Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

В серпні 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що під час шлюбу, зареєстрованого 27.06.1978 року ними було придбано спільне майно, а саме, причеп автомобільний, шасі №[NUMBER], придбаний 01.06.1993 року, вартістю 2 000 грн., домоволодіння - польовий стан, розташований по [ADDRESS] вартістю 2 000 грн., придбаний 05.04.2000 року, 1/2 частина будинку, а саме кв.2, розташована за адресою [ADDRESS], вартістю 80 000 грн., придбана 02.01.1993 року, незакінчене будівництвом домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] придбане 15.07.1994 року, вартістю 2 000 грн., квартира [ADDRESS], придбана в 2003 році, вартістю 160 000 грн., земельна ділянка площею 0,20 га. для обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель, розташована по [ADDRESS] земельна ділянка площею 0,11 га. для обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель, розташована по [ADDRESS], загальна вартість спільного майна - 246 000 грн. Позивач просить розподілити спільне майно подружжя, виділивши йому наступне майно вартістю 120 000 грн.: домоволодіння - польовий стан, розташований по [ADDRESS], 1/4 частину будинку, розташованого за адресою [ADDRESS], 1/2 частину незакінченого будівництвом домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] 1/2 частину квартири [ADDRESS], 1/2 частину земельної ділянки площею 0,20 га. для обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель, розташовану по [ADDRESS] 1/2 частину земельної ділянки площею 0,11 га. для обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель, розташованої по [ADDRESS]. В ході розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд визнати домоволодіння - польовий стан, розташований по [ADDRESS] його особистою власністю, зазначаючи, що з 1998 року сторони припинили спільне проживання та фактично припинили шлюбні відносини. В квітні 2000 року [PERSON] придбав для КФГ «[PERSON].» польовий стан та використовує його для виробничих цілей. В 2006 році рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та в ньому встановлено, що сторони живуть окремо один від одного з 1998 року. Крім того, ще в 2003 році [PERSON] пред'являв позов до [PERSON] про розірвання шлюбу та в серпні 2008 року було досягнуто між сторонами угоди, згідно умов якої [PERSON] виділяється у власність домоволодіння-польовий стан розташований в [ADDRESS]. Також, згідно уставу фермерського господарства «[PERSON].», який зареєстрований в новій редакції 13.06.2012 року, його засновником є [PERSON], та в п. 4.3.1 визначено, що за рахунок майна засновника формується статутний капітал: - земельна ділянка площею 12 га.; - домоволодіння - польовий стан №4 розташований за адресою [ADDRESS], отже виходячи з положень ст. ст. 57,61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Також [PERSON] просив провести розподіл 1/2 частини будинку [ADDRESS] шляхом визнання за ним права власності на 1/4 частину будинку, та виділивши йому в натурі приміщення визначені згідно висновку будівельно - технічної експертизи № 03/09-2012 від 15.06.2012 року стороні №2 за варіантом №2, стягнувши з нього на користь [PERSON] компенсацію вартості часток, зазначивши, що даний варіант розподілу будинку по вертикалі згідно якого кожній із сторін виділяються приміщення і на першому і на другому поверсі є доцільнішим так як він є людиною похилого віку і йому буде важко підніматися на другий поверх та просив виділити йому у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель, розташовану по [ADDRESS] площею 341 кв.м., 105 кв.м., залишивши в спільному користуванні сторін 360 кв.м., стягнути зі [PERSON] на його користь половину витрат сплачених за судові експертизи в сумі 8000 грн. [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що під час шлюбу зі [PERSON], було придбано майно, а саме: причеп автомобільний, шасі №[NUMBER], придбаний 01.06.1993 року, вартістю 2 000 грн., домоволодіння - польовий стан, розташований по [ADDRESS] придбаний 05.04.2000 року, вартістю 1 500 грн., 1/2 частина будинку, розташованого за адресою [ADDRESS], вартістю 120 000 грн., придбаного 02.01.1993 року, незакінчене будівництвом домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] придбане 15.07.1994 року, вартістю 2000 грн., земельна ділянка площею 12 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Кам'янської сільської ради, вартістю 150 064,44 грн., загальна вартість спільного майна - 325 785,44 грн. та просила в остаточному варіанті позовних вимог поділити майно, набуте під час шлюбу, визнавши за нею право власності на: 1/2 частину причепу автомобільного шасі №[NUMBER], 1/2 частину домоволодіння - польовий стан, розташований в [ADDRESS], 1/4 частину будинку, розташованого за адресою [ADDRESS], а саме 1/2 частину квартири [ADDRESS], виділивши їй в натурі приміщення визначені згідно висновку будівельно - технічної експертизи № 03/09-2012 від 15.06.2012 року стороні №2 за варіантом №1, 1/2 частину незакінченого будівництвом домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] виділити їй в користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель, розташовану по [ADDRESS] площею 341 кв.м., 105 кв.м., залишивши в спільному користуванні сторін 360 кв.м., 1/2 частину земельної ділянки площею 12 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Кам'янської сільської ради, зазначаючи, що фактично сторони припинили шлюбні відносини з 2004 року, тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу. Ухвалою суду від 26.12.2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Кам'янської сільської ради площею 12 га. виділено в окреме провадження. Ухвалами від 30.10.2013 року та від 14.01.2014 року позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за [PERSON] права власності на незакінчене будівництвом домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] квартири [ADDRESS], земельної ділянки площею 0,20 га для обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель, розташованої по [ADDRESS] стягнення з нього на користь [PERSON] 24 882,5 грн., за клопотанням представника [PERSON] - [PERSON] залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] змінені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Позов [PERSON] визнали частково в частині розподілу 1/2 частини будинку [ADDRESS], наполягаючи на 2 варіанті розподілу запропонованого експертом, в іншій частині позову просили відмовити, оскільки причеп був проданий, домоволодіння - польовий стан, розташований по [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] Представник відповідачки - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] щодо розподілу 1/2 частини будинку [ADDRESS] визнав частково, наполягаючи на 1 варіанті розподілу будинку запропонованого експертом та просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково, відмовивши в задоволені позовних вимог в частині домоволодіння - польовий стан, розташований по [ADDRESS] його особистою власністю, стягнувши витрати на проведення експертизи в сумі 1750 грн., оскільки дана експертиза проводилася також і в інтересах [PERSON] Вислухавши [PERSON], представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 27 липня 1978 року до 23 січня 2006 року, що підтверджується рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 січня 2006 року, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 22 серпня 2011 року. (а.с. 19, 69, 233) Як вбачається з договору купівлі-продажу домоволодіння від 05.04.2000 року продавець - КСП «Прогрес» в особі [PERSON] продав, а [PERSON] купив домоволодіння-польовий стан №4, розташований в [ADDRESS] (а.с. 6) Згідно договору купівлі-продажу від 02.01.1993 року [PERSON] в особі АСХП «Прогрес» діюча на підставі довіреності продала, а [PERSON] купив чотирьохкімнатний котедж 1/2 частину домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] (а.с. 5) Згідно положень договору від 15.07.1994 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила незакінчене будівництвом домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] (а.с. 4) Відповідно до витягу з рішення Кам'янської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області № 104 Х-ХХ11 від 29.01.1997 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,11 га для обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель по [ADDRESS]. (а.с. 8,9) Крім того, згідно довідки КП «Ізмаїльське МБТІ» № 350 від 31.01.2012 року (а.с. 85) власником незакінченого будівництвом домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.1994 року (а.с.85). Право власності на незакінчене будівництвом домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] не зареєстровано. Власником домоволодіння-польовий стан, розташованого по [ADDRESS] та 1/2 частини будинку [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.2000 р. та на підставі договору купівлі-продажу від 02.01.1993 року, №1. Також як вбачається з відповіді відділення реєстраційно - екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування м. Ізмаїл, Ізмаїльського та Кілійського районів на ім'я [PERSON] зареєстровано 01.06.1993 року, транспортний засіб марки «ОДАЗ 8144 ОДИССЕЙ», д/н [NUMBER], шасі №[NUMBER], 1993 року випуску (а.с. 167). За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Таким чином, до спірних правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року, підлягає застосуванню Кодекс про шлюб та сім'ю України (1969 р.), та норми ЦК УРСР (1963 р.) Оскільки спірне майно придбано сторонами за договорами в 1993, 1994, 2000 роках, суд приходить до висновку, що правовідносини сторін регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю України (1969 р.), та нормами ЦК УРСР (1963 р.) Згідно ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В ст. 24 КпШС визначено, що роздільним майном є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Відповідно до ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Статтею 29 КпШС визначено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» судам слід мати на увазі, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Оскільки, зазначене майно, а саме: домоволодіння-польовий стан, розташований по [ADDRESS] 1/2 частина будинку [ADDRESS] транспортний засіб (причеп) марки «ОДАЗ 8144 ОДИССЕЙ», д/н [NUMBER], шасі №[NUMBER], 1993 року випуску, незакінчене будівництвом домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] набуте під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], воно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та підлягає розподілу. При цьому суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що домоволодіння-польовий стан, розташований по [ADDRESS] є його особистою власністю, так він придбаний ним за особисті кошти в період припинення подружніх відносин зі [PERSON] та є статутним капіталом ФГ «[PERSON].», оскільки його посилання на дані обставини є необґрунтованими, виходячи з наступного. Як вбачається з рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.06.2006 року (а.с. 69, 233), на яке посилається в обґрунтування своєї позиції [PERSON], в його описовій частині зазначено, що «[PERSON] звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що в сім'ї склались не нормальні відносини, різні погляди на життя призводять до конфліктів та скандалів, примирення по ствердженню позивача неможливе. Сторони живуть окремо один від одного з 1998 року, просить шлюб розірвати». Однак, в мотивувальній частині рішення судом не встановлено з якого часу сторони проживають окремо при фактичному припиненні шлюбу. Дослідити матеріали цивільної справи № 2-8070-05 не вбачається можливим, оскільки матеріали справи знищено. Крім того, згідно пояснень свідків [PERSON], [PERSON] судом встановлено, що ще в 2003 році сторони проживали однією сім'єю. Також суд не приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що домоволодіння-польовий стан, розташований по [ADDRESS] не підлягає розподілу, так як знаходиться на балансі ФГ «[PERSON]», оскільки суду на надано належних доказів, щодо того, коли це майно було внесено на баланс ФГ. Крім того, при внесенні на баланс підприємства майна не змінюється його власник. Що стосується посилання [PERSON] на угоду сторін від 21.08.2003 року (а.с. 33) суд вважає їх необґрунтованими, оскільки дана угода не затверджена судом. Крім того, навпаки в цій угоді сторони визначають, що домоволодіння-польовий стан, розташований по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання домоволодіння-польовий стан, розташованого по [ADDRESS] особистою власністю необхідно відмовити у зв'язку з необґрунтованістю. Що стосується вимог [PERSON] в частині розподілу 1/2 частини будинку [ADDRESS] та незакінченого будівництвом домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] суд приходить до висновку, що вони підлягають задоволенню, та необхідно виділити [PERSON] 1/4 частину будинку [ADDRESS], та 1/2 частину незакінченого будівництвом домоволодіння, розташованого по [ADDRESS], оскільки відповідно до ст. 22 КпШС дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Виходячи з вищенаведеного також підлягають задоволенню зустрічні вимоги [PERSON] про виділ їй у власність 1/2 частини домоволодіння-польовий стан, розташованого по [ADDRESS] 1/4 частини будинку [ADDRESS], 1/2 частини незакінченого будівництвом домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] 1/2 частину транспортного засобу (причепу) марки «ОДАЗ 8144 ОДИССЕЙ», д/н [NUMBER], шасі №[NUMBER],1993 року. При визначені варіанту розподілу частини будинку [ADDRESS] суд приходить до висновку, що за доцільне є провести розподіл згідно варіанту №2 запропонованого експертом у висновку №03/09-2012 року від 15.06.2012 року складеного на виконання ухвали суду від 24.01.2012 року, у зв'язку з тим, що за даним варіантом дійсно проводиться розподіл будинку по вертикалі з виділенням кожній із сторін приміщень як на першому поверсі так і на другому поверсі, що не призведе до порушень прав кожного із подружжя, оскільки відповідно до варіанту №1 запропонованого експертом розподіл проводиться по горизонталі і 1стороні виділяється перший поверх, 2 - й - другий, що може призвести до порушення прав однієї із сторін. За таких обставин, суд приходить до висновку, що необхідно виділити у власність [PERSON] 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS], а саме, частину житлового будинку літ. «А», до складу якої входять приміщення квартири №2 позначені в плані №№2-1 - веранда (частина), площею 2,6 кв.м.; 2-1 - сходова клітина (частина), площею 3,9 кв.м.; 2-3 - ванна, площею 2,5 кв.м.; 2-4 - вбиральня, площею 1,3 кв.м.; 2-5 - жила кімната, площею 18,0 кв.м.; 2-8 - жила кімната, площею 9,4 кв.м.; 2-9-жила кімната, площею 8,5 кв.м., всього 46,2 кв.м., вартістю 81195 грн.; із господарських будівель: літ. «В» - вхід в підвал, вартістю 2532 грн.; літ. «в» - підвал, вартістю 8567 грн.; літ. «Г» - гараж, вартістю 22751 грн.; літ «Д» - навіс, вартістю 6849 грн., загальною вартістю 40699 грн.; 1/2 частину господарських споруд, які залишаються у спільному користуванні №1 - ворота, №3 - паркан; №5 - огорожа, № 6 - басейн; №8 - водопровід; №10 - вимощення, загальною вартістю 16146 грн. Всього майна на суму 138048 грн. А також виділити у власність [PERSON] 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS], а саме, частину житлового будинку літ. «А», до складу якої входять приміщення квартири №2 позначені в плані №№2-1 - веранда (частина), площею 9,4 кв.м.; 2-1 - сходова клітина (частина), площею 8,2 кв.м.; 2-2 - кухня, площею 8,0 кв.м.; 2-6 - сходова клітина, площею 11,8 кв.м., 2-7 - жила кімната, площею 12,6 кв.м., всього 50 кв.м., вартістю 91712 грн.; із господарських будівель: літ. «Б» - сарай, вартістю 18366 грн.; літ. «Е» - вбиральня, вартістю 1115 грн.; літ. «Ж» - сарай, вартістю 2496 грн.; 1/2 частину господарських споруд, які залишаються у спільному користуванні: №1 - ворота, №3 - паркан; №5 - огорожа; №6 - басейн; №8 - водопровід; №10 - вимощення, загальною вартістю 16146 грн. Всього майна на суму 129835 грн. Як передбачено ст. 100 ЖК України переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення провадяться з метою підвищення їх благоустрою і перетворення комунальних квартир в окремі квартири на сім'ю. Переобладнання і перепланування жилого приміщення допускаються за згодою наймача, членів сім'ї, які проживають разом з ним, та наймодавця і з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. За таких обставин, суд приходить до висновку, виходячи з висновку експерта №03/09-2012 року, що для облаштування двох ізольованих квартир [PERSON] необхідно виконати наступні будівельні роботи: демонтувати сходові марші та площадки; улаштувати міжповерхове перекриття над приміщенням №2-1; демонтувати дверні блоки та закласти дверні прорізи між приміщеннями №2-1 та №2-1 і приміщеннями №2-6 та №2-9, а також виходу на терасу, переобладнати системи опалення, електропостачання, газопостачання та [PERSON] необхідно виконати наступні будівельні роботи: улаштувати дверні прорізи із встановленням дверних блоків в стіні між приміщеннями № 2-1 та № 2-5, а також в зовнішній стіні для організації нових входів у приміщення №2-1 (частина), площею 8,2 кв.м., №2-6 та №2-9; виконати реконструкцію прибудови літ. «а» для улаштування вхідної групи до виділених сторонам приміщень, переобладнати системи водопостачання і каналізації. Реконструкцію здійснювати за узгодженим в законному порядку проектом, виконаним ліцензованою організацією з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Також виходячи з рівності часток, суд вважає, за необхідне стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості в частині спільного майна подружжя у розмірі 4102,50 грн. Що стосується вимог [PERSON] щодо виділу йому у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарсько-побутових будівель, розташованої по [ADDRESS] площею 341 кв.м., 105 кв.м., залишивши в спільному користуванні сторін 360 кв.м., суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки право власності на земельну ділянку згідно ст. 126 ЗК України посвідчується державним актом на право власності на земельну ділянку. Доказів в підтвердження отримання сторонами державного акту на зазначену земельну ділянку суду надано не було, отже відсутні документи в підтвердження права власності на земельні ділянки та позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими. Згідно ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Належний сторонам житловий будинок №[NUMBER], надвірні та господарські будови розташовані на земельній ділянці, фактичний розмір якої на даний час дорівнює 1232 кв.м., що підтверджується висновком експертизи №03/09-2012 року від 15.06.2012 року. Оскільки відповідно роз'яснень в п.п.19, 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 року №7 «Про порядок застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Абзаци 1 і 2 цього пункту стосуються також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. За таких обставин, щодо вимог [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, то суд вважає, що [PERSON] необхідно виділити у користування земельну ділянку відповідно до 2-го варіанту розподілу запропонованого експертом, за яким у фактичне користування [PERSON] виділяється частина земельної ділянки площею 616 кв.м., в тому числі, частину земельної ділянки, яка виділяється в безпосереднє користування площею 446 кв.м. та площею 341 кв.м. і частини земельної ділянки загального користування площею 160 кв.м. з виходом на [ADDRESS] встановивши лінію розмежування згідно висновку експерта № 03/09-2012 від 15.06.2012 року. При цьому суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення зі [PERSON] на її користь компенсації вартості її частки в транспортному засобі (причеп) марки «ОДАЗ 8144 ОДИССЕЙ», д/н [NUMBER], шасі №[NUMBER],1993 року, оскільки сторони не прийшли до згоди щодо вартості даного транспортного засобу, не надали суду доказів в підтвердження його вартості. Що стосується доводів [PERSON] про те, що транспортний засіб (причеп) марки «ОДАЗ 8144 ОДИССЕЙ», д/н [NUMBER], шасі №[NUMBER],1993 року проданий і у зв'язку з цим не підлягає розподілу, суд їх не приймає до уваги, оскільки як вбачається з відповіді відділення реєстраційно - екзаменаційної роботи ДАІ з обслуговування м. Ізмаїл, Ізмаїльського та Кілійського районів на ім'я [PERSON] зареєстровано 01.06.1993 року, транспортний засіб марки «ОДАЗ 8144 ОДИССЕЙ», д/н [NUMBER], шасі №[NUMBER],1993 року випуску. Належних та допустимих доказів в підтвердження продажу даного транспортного засобу сторонами суду надано не було. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин, суд вважає, за необхідне стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1750 грн.

Outcome: partial