Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що 14 червня 2020 року поїзд №4832 «Гребінка-Прилуки» під керуванням машиніста [PERSON] на 771 км ПК4 перегону Пирятин - Грабарівка скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. За даним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020170290000217 від 14.06.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України. Постановою слідчого від 19 серпня 2020 року вказане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Позивачка є матір`ю загиблого [PERSON] та внаслідок його смерті зазнала глибоких душевних страждань. Вона тепер позбавлена можливості розраховувати на підтримку та допомогу сина як зараз так і в майбутньому. Позивачка проживала разом із сином і його смерть призвела до порушень сталого життєвого устрою та непоправно зруйнувало найважливіший життєвий зв`язок. Враховуючи вищевикладене, позивачка просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь 400000грн відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав відзив, в якому вказав, що [PERSON] , грубо порушивши Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України, умисно та свідомо потрапив на залізничну колію, що призвело до його загибелі. При цьому загиблий усвідомлював, що перебування на залізничній колії при наближенні потягу матиме наслідком наїзду на нього. Стан алкогольного сп`яніння середнього ступеня, в якому він опинився зі своєї волі, не виключає усвідомлення останнім свого діяння. Проведене службове розслідування встановило відсутність в діях працівників залізничного транспорту вини у смерті [PERSON] , що також підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 19 серпня 2020 року. Щодо обґрунтування моральної шкоди представник відповідача вказує, що [PERSON] разом з позивачкою не проживав. Окрім цього, [PERSON] неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого сина [PERSON] , що вказує на руйнування зв`язків між матір`ю та сином ще за життя загиблого. Також, позивачкою не обґрунтовано факту та ступеню моральних страждань, не надано доказів звернення за фаховою медичною допомогою, проходження реабілітації, тощо. Крім того, позивачем та її представником, на думку відповідача, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої позивачці моральної шкоди. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що позивачка являється матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, свідоцтвом про шлюб, відповідно до якого позивачка змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 17, 18). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] у віці 17 років (а.с. 14). Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 19 серпня 2020 року кримінальне провадження № 12020170290000217 за фактом залізнично-транспортної пригоди, яка мала місце 14 червня 2020 року на 771 км перегону Пирятин-Грабарівка Лубенського району (на той час Пирятинського району) Полтавської області за участі поїзда №4832 «Гребінка-Прилуки» під керуванням машиніста [PERSON] та пішохода [PERSON] , внаслідок якої останній загинув - закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення (а.с. 7-13). Причиною, що призвела до нещасного випадку, була необережність потерпілого [PERSON] , а саме недотримання п. 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 № 54, про що вказано у постанові про закриття кримінального провадження від 19.08.2020. Згідно судово-токсикологічного дослідження у крові [PERSON] виявлено етиловий спирт у концентрації 2,3 промілє та в сечі - 2,8 промілє, що по офіційним таблицям та відносно живої особи відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння. Згідно довідки АТ «Українська залізниця» № ЦЦТех - 08/254 від 27 серпня 2021 року тепловоз серії ЧМЕЗ №3342 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Гребінка» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця». [PERSON] працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Гребінка» регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста тепловоза з 07 лютого 2007 року по теперішній час (а.с. 16). З Протоколу оперативної наради при начальнику локомотивного депо Гребінка Південної залізниці від 15 червня 2020 року, Акту службового розслідування аварії від 16 червня 2020 року, пояснень [PERSON] та [PERSON] (а.с. 54-60), досліджених у судовому засіданні, вбачається, що вина працівників АТ «Українська Залізниця» в загибелі [PERSON] відсутня. Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Положення частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до вимог частин 2 та 5 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У даній справі відповідачем не було доведено факту існування непереборної сили, внаслідок якої настала залізнично-транспортна пригода та загибель [PERSON] , оскільки не надано в цій частині жодних переконливих доказів. Крім того, суд не бере до уваги доводи представника відповідача в тій частині, що загибель [PERSON] відбулася внаслідок його власного умислу, оскільки доказів існування умислу загиблого на спричинення йому смерті не було встановлено ні під час судового розгляду даної справи, ні під час досудового розслідування кримінального провадження № 12020170290000217, що стверджується постановою від 19 серпня 2020 року. Розглядаючи вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходить з того, що моральна шкода позивачці завдана смертю її неповнолітнього сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивачки душевні страждання. Зазначені обставини істотно змінюють життя позивачки, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому з віком додаткові зусилля з її боку на організацію свого життя та матеріальне її забезпечення. Відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивачки, є неможливим. За наслідками смерті сина позивачка позбавлена матеріальної та моральної підтримки з боку померлого у житті в майбутньому. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру відкодування суд враховує, що смерть сина позивачки спричинена також у зв`язку з його особистою необережністю, оскільки однією з причин загибелі [PERSON] є недотримання померлим Правил безпеки громадян на залізничому транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 22.11.2007 №1059, відповідно до п.2.5, 2.6 яких пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше 5 метрів; переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом, що наближається, якщо до нього залишилось менше ніж 400м. Вказані обставини, на думку суду, впливають на розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідачем. З урахуванням зазначених обставин, враховуючи принцип розумності, виваженості і справедливості, суд уважає, що стягненню підлягає сума у розмірі 200000грн. Дана сума, на думку суду, пропорційна та адекватна тим стражданням, яких зазнала позивачка в результаті смерті неповнолітнього сина внаслідок залізнично-транспортної пригоди, та на думку суму є належним відшкодуванням у цьому випадку. При цьому не заслуговують на увагу доводи представника відповідача в тій частині, що позивачкою та її представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру завданої позивачці моральної шкоди, з огляду на те, що в позовній заяві та в судовому засіданні представником позивачки було вказано, які саме моральні страждання були перенесені [PERSON] , обґрунтовано розмір компенсації за них та зазначено докази, які були досліджені під час розгляду справи. Суд не приймає до уваги аргументи сторони відповідача в тій частині, що позивачка не проживала з сином однією сім`єю, оскільки вони були зареєстровані за різними адресами, у зв`язку з тим, що констукція ч.2 ст.1168 ЦК України не вимагає такої обов`язкової умови для відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, як проживання батьків з такою особою. Крім того є необгрунтованими доводи відповідача в тій частині, що позивачка неодноразово нехтувала своїми обов`язками щодо виховання сина, за що неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, що призвело до руйнування життєвого зв`язку між матір`ю та сином ще за його життя, з огляду на таке. В обгрунтування вказаних доводів відповідачем надано постанови судів про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП від 23.11.2017, 24.04.2018, 17.03.2015, 20.03.2015. Однак в силу положень ст.39 КУпАП позивачка вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню, тому вказані доводи не заслуговують на увагу. Підсумовуючи все вищевикладене суд зазначає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі, передбаченому п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" як за вимогу майнового характеру, що становить 2000грн, оскільки позивачка просить відшкодувати моральну шкоду грошима (постанова КЦС ВС від 28.11.2018 усправі №761/11472/15-ц).

Outcome: partial