Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що працював на підприємстві відповідача з 22 квітня 1992 року по 14 серпня 2013 року. Під час роботи на підприємстві відповідача отримав професійне захворювання. 13 серпня 2013 року висновком МСЕК при первинному огляді позивачу встановлено третю групу інвалідності та визначено 40 % втрати професійної працездатності. У зв'язку з хронічним професійним захворюванням позивач відчуває моральні страждання, які оцінює у сумі 14 000 грн. Просить стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди у сумі 14 000 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Державного підприємства «Торезантрацит» у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява з проханням розглянути справу за відсутності представника, позовні вимоги не визнає, просив відмовити у задоволені позову. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Згідно трудової книжки позивач з 13 квітня 1992 року працював на шахті «Річна» виробничого об'єднання «Торезантрацит», 14 серпня 2013 року звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України - у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я (а.с.5-6зв.). Згідно виписки Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласна клінічна лікарня профзахворювань» м. Донецька позивач знаходився на лікуванні у період з 16 по 29 липня 2013 року (а.с.7-9зв.). Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Комунальної лікувально-профілактичної установи «Обласна клінічна лікарня профзахворювань» м. Донецька від 26 липня 2013 року позивачу встановлено діагноз: вібраційна хвороба другого ступеня, синдром вегето-сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок з дегенеративно-дістрофічними змінами у кістках рук у вигляді деформуючого остеоартрозу ліктьових суглобів першої стадії, та ін. Захворювання професійне, встановлено вперше (а.с.10-10зв.). Згідно довідки до акту огляду МСЕК, довідки про результати призначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 13 серпня 2013 року позивачу при первинному огляді встановлено 3 групу інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням, та визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 40% з 13 серпня 2013 року по 01 вересня 2015 року (а.с.12). Аналізуючи добуті докази суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч.2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею ж 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди проводиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 2 постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» містить роз'яснення, що спори про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або іншим законодавством. Пунктом 6 зазначеної постанови передбачено, що при застосуванні норм Кодексу законів про працю України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Судом встановлено, що позивач у період з 13 квітня 1992 року по 14 серпня 2013 року працював на підприємстві відповідача, звільнений на підставі п.2 ст.40 КЗпП України - у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я. 02 серпня 2013 року складено акт № 39 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання. 13 серпня 2013 року позивачу при первинному огляді встановлено 3 групу інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням, та визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 40% з 13 серпня 2013 року по 01 вересня 2015 року. Визначено потребу в санаторно-курортному та медикаментозному лікуванні. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача про те, що позивач працював також на шахті «Річна», яка не входить до складу Державного підприємства «Торезантрацит», виходячи з наступного. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» указав, що у відповідності зі ст.237-1 КЗпП України при наявності порушень прав працівника в сфері трудових правовідносин, що привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і викликало необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя, обов'язок відшкодувати заподіяна шкода покладається на власника чи уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач у період з 13 квітня 1992 року по 14 серпня 2013 року працював на підприємстві відповідача, працював на підприємстві відповідача - на шахті «Річна» виробничого об'єднання «Торезантрацит» (в подальшому відособлений підрозділ «Шахтоуправління «Волинське» Державного підприємства "Торезантрацит"). Звільнений на підставі п.2 ст.40 КЗпП України - у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я. 02 серпня 2013 року складений акт № 39 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, яким встановлено, що позивач працював у Відокремленому підрозділі «Шахтоуправління «Волинське» Державного підприємства «Торезантрацит» та професійне захворювання виникло через недосконалість технологічних процесів виїмки й транспортування гірської маси. У зв'язку з тривалістю та давністю процесу захворювання визначити винних не є можливим (а.с.11-11зв.). У зв'язку з наведеним суд дійшов висновку про те, що саме в період роботи у відповідача були порушені права позивача на безпечні і здорові умови праці, тому відповідач відповідно до діючого законодавства повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду. Втрата працездатності у зв'язку з хронічним професійним захворюванням встановлена висновком МСЕК у 2013 році, що привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і викликало необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя. Позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням ступеня і характеру ушкодження здоров'я, обсягу та характеру фізичних страждань, необхідності додаткових зусиль для організації життя, порушенням звичайних життєвих стосунків позивач зазнає фізичні і моральні страждання. При цьому суд приймає до уваги, що позивачу протягом тривалого часу завдано моральної шкоди умовами виробництва, що призвело до втрати здоров'я. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Торезантрацит» про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково: стягнути з Державного підприємства «Торезантрацит» на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди в сумі 12000 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовити. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» при подачі позовної заяви немайнового характеру оплаті підлягає судовий збір в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ч.1 ст.4 цього Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Місячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2014 року становить 1218 грн. 00 коп. Тому за подачу позову немайнового характеру підлягає сплаті судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі п.2 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідача. У зв'язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 209 грн. 50 коп. (12000 грн. 00 коп. : 14000 грн. 00 коп.) = 86 % х 243 грн. 60 коп.). Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 209 грн. 50 коп.

Outcome: partial