Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачанняю за період з 01 жовтня 2014 року по 01 лютого 2018 року в сумі 25294,11 коп., які отримані за адресою: [ADDRESS]. Крім заборгованості за спожиту теплову енергію позивач також просив суд стягнути з [PERSON] нарахований індекс інфляції в розмірі 4650 грн. 34 коп. та 3 % річних в сумі 958 грн. 22 коп. Всього просив стягнути 30902 грн. 67 коп. Ухвалою суду від 21 березня 2018 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Заперечення від позивача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідач з клопотанням про розгляд справи з повідомленням сторін до суду не зверталась. Надала відзив, у якому повідомила суду, що борг в межах строку позовної давності в сумі 23249 грн. 40 коп. 05 квітня 2018 року нею сплачений. Відповідач заявляє про застосування під час розгляду справи по суті позовної давності як до основної, так і до додаткових вимог. Тому в задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. Будь-яких клопотань сторони суду не подавали. Дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є споживачем послуг з теплопостачання, які надаються позивачем за адресою: [ADDRESS]. Договір між сторонами про надання послуг не укладався, але одна сторона - Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерго" надавав другій стороні - [PERSON], як споживачу послуг за адресою: [ADDRESS], послуги з теплопостачання, а відповідач такі послуги прийняла, від їх отримання не відмовлялась. Таким чином судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини з надання послуг теплопостачання, в яких одна сторона зобовязана надавати другій стороні послуги теплопостачання, а друга зобов'язана своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Нормою статті 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. За нормами ст. 68 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як встановлено судом, відповідач вчасно отримані послуги не оплачувала, у звязку з чим за період з 01 жовтня 2014 року по 01 лютого 2018 року виникла заборгованість в сумі 25294,11 коп. Вирішуючи заяву відповідача про застосування позовної давності до правовідносин, що виникли у неї з позивачем, суд встановив наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як передбачено ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, пятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої\~статті 160 ЦПК України\~є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Позивач 19 січня 2018 року звернувся до суду з заявою про винесення судового наказу про стягнення боргу з відповідача, чим перервав перебіг позовної давності. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки відповідач [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про застосування давності, при винесенні рішення в зазначеній справі суд вважає за необхідне застосувати позовну давність. В межах позовної давності розмір боргу відповідача за послуги теплопостачання за період з 19 січня 2015 року по 01 лютого 2018 року становить 23965 грн. 84 коп. 05 квітня 2018 року відповідачем заборгованість частково сплачена, що підтверджується доданими до справи банківськими квитанціями від 05 квітня 2018 року №32Р0593 та №30Р05185 на загальну суму 23249 грн. 40 коп. Таким чином залишок заборгованості відповідача в межах позовної давності становить 716 грн. 44 коп. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобовязання, що винило між сторонами, є грошовим, тому наслідком їх невчасного виконання є застосування вимог ч.2 ст.625 ЦК України. Інфляційні втрати та три відсотки річних, передбачені наведеною вище нормою, за своєю правовою природою мають гарантувати право стягувача від знецінення невчасно одержаного ним виконання зобовязання через прострочення боржника, і не є неустойкою (штрафом, пенею). Тому помилковим є посилання відповідача на річний строк позовної давності до вимог про стягнення боргу з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. До даних вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю три роки. В межах строку позовної давності, виходячи з розміру заборгованості в межах позовної давності, розмір інфляційних втрат підприємства за період з 19 січня 2015 року по 01 лютого 2018 року становить 3891 грн. 04 коп., три відсотки річних 836 грн. 58 коп. На підставі викладеного суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги в розмірі 716 грн. 44 коп., компенсації інфляційних втрат підприємства у розмірі 3891 грн. 04 коп. та 3% річних в розмірі 836 грн. 58 коп., а всього 5444 грн. 06 коп. Оскільки суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме на 18%, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню йому відповідачем пропорційно до задоволених відносно нього позовних вимог в сумі 317 грн. 16 коп. Всього з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума у розмірі 5761 грн. 22 коп.

Outcome: partial