Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить збільшити розмір аліментів, стягнутих з відповідача [PERSON] на її користь по 1000 гривень щомісячно на кожну дитину на утримання двох дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , але не нижче 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дітей. Також просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість по аліментам у розмірі 32 808 грн. 31 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у шлюбі з відповідачем [PERSON] перебувала з 07 серпня 2009 року. Шлюб зареєстрований виконавчим комітетом Широківської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Від спільного життя мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 1505/4246/2012 від 28 травня 2012 року зазначений шлюб було розірвано. 19 лютого 2015 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі щомісячно по 500 грн. на кожну дитину. Діти проживають разом з позивачкою, та знаходяться на її утриманні. Відповідач працює за приватним наймом, має також дохід з ведення домашнього господарства. Також, в обгрунтування позову зазначає, що на даний час в неї змінився матеріальний стан, погіршалося матеріальне становище, її доходів не вистачає, щоб утримувати сім`ю, діти дорослішають, витрати по їх утриманню ростуть, суттєво подорожчали продукти харчування, одяг, ліки, витрати на придбання дров, вугілля для опалення будинку стали набагато дорожчі, виросли комунальні платежі, змінився прожитковий мінімум для дитини, виросла мінімальна заробітна плата. Відповідач взагалі не платить аліменти на утримання дітей, має заборгованість по сплаті аліментів, яка, згідно розрахунку заборгованості, проведеного державним виконавцем Татарбунарського районного відділу державної виконавчої служби ГУЮ в Одеській області, станом на 31 жовтня 2017 року становить суму 32 808 грн. 31 коп.. За таких обставин позивачка вимушена звернутися до суду з вищевказаним позовом. Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії. 30 листопада 2017 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим в справі було визначено суддю Шевчук Ю.В. (а.с.13). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 грудня 2017 року (а.с.14) було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. 20 лютого 2018 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області (а.с.24) справу передано за підсудністю до Татарбунарського районного суду Одеської області. 17 квітня 2018 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим в справі було визначено суддю Семенюк Л.А. (а.с.31). Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 травня 2018 року (а.с.32) справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні в порядку спрощеного провадження. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 07 червня 2018 року (а.с.38), уточнено анкетні дані позивачки [PERSON] , що народилася [INFO] в с. Широке Білгород-Дністровського району Одеської області, яка змінила своє прізвище на «Ветріч» після реєстрації шлюбу 14.11.2017 року. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.34). Відповідач в судові засідання неодноразово не з`явився. Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 18.04.2018 року (а.с.30), [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 15.12.1996 року за адресою: [ADDRESS] . Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку, однак повістки поверталися з поміткою: "адресат не проживає" (а.с.17,39). В подальшому, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет - https://tb.od.court.gov.ua/sud1529/pres-centr/ogoloshenny/(а.с.43,47), однак останній в судові засідання на вказану в оголошенні дату також не з`явився, жодних заперечень проти позову, заяв про розгляд справи без його участі, до суду не надіслав. При цьому, останню повістку з викликом на 27.03.2019 року, відповідач отримав завчасно, особисто, про що наявний підпис в повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.46). Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність та ухвалити по справі заочне рішення згідно наявних доказів, на що позивачка згодна, про що постановлено ухвалу суду. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. За загальним правилом (частина 1 статті 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши подані позивачкою в обґрунтування позовних вимог докази, встановивши правовідносини, які виникли між сторонами та з`ясувавши яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що за час перебування в шлюбі у сторін народилися діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Батьком дітей записаний [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 18 від 06.10.2009 року (а.с.5) та серії [NUMBER] , актовий запис за № 19 від 10 червня 2011 року (а.с.6). Копією рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 1505/4246/2012. від 28 травня 2012 року (а.с.7) підтверджується, що шлюб, зареєстрований 07 серпня 2009 року у виконавчому комітеті Широківської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 04 між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Копією заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 лютого 2015 року (а.с.8) підтверджується, що з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 500 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 24 листопада 2014 року та до досягнення дітьми повноліття. Також судом встановлено, що до складу сім`ї [PERSON] входить син [PERSON] та донька [PERSON] , що підтверджується довідкою Маразліївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 528 від 29.11.2017 року (а.с.9). Згідно розрахунку заборгованості по аліментах № 41МЗ/17240 від 06.11.2017 року (а.с.10-11), вчиненого державним виконавцем Мотуз І.М., заборгованість по аліментам [PERSON] станом на 31.10.2017 року складає 32 808 грн. 31 коп. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених доказів, які визнані судом належними та допустимими, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Згідно п. 17 вказаної постанови, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього і інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. В серпні 2018 року ст.182 СК України доповнено абзацем третім частирни другої в наступній редакції: «Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів». Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ч. 1 ст. 3 вищевказаної Конвенції ООН, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вбачається із змісту позовних вимог, вимоги позивачки про збільшення розміру аліментів обґрунтовані тим, що їй одній важко забезпечити дітям достатній рівень життя в теперішніх умовах, а розмір аліментів, які повинен сплачувати відповідач щомісячно по 500 гривень на кожну дитину, є значно нижчим від суми встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. З огляду на цей показник матеріальне утримання дітей стало обходитись значно дорожче, тому доводи позивачки [PERSON] відповідають дійсним обставинам. Зважаючи на інтереси дітей, такі обставини не можуть повністю залишатися поза увагою суду в спорі, що розглядається. Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, відпочинку дитини тощо, є загальнозрозумілими та не викликають сумніву у суду. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті, до якої внесено зміни Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 № 2629-VIII визначено, що з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для дітей вікoм вiд 6 дo 18 рокiв становить 2027 гривень. З цього слідує, що на час розгляду справи мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років не може бути менший, ніж 1013 грн. 50 коп. Стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі, меншому за мінімальний розмір, встановлений статтею 182 СК України, призводить до порушення прав дитини на належне матеріальне забезпечення. Таким чином, враховуючи матеріальне становище дітей, які перебувають, фактично, на повному утриманні позивачки та обставини справи, про які вона повідомила у своєму позові, зважаючи, що відповідач працездатний, жодних заперечень щодо вимог позову суду не надав, на думку суду, останній може надавати матеріальну допомогу на утримання своїх дітей у більшому розмірі, ніж визначено попереднім рішенням суду. Доказів щодо важкого матеріального становища відповідач суду не надав. Враховуючи, що відповідач, відповідно до ст. 180 СК України, зобов`язаний утримувати дітей, суд вважає необхідним збільшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] за заочним рішенням Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 19.02.2015 року та стягувати з відповідача на користь позивачки на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з проведенням індексації, відповідно до закону, до досягнення дітьми повноліття, що буде достатнім для їх гармонійного розвитку. Аналіз положень ст.191 і ст.192 СК України дає підстави для обґрунтованого висновку про те, що «присудження аліментів» і «зміна способу стягнення аліментів» - це є різні поняття, якщо у першому випадку йдеться про вирішення вперше спору про стягнення аліментів, то у другому випадку про зміну порядку, розміру вже стягуваних аліментів. Отже, для вирішення вперше спору про стягнення аліментів з метою захисту інтересів дитини спеціальною нормою закону (ч.1 ст.191 СК України) передбачено стягнення аліментів за рішенням суду з дня пред`явлення позову. А для судових рішень у спорах про зміну розміру аліментів законом передбачений загальний порядок, тобто змінений розмір аліментів стягується з дня набрання судовим рішенням законної сили. Саме з цих підстав у абзаці 4 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року роз`яснено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Тому, вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача аліментів у збільшеному розмірі з моменту звернення до суду, не відповідають вимогам закону та підлягають відхиленню. Позивачка також просить суд стягнути з відповідача заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 32 808 грн. 31 коп. Проте зазначена позовна вимога стосується аліментних зобов`язань, які вирішені в судовому порядку і рішення суду перебуває на виконанні органу державної виконавчої служби, виконавче провадження не закрите. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 8 цієї статті, суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Проте, позивачка не посилається на обставину виникнення спору щодо розміру заборгованості по аліментах. Таким чином, при відсутності спору, заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за поданням до суду позовної заяви майнового характеру справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, враховуючи, що станом на 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1 921 гривню, тому ставка судового збору в даній справі становитиме 768 гривень 40 коп. На підставі ст.141 ЦПК України, так як позивачку було звільнено від сплати судового збору по даній категорії справи, судовий збір необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial