Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] в особі представника - адвоката [PERSON] звернувся до суду з позовом ПАТ „Запоріжжяобленерго" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго», який ухилявся та ухиляється від виплати заробітної плати після звільнення. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2018 року з відповідача на користь позивача стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2018 року по 19.10.2018 року. Оскільки стягнута заборгованість відповідачем на даний час не погашена позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 3400 гривень. Ухвалою судді від 20.11.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 12.12.2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що вина відповідача відсутня в затримці розрахунку з позивачем у зв'язку з тяжким фінансовим становищем. 18.12.2018 року на адресу суду надійшов уточнений позов [PERSON], відповідно до якого позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.10.2018 року по 18.12.2018 року включно у розмірі 16815 гривень 12 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 6300 гривень. У судове засідання позивач не з'явилася, суду надала письмову заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, відповідно до якої уточнений позов підтримує та просить його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, суду надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв'язку з цим на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO], працювала у ПАТ «Запоріжжяобленерго» та на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України була звільнена, що підтверджується записом до трудової книжки (наказ №2732-к від 23.06.2018 року). В день звільнення відповідач не виплатив всю належну позивачці заробітну плату та прирівняні до неї виплати і компенсації. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2018 року з відповідача на користь позивача стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2018 року по 19.10.2018 року. Однак дане рішення до цього часу не виконано відповідачем, тому позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Викладені обставини відповідачем не оспорюються, тому з урахуванням положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. Щодо заперечень відповідача суд зазначає, що відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Таким чином, судом встановлено, що даний спір виник у сфері трудових відносин, відповідачем порушено права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Трудові правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України (КЗпП України). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Крім цього, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тобто в розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. З огляду на наведене, законом визначено право позивача на виплату йому заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, а доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов'язань споживачами послуг товариства не можуть бути підставою для позбавлення права особи на зазначені виплати, тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Згідно з наданою суду довідкою ПАТ «Запоріжжяобленерго», розмір середньоденного доходу позивача становить 400 грн. 36 коп. Розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 16815,12 гривень з розрахунку: 42 робочих днів (з 22.10.2018 року по 18.12.2018 року) х 400,36 гривень (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення), що підтверджується матеріалами справи та відповідачем не спростовано. У відповідності до абз. 3 п. 3 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, а винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Тобто згідно з даним порядком довідка про середньоденний заробіток позивача надана без попереднього відрахування податків та зборів. Враховуючи положення даної Постанови КМУ, суд прийшов до висновку, що середньоденна заробітна плата, з якої виходив позивач при проведенні розрахунків сум, що підлягають стягненню, визначена без попередніх відрахувань податків, зборів та внесків, сплата яких є обов'язковою і такий обов'язок у відповідності до Податкового кодексу України покладено на роботодавця. Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 у справі №359/10023/16-ц дійшов висновку, що суд має визначати суму середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов'язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 6300 гривень, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов'язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання адвокатської допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією на суму 6300 гривень та Актом прийняття-передачі наданої правничої допомоги. Адвокат у судовому засіданні участі не приймав. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є не співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом наданих послуг, розміром позовних вимог, справа не є складною, не потребує значного часу на виконання робіт, тому, на підставі ч. 5 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 1000 гривень, виходячи з вартості складання позовної заяви. На підставі п. 1.ч. 1 ст. 5 ЗУ „Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Outcome: partial