Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в якій просить суд стягнути з ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період з 14.10.2019 по 21.12.2019 у сумі 27 526 грн. 45 коп., середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 09.01.2020 по 01.07.2020 в сумі 81 916 грн. 90 коп., моральну шкоду в сумі 10 000 грн., а всього - 119 443 грн. 35 коп. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 11.10.2019 він займав посаду заступника директора ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» на підставі наказу №170-К від 10.10.2019 з посадовим окладом 14 772 грн. У зв`язку з суттєвим погіршенням здоров`я з 06.11.2019 позивач змушений був піти на лікарняний. У день відкриття лікарняного, засобами телефонного зв`язку повідомив відділ кадрів відповідача про відсутність з причин тяжкого стану здоров`я. 21.12.2019 у зв`язку з закінченням лікарняного, позивач з`явився на своє робоче місце, але працівники підприємства відмовились допустити позивача до робочого місця, та заявили, що позивач звільнений, мотивуючи наявністю наказу про звільнення нібито за п. 4 ст. 40 КЗпП України, підписаного всупереч положень Статуту підприємства, не директором, а особою що не мала повноважень на звільнення працівників. Того ж дня, позивачем та працівниками підприємства складені акти про недопущення на робоче місце та видано наказ про звільнення за прогул без поважних причин. Наказ №199-К від 06.11.2019 про звільнення підписаний головним економістом, що ставить під сумнів законність такого наказу та рішення про звільнення в цілому. Позивач зазначає, що 09.01.2020 позивач звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом про поновлення на роботі. За результатами розгляду позову рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.03.2020 позовні вимоги задоволено повністю, визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади заступника директора ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» на підставі наказу про звільнення №199-К та поновлено на роботі на посаді. Постановою Харківського апеляційного суду від 01.07.2020 апеляційну скаргу ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» залишено без задоволення та вищезазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. Також позивачем розрахована середньоденна заробітна плата у відповідності до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 №100, яка становить 14772/22 робочих дні та складає 671,45 грн. в день. Заборгованість з заробітної плати за період з 14.10.2019 по 31.10.2019, тобто 13 робочих днів становить 8 728 грн. 85 коп. З 01.11.2019 по 06.11.2019 за 4 робочих дні складає 2 682 грн. 80 коп. З 06.11.2019 по 21.12.2019 позивач перебував на лікарняному 32 робочих дні, що у розрахунку стажу роботи позивача складає 32*671,45*0,75 дорівнює 16 114 грн. 80 коп. Отже, за період часу з 14.10.2019 по 21.12.2019 сума невиплаченої заробітної плати складає 27 526 грн. 45 коп. Позивач зазначає, що рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.03.2020, яке набуло законної сили постановою Харківського апеляційного суду від 01.07.2020 не виконано, позивач не поновлений на роботі. Крім того, з часу звернення з позовною заявою, а саме з 09.01.2020 по 01.07.2020 триває вимушений прогул позивача. В січні 2020 було 21 робочий день, в лютому 2020 20 робочих дні, в березні 2020 було 21 робочий день, в квітні 2020 було 21 робочий день, в травні 2020 було 19 робочих дні, в червні 2020 було близько 20 робочих дні. Отже, період вимушеного прогулу позивача з 09.01.2020 по 01.07.2020 становить 122*671,45 та дорівнює 81 916 грн. 90 коп. Позивач вказує, що у зв`язку з незаконними діями відповідача, позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що були втрачені нормальні життєві зв`язки , що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя . Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав та глибину душевних страждань. Незаконне звільнення призвело до «підриву ділової репутації» позивача. Вважає за необхідне стягнути на його користь моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.09.2020 позовну заяву залишено без руху, надано час для усунення недоліків. 17.09.2020 позивачем було подано заяву про усунення недоліків та про зміну позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в якій просить суд стягнути з ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період з 14.10.2019 по 21.12.2019 у сумі 26 452 грн. 13 коп., середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 09.01.2020 по 01.07.2020 в сумі 81 916 грн. 90 коп., моральну шкоду в сумі 10 000 грн., витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5567,50 грн., а всього - 118 369 грн. 03 коп. Крім того, позивачем приведений уточнений розрахунок суми стягнення та надано додаткові документи на обґрунтування позовної заяви. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.09.2020 відкрито провадження у справі та призначеного розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або спорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу, обравши передбачений законом або умовами договору спосіб захисту. Згідно частини 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у справі, яка розглядається в порядку цивільного судочинства, повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 ЦПК України учасник справи, на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, а суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно наказу ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» №170-К від 10.10.2019 [PERSON] 11.10.2019 прийнятий на роботу на посаду заступника директора з посадовим окладом 14 772 грн. /а.с.3/ Відповідно до наказу ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» №199-К від 06.11.2019 [PERSON] 06.11.2019 звільнений з посади заступника директора за прогул без поважних причин у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗПП України. /а.с.4/ Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.03.2020 у справі №646/83/20 позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю. Визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади заступника директора ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» на підставі наказу про звільнення №199-К від 06.11.2019 та поновлено [PERSON] на посаді заступника директора ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство». /а.с.5-7/. Крім того, в мотивувальній частині рішення зазначено, що суд вважає наявними підстави для прийняття рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2019 до дня поновлення на роботі. В той час, суд позбавлений можливості вирішити питання про розрахунок зазначеної суми і її стягнення. Згідно постанови Харківського апеляційного суду від 01.07.2020 у справі №646/83/20 апеляційну скаргу ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» залишено без задоволення та рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.03.2020 залишено без змін. /а.с.8-10/ Крім того, позивачем надано відомості з Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] за періоди з 2004-2017 роки./а.с.11-14/ 25.03.2020 Червонозаводським районним судом м. Харкова у справі №646/83/20 видано виконавчий лист. /а.с.27-28/ Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому та Чугуївському районах та м. Чугуєву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Єкимової К.М. від 10.04.2020 у виконавчому провадженні №61662922, за невиконання вимог виконавчого листа №646/83/20 виданого 25.03.2020 Червонозаводським районним судом м. Харкова, на ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» накладено штраф у розмірі 10 200 грн. /а.с.29/ Згідно вимоги державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому та Чугуївському районах та м. Чугуєву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у виконавчому провадженні №61662922 від 23.04.2020, вимагається протягом трьох робочих [PERSON] поновити на посаді заступника директора ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство»./а.с.30-31/ Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому та Чугуївському районах та м. Чугуєву Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Юнашевича Д.А. від 01.06.2020, виконавче провадження №61662922, за виконавчим листом №646/83/20, що виданий 25.03.2020 Червонозаводським районним судом м. Харкова, закінчено /а.с.32/ Позивачем надано формулу, за якою було здійснено розрахунок заборгованості середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, згідно якої заборгованість із заробітної плати становить: за жовтень 2019 (з 14.10.2019 по 31.10.2019)- 8 728,85 грн. (671,45 - сума грошових коштів за один робочий день; 13 робочих днів - кількість відпрацьованих робочих днів); за листопад 2019 (з 01.11.2019 по 06.11.2019)- 2 682,80 грн. (671,45 - сума грошових коштів за один робочий день; 4 робочих днів - кількість відпрацьованих робочих днів); з 06.11.2019 по 21.12.2019 позивач перебував на лікарняному 32 робочих дні, що становить 15 040,48 грн. (571,45 грн. - сума грошових коштів за один робочий день; 32 робочих дні - кількість робочих днів, які позивач перебував на лікарняному з 06.11.2019 по 21.12.2019; 70% - відсоток страхового стажу позивача, що виплачується працівнику в розрахунку середньої заробітної плати та в формулі рахується як 0,70.) Таким чином, за період часу з 14.10.2019 по 21.12.2019 сума невиплаченої заробітної плати складає 8 728,85 грн.+2 682, 15 грн.+15 040,48 грн.= 26 452,13 грн./а.с.37/ Також судом дослідженого документи, надані на запит суду відповідачем 05.10.2020. Згідно повідомлення ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» від 01.10.2020 за вих. №08-24/462, відповідно до відомості про виплату готівки №ЛГП-00172 в касу підприємства з розрахункового рахунку були отримані кошти в сумі 5 405 грн. для виплати заробітної плати [PERSON] , але він в термін не з`явився, щоб її отримати. В зв`язку з чим кошти було депоновано до банку (видатковий касовий ордер від 27.11.2019, реєстр депонованої заробітної плати від 27.11.2019, квитанція №1УХТ57670 від 27.11.2019). Станом на 30.10.2019 заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] становить 6 172,40 грн. Відповідно до довідки про заробітну плату [PERSON] , за жовтень 2019 - заробітна плата становить 6 714,55 грн., за листопад 2019 -953,04 грн. Положеннями ст.43 Конституції України, гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпПУ, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 ст. 97 КЗпП передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Як закріплено ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а також ст. 115 КЗпП України, - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 116 цього Кодексу встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно повідомлення ДП «Чугуєво-Бабчинське лісове господарство» від 01.10.2020 за вих. №08-24/462, станом на 30.10.2019 заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] становить 6 172,40 грн. Таким чином, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Станом на дату розгляду справи відповідачем не надано доказів перерахування вказаної суми на рахунок позивача. Більш того, згідно письмових пояснень представника позивача від 25.11.2020 вказану грошову суму позивач не отримував. В той же час, позивачем надано розрахунок заборгованості по заробітній платі з 14.10.2019 по 31.10.2019 у сумі 11 411 грн. 65 коп., що обраховано виходячи із розміру посадового окладу позивача та кількості відпрацьованих днів, без врахування лікарняних виплат. При цьому, статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. В той же час, представником позивача здійснено неналежний розрахунок розміру заборгованості з виплати заробітної плати і середньоденної заробітної плати позивача. Формула для розрахунку вказаних сум, яка визначена представником позивача є необґрунтованою, оскільки крім іншого вищевказаний розрахунок не містить відомостей щодо обов`язкових платежів, які підлягають відраховуванню із нарахованої позивачу заробітної плати. Більше того, визначення розміру заробітної плати у відповідному місяці, виходячи лище із даних, що містяться у наданих суду наказу про розмір посадового окладу, є необґрунтованим, оскільки суду не надано вичерпних даних, які беззаперечно підтверджують розмір нарахованої позивачу заробітної плати у відповідному місяці. Представником позивача не було спростовано дані щодо розміру заборгованості із виплати заробітної плати позивачу, які містяться у довідці відповідача. Так, представником позивача не було надано суду усіх первинних документів, на підставі яких суд може обрахувати розмір заробітної плати, що підлягала виплаті позивачу. Таким чином, сума заборгованості з заробітної плати відповідача перед позивачем за період з жовтня 2019 по листопад 2019 складає у розмірі 6172 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення суми на виплату лікарняного за період з 06.11.2019 по 21.12.2019 суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 19 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, відсутні підстави для стягнення суми лікарняного за період після наказу про звільнення, оскільки між позивачем та відповідачем були відсутні трудові відносини. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 листопада 2016 року (№ 6-1395цс16), вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Отже, відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невідання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Такий правовий висновок сформульований у Постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 та Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі 569/10189/16-ц, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Таким чином, стаття 236 КЗпП України передбачає, що у разі несвоєчасного виконання роботодавцем рішення суду про поновлення працівника на роботі, такий працівник має право на виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, що утворилася через затримку виконання судового рішення про його поновлення на роботі. Так, у пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами), при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Суд вважає необхідним зазначити, що законодавець пов`язує виконання рішення саме з виданням наказу про поновлення на роботі, внесення записів до трудової книжки є належним виконанням такого наказу, та відповідно Інструкцією «Про порядок ведення трудових книжок працівників» встановлено строки для внесення таких записів. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тлумачення частини другої статті 235 КЗпП, пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, свідчить, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. При цьому, якщо за період від часу звільнення працівника до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу заробітна плата працівника підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних Згідно ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08лютого 1995 року № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться за вимушений прогул. Згідно абз. 3 п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктами 5 та 8 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом не приймаються до уваги розрахунки надані позивачем щодо розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки кожен з них проведено не у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Зважаючи на те, що станом на дату розгляду справи наказ про поновлення на роботі так і не видано, а отже і відсутній запис у трудовій книжці, враховуючи, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.03.2020 про поновлення позивача на попередньому місці роботи не було вирішено питання виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відповідачем не надано доказів здійснення цієї виплати добровільно, а також враховуючи, що позивача не було поновлено на роботі, зважаючи на те, що станом на дату розгляду справи наказ про поновлення на роботі так і не видано, а отже і відсутній запис у трудовій книжці, сума виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна бути розрахована за період з 09.01.2020 по 01.07.2020 в межах позовних вимог. Розрахунок середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу судом проведено на підставі довідки про доходи, яка була видана їй відповідачем. При цьому, при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд керується правовою позицією Верховного Суду України від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц, згідно якої суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення. Середньоденна заробітна плата позивача розрахована за жовтень, листопад 2019 року становить 509,04 грн. ((8023,90 + 1138,88) : (14 + 4)). Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати складає (9162,78/18=509,04). Всього робочих днів - днів вимушеного прогулу за період з 09 січня 2020 року по 01 липня 2020 року нараховується 118 днів (січень 2020 року - 17 день; лютий 2020 року- 20 днів; березень 2020 року - 21 день; квітень 2020 року - 21 день; травень 2020 року -19 днів; червень 2020 року -20 днів). За таких даних, розмір заробітної плати [PERSON] за час вимушеного прогулу складає 509,04 грн. (середньоденний розмір оплати) х 118 дні вимушеного прогулу, що дорівнює 60067,11 грн. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як встановлено судом, внаслідок незаконного звільнення і тим самим позбавлення позивача права на труд, на отримання в період вимушеного прогулу заробітної плати позивачу було завдано моральних страждань, які виразилися в порушенні його звичного життєвого укладу, в переживаннях, пов`язаних із протиправними діями щодо нього, необхідністю звертатися до суду за захистом свого порушеного права, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 10000 гривень, є завищеною і не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним у відшкодування позивачеві заподіяної йому моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивача 5000 гривень. Щодо вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги від 23.05.2020 та опис робіт виконаних адвокатом за договором та акт прийому-передачі від 10.11.2020. Враховуючи, що позивач не надав суду документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат пов`язаних із наданням правничої допомоги. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 128,07 грн. (5000грн. х 840,80грн. : 10000грн. = 420,40 грн.) та, крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 840,80 грн., оскільки позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення заробітної плати при подачі позову до суду.

Outcome: partial