надавалися на ознайомлення саме ці Умови та правила надання банківських послуг в матеріалах справи відсутні, як і докази щодо ознайомлення її зі змінами до зазначених Умов, що стосується сайту Приватбанку, він не містить правил надання банківських послуг. Посилаючись на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України по справі №6-16цс15, відповідач вважає, що Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника або в подальшому такі умови, зокрема щодо збільшення щодо строку позовної давності, не змінювалися. Відповідач та її представник просять застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що вищевказаний кредитний договір між сторонами укладений 21 липня 2010 року, а тому відповідно до п. 1.1.7.12 він діє до 21 липня 2011 року, позивач же звернувся до суду із даним позовом лиш 15 листопада 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається зі змісту анкети-заяви [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 21 липня 2010 року, Довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду від 21 липня 2010 року та Умов та правил надання банківських послуг, 21 липня 2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладений договір про надання банківських послуг, згідно умов якого, відповідачу була надана кредитна карта «Універсальна» з кредитним лімітом 1500 гривень та базовою процентною ставкою у місяць 3%, що складає 36% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач особисто поставила свій підпис в зазначеній анкеті-заяві та Довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду від 21 липня 2010 року. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За приписами ч.ч.1,2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Як вбачається зі змісту анкети-заяви [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 21 липня 2010 року, зазначена заява, Пам'ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи складають укладений Договір про надання банківських послуг. В зазначеному Договорі про надання банківських послуг визначені всі суттєві умови кредитного договору щодо виду банківських послуг, строку дії договору, валюти, процентної ставки, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобов'язань та інші. Доводи відповідача про те, що між нею та ПриватБанком взагалі не укладався кредитний договір спростовуються матеріалами справи, зокрема анкетою-заявою [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 21 липня 2010 року, в якій вона, ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами ПриватБанку, виявила бажання оформити на своє ім'я платіжну кредитну картку «Універсальна» із встановленням бажаного розміру кредитного ліміту в сумі 1500 гривень, поточної процентної ставки у розмірі 3% (36% на рік), розмірів комісій та штрафів тощо. Відповідач [PERSON] 21 липня 2010 року особисто поставила свій підпис у зазначеній заяві, яка містить посилання на те, що позичальник згодний з тим, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг і тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, тим самим погодилася на укладення Договору про надання банківських послуг та його всіма умовами. Крім того, у зазначеній заяві мається вказівка про те, що відповідач була ознайомлена та згодна з Умовами надання банківських послуг та Тарифами банка, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, у зв'язку з чим доводи відповідача про те, що вона не підписувала та не була ознайомлена зі змістом Умов та правил надання банківських послуг, які є складовою Договору про надання банківських послуг, укладеного між сторонами та його невід'ємною частиною, є безпідставними та не підтверджені жодними доказами. Того ж числа відповідач підписала Довідку про Умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, в якій викладені в тому числі умови щодо погашення заборгованості, процентів, комісій, пені та штрафів, що також свідчить про її згоду з усіма умовами кредитування за Договором про надання банківських послуг. В матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності будь-яких зауважень та заперечень з боку відповідача з приводу умов кредитного договору. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 21 липня 2010 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 31 жовтня 2016 року та з виписки по особовому рахунку відповідача за період з 01 січня 1999 року по 18 квітня 2017 року, після укладення кредитного договору до 30 квітня 2014 року включно [PERSON] регулярно користувалася кредитною карткою, в тому числі шляхом зняття готівкових коштів з банкоматів, здійснення операцій через термінал самообслуговування, здійснення розрахунків через термінали в касах магазинів та проведення інших операцій з картковим рахунком, відкритим на її ім'я, а також у зазначений період часу періодично погашала заборгованість за кредитним договором, тим самим погоджувалася з усіма умовами кредитування. Крім того, згідно з п.2.1.1.5.4 Умов та правил надання банківських послуг, у разі незгоди Клієнта з правилами та/або тарифами Банку, він має право надати Банку письмову заяву про розірвання договору. Суду не надано беззаперечених, належних та допустимих доказів, які свідчать про звернення відповідача до банку із заявою про припинення дії договору або про його розірвання. Посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 11 березня 2015 року по справі №6-16цс15 в обґрунтування своїх заперечень про те, що Умови та правила надання банківських послуг не є складовою частиною укладеного між сторонами договору є помилковим, оскільки підставою розгляду зазначеної справи було неоднакове застосування судами касаційної інстанції ч. 1 ст. 259 ЦК України, якою передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Представник позивача ані в своєму позові, ані в письмових поясненнях не посилається на вказану норму права та не просить її застосувати до правовідносин, які склалися між сторонами по даній справі, тобто вимоги про збільшення строку позовної давності не є предметом розгляду даної справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та відкрив відповідачу рахунок, зі змісту письмових пояснень відповідача вбачається, що вона не заперечувала отримання нею кредитної картки. Відповідно до п.п. 1.1.3.2.3, 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, право зміни розміру наданого на платіжну карту кредитного ліміту банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням Банку та без попереднього повідомлення клієнта. Клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт надає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання Договору є прямою та безумовною згодою Клієнта відносно прийняття будь-якого кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідно до п.п. 1.1.2.5 та 2.1.1.5.5. Умов договору, відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, процентам за його користування, по витратам платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених вказаним договором. Пунктом 1.1.2.6 зазначених Умов передбачено, що відповідач зобов'язався в разі невиконання зобов'язань за договором за вимогою Банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту та Овердрафту). Порядок нарахування та сплати процентів, а також порядок погашення боргових зобов'язань встановлений у п. 2.1.1.12 Умов та Правил надання банківських послуг. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] допустила порушення грошового зобов'язання за кредитним договором щодо погашення кредиту, процентів за користування кредитом у встановлені договором порядку та строки, у зв'язку з чим за відповідачем утворилася заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2016 року складає: заборгованість за кредитом - 2999,03 гривень, заборгованість по процентам за користування кредитом - 19757,81 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За правилами ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Згідно з п. 1.1.5.21 Умов та правил надання банківських послуг, у разі непогашення кредиту в строк, встановлений Графіком погашення кредиту, процентів та винагороди, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на прострочену суму кредиту нараховується пеня, розрахунок якої виконується у відповідності з розміром, встановленим у заяві на приєднання до цього договору для процентів з дня виникнення простроченої заборгованості. Відповідно до п. 1.1.5.25 Умов та правил надання банківських послуг, за несвоєчасну сплату послуг, передбачених Договором, Умовами та Правилами Клієнт сплачує банку по кожному випадку порушення пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості, однак не вище подвійної ставки НБУ, яка діє в період, за який платиться пеня за кожний день прострочення. Як вбачається зі змісту розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 21 липня 2010 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 31 жовтня 2016 року, виписки по особовому рахунку відповідача за період з 01 січня 1999 року по 18 квітня 2017 року, Довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду від 21 липня 2010 року та відповідно до п. 1.1.5.25 Умов та правил надання банківських послуг, відповідачу [PERSON] у зв'язку з порушенням нею своїх зобов'язань за кредитним договором також була нарахована пеня у розмірі 2800 гривень за період з 05 січня 2013 року по 31 жовтня 2016 року. Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України в зв'язку з наявністю заяви відповідача, суд розглядає питання про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, тобто пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Зважаючи на зазначене, в результаті неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як вбачається з Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Універсальна» 30 днів пільгового періоду, Договором про надання банківських послуг, укладеним між сторонами, визначено повернення кредитних коштів періодичними щомісячними платежами у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, який слідує за звітним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 12 листопада 2014 року у справі 6-167цс-14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 та від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1295цс16. Згідно з п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк строк. Відповідно до вимог п.п. 1.1.7.41, 1.1.7.42, договір діє без обмеження строку. Сторони визнають, що дія Договору припиняється в момент закриття останнього рахунку, а також по закінченню використання послуг банку, передбачених Договором. У разі наявності у Кієнта до моменту закриття останнього рахунку непогашеної заборгованості перед банком за договором, дія договору припиняється після повного погашення такої заборгованості. Разом з тим, відповідно до п.п. 2.1.1.2.11, 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг карта діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицьовій стороні карти включно. По закінченню строку дії відповідна карта продовжується Банком на новий строк шляхом надання Клієнту карти з новим строком дії після звернення клієнта до банку згідно діючим тарифам. Тобто, з аналізу вказаних пунктів Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік) і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.. Як встановлено в ході судового розгляду та підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.89), після укладення Договору про надання банківських послуг між сторонами, відповідачу 22 липня 2010 року була видана кредитна картка №4149437412036673 з кінцевим терміном дії до квітня 2014 року. Згідно вищевказаної довідки банку, після закінчення терміну дії зазначеної картки, на ім'я відповідача неодноразово перевипускалися кредитні картки, останній раз 29 квітня 2014 року №5168755332575451 з терміном дії до липня 2017 року. Як вбачається з виписки по особовому рахунку відповідача за період з 01 січня 1999 року по 18 квітня 2017 року, після випуску кредитної картки 29 квітня 2014 року відповідач здійснювала з нею операції, зокрема 30 квітня 2014 року знімала готівкові кошти в банкоматі та здійснювала розрахунки в касах магазинів та на АЗС, що підтверджує факт отримання останньою зазначеної картки. Виходячи з положень п.п. 2.1.1.2.11, 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг, зазначена карта діє до 31 липня 2017 року, а тому Договір про надання банківських послуг, укладений між сторонами на сьогоднішній день є чинним. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14. З наданих представником позивача розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 21 липня 2010 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 31 жовтня 2016 року та виписки по особовому рахунку відповідача за період з 01 січня 1999 року по 18 квітня 2017 року вбачається, що остання після отримання кредитної картки регулярно користувалась кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, а також здійснювала погашення кредитної заборгованості та відсотків. Останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом відповідачем було здійснено 16 квітня 2014 року, а остання операція з банківською кредитною картою - 30 квітня 2014 року. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку та відповідно до ч. 3 вказаної статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, внесенням відповідачем 16 квітня 2014 року останнього платежу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та здійсненням 30 квітня 2014 року операцій з банківською карткою, перебіг строку позовної давності був перерваний. Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості 29 листопада 2016 року, тобто до спливу трирічного строку, а тому підстав для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом судом не встановлено. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові №6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Як вже зазначалося вище, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом 29 листопада 2016 року, а згідно розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, сума пені розрахована останнім за період часу з 05 січня 2013 року по 31 жовтня 2016 року, тобто за межами строку позовної давності, яка до вимог про стягнення неустойки у вигляді пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Матеріали справи не містять доказів про наявність у позивача поважних причин пропущення позовної давності в один рік для звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки у вигляді пені за період з 05 січня 2013 року по 29 листопада 2015 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові згідно до ч.4 ст. 267 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає що є підстави для застосування позовної давності та ухвалення рішення про задоволення вимог про стягнення пені за кредитним договором з межах строку позовної давності в один рік та в межах заявлених позовних вимог за період часу з 30 листопада 2015 року по 31 жовтня 2016 року, яка, виходячи з наданого позивачем розрахунку пені, складає 1100 гривень (2800-1700). Таким чином, судом встановлено, що у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором б/н від 21 липня 2010 року, за нею утворилася заборгованість у розмірі 23856,84 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом - 2999,03 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом - 19757,81 гривень та заборгованості за пенею в межах строку позовної давності за період з 30 листопада 2015 року по 31 жовтня 2016 року- 1100 гривень. Судом встановлено, що на час розгляду справи у суді відповідачем не була погашена вказана сума заборгованості. Відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Щодо позовних вимог ПАТ КБ ПриватБанк про стягнення штрафів, нарахованих відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 гривень фіксована частина та 988,97 гривень - процентна складова, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1.1.5.32 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні Клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених наступним договором більше ніж на 30 днів, Клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісією. З аналізу змісту ст. 549 ЦК України та Умов договору про надання банківських послуг, зокрема п.п. 1.1.5.25, 1.1.5.32, вбачається, що пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача пені та штрафних санкцій, позивач просить застосувати до відповідачки подвійну цивільно - правову відповідальність за порушення одного й того ж грошового зобов'язання, а саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором всупереч положенням ч. 1 ст.61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, згідно якої цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині. Згідно платіжного доручення № PROM5BKQKT від 15 листопада 2016 року позивачем при пред'явленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 1378 гривень. Питання про розподіл понесених позивачем судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, а саме позивачу суд присуджує з відповідача понесені ним і документально підтверджені судові витрати у повному обсязі. На підставі викладеного і

Outcome: partial