Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що є власником квартири [ADDRESS]. В спірній квартирі зареєстровані [PERSON] та її донька [PERSON]. Зазначає, що наприкінці 2011 року на прохання брата позивачки вона надала дозвіл на реєстрацію дружини брата [PERSON] та її доньки [PERSON]. Наприкінці весни 2013 року брат [PERSON] перестав проживати зі своєю дружиною та вона, забравши доньку переїхала жити в інше місце. Позивачка вказує, що вирішила продати квартиру, тому звернулася до відповідачки з проханням знятися з реєстрації, проте отримала відмову. Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденції за даною адресою, особистих речей в квартирі не мають, у зв'язку з чим [PERSON] звернулася до суду з вимогою про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання у відповідності до вимог ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] в є позивачка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності серії САС № 033568, виданим ГУ житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради, (а.с.4). Відповідно до довідки Ф-3 [PERSON] не прописана та не проживає в [ADDRESS] і займає площу з 3-х кімнатн у 56, 70 кв.м.у трикімнатній квартирі на 14 поверсі 23 поверхового дому, яка належить ОСББ «Сердолік» Власником особового рахунку на цю житлову площу є [PERSON] На день розгляду справи в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON], (а.с.5). Як зазначає позивач, відповідачі на день звернення до суду в зазначеній квартирі не проживають, особистих речей у квартирі не зберігають, квартирою не цікавляться. Таким чином, відповідачі, будучи зареєстрованими у квартирі, що на даний час належить позивачу на праві власності, порушують його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Роз'ясненнями абзацу другого п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 1 листопада 1996 року №9 слід керуватися при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням. Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом закріплене, зокрема, у ст. 405 ЦК України. Відповідно до положень указаної норми члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Законом, на який зроблено посилання в ч.1 ст.405 ЦК законодавець у ЦК України 2003 року (набув чинності з 1 січня 2004 року) використав правову конструкцію (сервітут). В силу сервітуту право користування житлом надається членам сім'ї власника житла, які проживають разом з ним. Водночас за правилом ч.2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи наведене, якщо колишній член сім'ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ст. 406 ЦК України та виселення особи з житлового приміщення, право користування яким вона втратила. Щодо вимог позивача зняти [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], то вони не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду щодо втрати права користування житловим приміщенням відповідачів спірної житлової площі є відповідною правовою підставою для зняття їх з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Отже, зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом та залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Однак спору між позивачами та третьою особою з приводу зняття відповідача з реєстраційного обліку немає. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчинити ці дії немає потреби. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON], [PERSON] не є власниками спірної квартири, у спірній квартирі не проживають, особистих речей у квартирі не зберігають, квартирою не цікавляться, їх необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS].

Outcome: partial