Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів та просив суд стягнути на його користь з [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 38\~827,47 грн., з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» в якості страхового відшкодування 49\~490 грн., а також, з обох відповідачів, без визначення ступеню відповідальності, витрати на оцінку спричиненої матеріальної шкоди 1\~100 грн., витрати на правову допомогу 1500 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що 14.01.2015 року о 13:00 год. на перехресті вулиць 40 Років Комсомолу та Чередніченко в м.Дніпропетровську відбулось зіткнення автомобілів [NUMBER], під керуванням [PERSON] та «Рено Кенгу», д/н [NUMBER], яке належить Українсько-Польському ТОВзІІ «Завод Квазар», під керуванням [PERSON] Постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22.06.2015 р. по справі №201/10089/15-п провадження у відношенні до [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито за відсутністю в діях водія складу адміністративного правопорушення. Також, у вказаній постанові зазначено, що дії водія автомобіля «ВАЗ 21104», державний номер [NUMBER], [PERSON] не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору перебуває в причинному звязку з настанням даної ДТП. Відповідно до письмової відповіді на адвокатський запит УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області №14/131ад від 14.09.2015 р. за фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди у відношенні [PERSON] 14.01.2015 р. винесено постанову ПС 2 №011061 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпП. Згідно з висновком експертного дослідження автотоварознавця №207/15 від 16.09.2015 р., розмір матеріальної шкоди, спричиненої власнику автомобіля «Рено Кенгу», д/н [NUMBER] становить 88 317,47 грн. Згідно поліса № АІ/7552895 від 16.12.2014 р., цивільно -правова відповідальність [PERSON] застрахована в ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON] груп». Ліміт відповідальності за заподіяну матеріальну шкоду становить 50 000,00 грн., розмір франшизи- 500,00 грн. 22.09.2015 року позивач звернувся з письмовою заявою до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON] груп» про виплату страхового відшкодування в розмірі 49 500 грн., проте 05.10.2015 р. отримано письмову відмову у такій виплаті. Відмова страховика обґрунтована відсутністю рішення суду про притягнення [PERSON]М до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП України. Відповідності до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» належним доказом розміру відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу може бути висновок особи, яка згідно діючого законодавства є субєктом оціночної діяльності або аварійним комісаром. Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком не пізніше, як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Відповідно до ст.1194 ЦК України, особа яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Різниця між розміром страхової виплати та вартістю відновлювального ремонту складає 38 827,47 грн. П.32.7 статті 32 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Відповідно до пункту 8.6.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092 величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ. Пунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема, згідно з підпунктом "е" цього пункту величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується у разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо). Разом з цим, у звіті експерта визначено розмір втрати товарної вартості транспортного засобу в сумі 5511,75 грн. та нараховано вартість робіт із фарбування окремих нових деталей в розмірі 1 760 грн., які позивач відносить до матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з відповідачів. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило, у звязку з чим судом ухвалено про заочний розгляд справи в порядку ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. І згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, Українсько-Польське Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Завод «Квазар» є власником транспортного засобу Renault Kangoo, д/н [NUMBER], про що видано свідоцтво серії САА №974172. З 12.02.2009 року, на підставі наказу позивача №3к, [PERSON] перебуває у трудових відносинах з товариством, 27.11.2014 року на підставі наказу №29 за ним закріплено автомобіль [NUMBER]. Постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22.06.2015 року у справі №201/10089/15п адміністративну справу у відношенні [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу правопорушення. Даною постановою встановлено, що 14 січня 2015 року о 13 годині 00 хвилин, на перехресті вул.Чередніченко та вул.40 років Комсомолу в м.Дніпропетровську сталась дорожня транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] Постановою суду встановлено механізм ДТП, який полягає у невиконанні водієм [PERSON], котрий рухався позаду автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON], в попутному напрямку, вимог п.12.3 ПДР України, що знаходиться в причинному звязку з настанням ДТП. Також, установлено, що в діях водія [PERSON] не вбачається порушень Правил дорожнього руху України. Згідно з приписам п. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Постановою старшого інспектора ВДАЇ м.Дніпропетровська [PERSON] від 14.01.2015 року притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, а саме: за виконання 14.01.2015 року обгону на перехресті вул.Чередніченко та вул.40 років Комсомолу в м.Дніпропетровську, підчас керування транспортним засобом ВАЗ 21104, д/н [NUMBER]. Відповідно до п. 10.1 Правил дорожнього руху України на водіїв покладається обовязок перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Відповідно до 12.3 Правил дорожнього руху України у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди. Відповідно до 14.2 Правил дорожнього руху України, перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що: а) жоден з водіїв транспортних засобів, які рухаються за ним і яким може бути створено перешкоду, не розпочав обгону; б) водій транспортного засобу, який рухається попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту (перестроювання) ліворуч; в) смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані; г) після обгону зможе, не створюючи перешкоди транспортному засобу, якого він обганяє, повернутися на займану смугу. Встановленні постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22.06.2015 року та постановою старшого інспектора ВДАЇ м.Дніпропетровська [PERSON] від 14.01.2015 року фактичні обставини у сукупності з характером пошкоджень, отриманих автомобілем [NUMBER], приводять суд до висновку про наявність вини в діях водія ВАЗ 21104, д/н [NUMBER] - [PERSON] у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, що полягає у невиконанні вимог п.14.2, 12.3 ПДР України. Висновком судового експерта-автотоварознавця [PERSON] від 16.09.2015 року №207/15 встановлено, що розмір матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля [NUMBER], в результаті його пошкодження у ДТП 14.01.2015 року, складає 88\~317,47 грн., де вартість відновлювального ремонту 82805,72 грн., величина втрати товарної вартості - 5511,75 грн. 22.09.2015 року позивач звернувся до [PERSON] акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» з заявою про відшкодування шкоди, завданої в результаті пошкодження у ДТП 14.01.2015 року автомобіля [NUMBER] водієм [PERSON] Листом відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» від 30.09.2015 року за вих.№5296 позивача повідомлено про те, що цивільна правова відповідальність [PERSON] застрахована [PERSON] акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» на підставі полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/7552895 від 15.12.2014 року. З посиланням на ст.35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та на відсутність постанови компетентого суду щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Окрім цього, відповідачем [PERSON] акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» до суду надано письмові заперечення, які грунтуюються на несвоєчасності подання потерпілою особою заяви-повідомлення про настання страхового випадку та на недоведеності вини [PERSON] Статтею 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. Відповідно до п.22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Згідно ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарної вартості транспортного засобу. Вирішуючи позовні вимоги до [PERSON] акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]», суд виходить з наступного. Відповідно до ст.33.1.4 цього Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до ст.38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов, зокрема, п.38.1.1. до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, у разі, п .г) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у п.п. 33.1.2 п. 33.1 ст.33 цього Закону. Таким чином, аналізуючи наведені норми базового закону, суд приходить до висновку, що обовязок повідомлення страховика про настання страхового випадку покладається виключно на особу, яка перебуває зі страховиком у договірних відносинах, тобто на страхувальника чи водія, котрий керує забезпеченим транспортним засобом, аж ніяк не на потерпілу від дорожньо-транспортної пригоди особу. Також, суд зауважує, що оскільки протокол про адміністративне правопорушення у відношенні відповідача [PERSON] за ст.124 КУпАП не складався, позивач обєктивно не міг дізнатись у триденний строк з дня скоєння ДТП про наявність договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності водія [PERSON] За таких обставин, заперечення страховика, які ґрунтуються на несвоєчасному повідомленні про настання страхового випадку позивачем та недоведеності вини [PERSON], спростовані судом. Аналогічна позиція закріплена у п.16 Постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року. Так, відповідно до статті 3\~Закону № 1961-IV\~обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. Відповідно до ст.37 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Як зазначає відповідач [PERSON] акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]», страхувальник [PERSON] з повідомленням про настання страхового випадку до страховика не звертався. Невиконання страхувальником [PERSON] приписів ст.33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не спростовано в порядку ст.60 ЦПК України позивачем та відповідачем [PERSON] Відповідно до ст.991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Відповідно до ст.34 Закону, протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Відповідач [PERSON] акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» в десятиденний строк з дня отримання заяви позивача свого представника для огляду транспорного засобу не направив, натомість, одразу було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеного небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК України та ст. 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. Вимоги до заяви про виплату страхового відшкодування потерпілій особі, встановлені у ст. ст.35 цього Закону, позивачем дотримані, невиконання позивачем обовязків, визначених Законом, судом не встановлено, тому підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика, суд не вбачає. Оскільки полісом №АІ/7552895 від 16.12.2014 року встановлено розмір франшизи в 500 грн., а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50\~000 грн., позовні вимоги до [PERSON] акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» підлягають до задоволення. Відповідно до ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з п. 32.7 ст.32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено випадки, коли шкода страховиком не відшкодовується, зокрема, страховик не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON], який є заподіювачем шкоди, на користь позивача різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням підлягають до задоволення. Разом з цим, підлягають стягненню з відповідача [PERSON], як особи, винної у заподіянні шкоди, витрати на правову допомогу та проведення експертного дослідження, підтвердженні документально, в порядку ст.22 ЦК України та ст.79 ЦПК України. У відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок відповідачів, пропорційно задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial