Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

У березні місяці 2017 року [PERSON] звернувся із позовом до суду, який мотивує тим, що 27 липня 1992 року був призначений на посаду директора в Хмельницькій філії публчічного акціонерного товариства «Укрінбанк», в подальшому з 21.09.2013 року Хмельницьке центральне відділення ПАТ «Укрінбанк». На підставі постанови Правління Національного банку України від 24 грудня 2015 року № 934 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Укрінбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 грудня 2015 року № 239 « Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Укрінбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» Відповідно до постанови Правління Національного банку від 22.03.2016 року №180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УКРІНБАНК» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 22.03.2016 року №385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УКРІНБАНК» та делегування повноважень ліквідатору банку». В ході судового процесу між Фондом та ПАТ «УКРІНБАНК» Окружним адміністративним судом м. Києва прийнято рішення від 29.04.2016 року яким фактично було відмінено запроваджену в ПАТ «УКРІНБАНК» процедуру ліквідації. А також ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 р. по справі №826/5325/16 апеляційні скарги Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб були залишенні без задоволення, а оскаржувана постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.04.2016 р. без змін. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було подано касаційну скаргу на рішення Київського апеляційного суду від 13.07.2016 р., яка в подальшому також було залишена без задоволення. 13.07.2016 р. на загальних зборах акціонерів ПАТ «УКРІНБАНК», ПАТ «УКРІНБАНК» перейменовано в ПАТ «УКРІНКОМ», яке є правонаступником всіх його прав та зобов»язань. 08.12.2016р. позивач був звільнений Фондом з займаної посади за угодою сторін (наказ №17-к від 16.09.2016 р.) згідно з поданою ним заявою, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Ні Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, ні правонаступником ПАТ «УКРІНКОМ» його зарплата, пенсія за грудень місяць 2015 року та вкладні кошти виплачені йому не були. Відповідач добровільно виплатити кошти не бажає, тому позивач звернувся до суду та просить стягнути з ПАТ «УКРІНКОМ» на його користь заробітну плату за грудень 2016 р. в сумі 12664,78 грн., пенсію за грудень 2016 року в сумі 3836,61 грн. та кошти по вкладах банківського договору за № 10-1359749 від 24.06.2015 року на суму 512,48 доларів СЩА та № 10-1390620 від 02.10.2015 року на суму 423,42 долари США, нарахованих відсотків за вкладами на суму 22.19 доларів США та 5.49 доларів США. Окрім того просить стягнути моральну шкоду за затримку виплати заробітної плати виходячи із розрахунку суми заборгованості 16 501,39 грн. та по депозитних договорах в сумі 25 928,59 грн. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги щодо стягнення заборгованості із заробітної плати, моральної шкоди завданої затримкою у виплаті заборгованої заробітної плати та заборгованості із виплати пенсії залишив без розгляду у зв»язку із добровільною їх виплатою. Вимоги стосовно стягнення сум депозитних вкладів та моральної шкоди за затримку виплати депозитних вкладів в сумі 25 928,59 грн. підтримав та просить їх задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, повідомлений про час і місце судового розгляду у встановленому законом порядку. Суд, вислухавши доводи позивача, перевіривши матеріали справи доказами, вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно установлено, що позивачем та публічного акціонерного товариства «Український іноваційний банк» 24 червня 2015 року було укладено договір про розміщення банківського вкладу за № 10-1359749 відповідно до якого вкладник [PERSON] передав в управління банку грошові кошти в сумі 512,48 доларів США на строк до 27.12.2015 року включно із сплатою 11% річних. Крім того, 02 жовтня 2015 року цими ж сторонами року було укладено договір про розміщення банківського вкладу за № 10-1390620 відповідно до якого вкладник [PERSON] передав в управління банку грошові кошти в сумі 423,42 доларів США на строк до 25.12.2015 року включно із сплатою 7,5 % річних. Тобто, умовами укладених договорів передбачено розмір процентної ставки, термін розміщення вкладів, автопролонгація передбачена, якщо клієнт не вимагає повернення вкладу в день його закінчення. Внесення коштів відповідачем на рахунок підтверджується меморіальними ордерами за № 7626671 від 24 червня 2015 року та за № 762669 від 24.06.2015 року на загальну суму 512.48 доларів США та за № 12059498 від 02 квітня 2015 року на суму 423,42 долари США. Розмір нарахованих процентів та суму вкладів підтверджуються виписками по особових рахунка, з яких вбачається нарахування процентів в розмірі 5,49 доларів США та 22,19 доларів США. Нарахування процентів по день повернення вкладів позивач не вимагає. У визначений договором строк банк вкладів та відсотків по ньому позивачеві не повернув. Відповідно до ст. 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статтей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона(банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частинами 1, та 2 статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти ч. ч. 1, 5 ст. 1061 ЦК України. Таким чином, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк по день фактичного їх повернення вкладникові. Судом встановлено, що по закінченню строку дії договорів у звязку із звільненням, позивач звернувся до банку із заявою про повернення банківських вкладів та сплати процентів, чим засвідчив свій намір припинити дію укладених договорів. На вказані звернення позивач відповіді не отримав, кошти повернуті не були. Розглядаючи справу "Золотас проти Греції", Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи. Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Однак, суд вважає, що вимога щодо відшкодування моральної шкоди, пов»язана із затримкою виплати вкладів задовленню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п 2. постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із наступними змінами спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 ЗУ «Про інформацію», ст. 44 ЗУ «Про авторське право і суміжні права»; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Оскільки ні нормами Конституції України, ні законом чи іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, ні спеціальним законом «Про банки та банківську діяльність», ні договором не передбачено право на відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди у зв'язку з неповерненням грошових коштів з банківського рахунку, вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial