Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати у сумі 1796,44 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум, при звільненні за період з 03.05.2012 року по 26.09.2014 року у сумі 81941,17 грн.; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову покликається на те, що з 27.08.1974 року перебував у трудових відносинах із відповідачем, однак 28.04.2012 року звільнився з роботи за власним бажанням (ч.3 ст.38 КЗпП України). У день звільнення з ним не було проведено усі розрахунки, а тому утворилась заборгованість по заробітній платі, яка в подальшому на виконання судового рішення була стягнута з відповідача у примусовому порядку органом державної виконавчої служби. Відтак, оскільки відповідач не провів усіх розрахунків у день звільнення, просить стягнути середній заробіток за час затримки виплат належних коштів при звільненні за період з 03.05.2012 року по 26.09.2014 року. Разом із тим, просить здійснити компенсацію у зв'язку із втратою частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати». Просить позов задовольнити повністю. У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю та просить такий задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позов визнали частково. Вони визнають позов в частині стягнення з нього компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати у розмірі 1796 грн. 44 коп. Додатково пояснив та підтримав письмову заяву від 10.03.2015 року № 904/2-15 щодо застосування строку позовної даності до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В цій частині просять суд в позові відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши зібрані по справі докази, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку що позов слід задоволити частково. Судом встановлено, що з 27.08.1974 року позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут». 28.04.2012 року звільнений з роботи за власним бажанням у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами трудової книжки. Судом встановлено, що [PERSON], на момент виконання трудових обов'язків звертався у судовому порядку про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплачену суму заробітної плати за період з серпня 2007 року по квітень 2012 року у розмірі 52728,96 грн. у порядку наказного провадження поданий 11.04.2012 року який був виконаний у примусовому порядку 17.10.2012 року. Судом встановлено, що при звільненні остаточний розрахунок з позивачем проведено не було, яка становить у сумі 12545,42 грн. Розмір такої заборгованості не оспорювався відповідачем, відтак, Франківським районним судом м.Львова видано судовий наказ № 2н/1326/804/2012, який виконаний у примусовому порядку, що підтверджено постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Сіщуком В.В. про закінчення виконавчого провадження ВП № 33522297 від 29.01.2014 року. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні робітника, сплата усіх сум, що йому повинно сплатити підприємство, установа, організація, здійснюється у день звільнення. Згідно з ст.34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно із ч.2 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закону) під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо. Відповідно до ст.3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Так, п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядку), - компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до п. 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Таким чином, позивач має право вимагати стягнення компенсації втрати доходів за порушення строків їх сплати. Згідно з поданої представником відповідача довідки №Б-910 від 03.09.2014 року про те, що невиплачена [PERSON] компенсація за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати за виплачену зарплату становить 1796 грн. 44 коп. Враховуючи наведене вище, судом приймається до уваги поданий позивачем розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, що становить у розмірі 1796,44 грн. та підлягає стягненню з відповідача, а тому суд приходить висновку, що таку позовну вимогу необхідно задовольнити. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, у Рішенні Конституційний Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв'язку із положеннями ст.ст.117, 237-1 цього кодексу, від 22.02.2012 № 4-рп/2012 (справа №1-5/2012), надав офіційне тлумачення вказаних положень та вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся із позовом до Залізничного районного суду м.Львова 26.09.2014 року, тобто із пропуском тримісячного строку після закінчень виконавчих проваджень (17.10.2012 року, 29.01.2014 року) з примусового виконання судових рішень про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати. Відповідно до ст.234 КзпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний суд може поновити ці строки. Таким чином, поновлення встановленого законом тримісячного строку звернення до суду з позовом пов'язується законодавцем із поважністю причин пропуску такого строку. Поважності причин пропуску тримісячного строку звернення до суду позивачем наведено не було, а тому у суду відсутні підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом. У відповідності до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Пропрактику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 (з наступними змінами та доповненнями) встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбаченийст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Враховуючи наведене вище, суд приходить переконання, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду для вирішення спору про стягнення середнього заробітну за час затримки виплати належним сум при звільненні, причин поважності пропуску такого судом не встановлено, а відтак у такій вимозі необхідно відмовити з підстав пропуску без поважних причин тримісячного строку звернення до суду. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. в дохід держави.

Outcome: partial