Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

В жовтні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання недійсними біржових контрактів купівлі-продажу майна та поділ спільного майна подружжя. З урахуванням уточнення позовних вимог (т. 6 а.с. 187-191) просила суд: визнати недійсними біржові контракти купівлі-продажу майна, укладені між [PERSON] та [PERSON] за участю товарної біржі «Центральна українська біржа»: серії ЧРВ № 270914/97 ЧН від 27.09.2014 р. про купівлю-продаж 20-тонного контейнера, розташованого на території КП МТК «Калинівський ринок» на торгівельному місці № [NUMBER] в торговому секторі № 4, площею 19,60 кв.м; серії ЧРВ 270914/98 ЧН від 27.09.2014 р. про купівлю-продаж 20-тонного контейнера, розташованого на території КП МТК «Калинівський ринок» на торгівельному місці [NUMBER] в торговому секторі № 1, площею 19,60 кв.м та серії ЧРВ 270914/99 ЧН від 27.09.2014 р. про купівлю-продаж 20-тонного контейнера, розташованого на території КП МТК «Калинівський ринок» на торгівельному місці [NUMBER] в торговому секторі № 1, площею 19,60 кв.м, визнавши зазначені контейнери спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя рухоме майно, а саме: меблевий гарнітур, який складається з 7 секцій та журнального столу, вартістю 3 889,00 грн.; м`яку меблеву частину, яка складається з дивану та двох розкладних крісел, вартістю 3 770,00 грн.; телевізор Alpari 21GA02NF, вартістю 461,00 грн.; кухонний меблевий набір, вартістю 2 579,00 грн.; газову плиту Gorenie GIN4355W, вартістю 1 633,00 грн.; витяжку Pyramida WH20-60, вартістю 349,00 грн.; котел навісний двоконтурний марки Radiant RBC 24, вартістю 5 016,00 грн.; стабілізатор напруги Luxeon AVR-500D, вартістю 192,00 грн.; холодильник Indezit двокамерний ST-167028, вартістю 1 502,00 грн.; пральну машину Wirlpol модель AWG400, вартістю 1 519,00 грн.; тумбу під взуття «Коридор Nova», вартістю 360,00 грн., загальною вартістю 21 270,00 грн., а також визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] , вартістю 314 737,56 грн.; автомобіль «Opel Omega», VIN: [NUMBER] , 1987 року випуску, вартістю 55 718,91 грн.; 1/2 частину житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами і земельними ділянками, що розташовані в [ADDRESS] , вартістю 610 345,00 грн. Також з урахуванням доводів викладених у позові, з підстав того, що відповідач [PERSON] не дбав належним чином про матеріальне забезпечення сім`ї та своєї дитини-інваліда, витрачав матеріальні активи сім`ї на її шкоду, приховав частину спільного сумісного майна подружжя (автомобілі), самовільно відчужив спірні контейнери, які знаходяться на торгівельних місцях № [NUMBER], [NUMBER]», [NUMBER] на території КП МТК «Калинівський ринок», що з нею проживає [PERSON] - недієздатна донька відповідача, інвалід з дитинства, що відповідач повністю ігнорує свій обов`язок приймати участь в її утриманні, а розмір присуджених аліментів недостатній для забезпечення належного та повноцінного її утримання, посилаючись на ч. 2, 3 ст. 70 СК України просила суд відступити від засад рівності часток у спільному майні, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, присудивши [PERSON] 3/5 ідеальної частки спільного майна, а відповідачу [PERSON] 2/5 ідеальної частки спільного майна відповідно, та здійснити реальний поділ вищевказаного спільного майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з урахуванням зазначеного відступу від засад рівності часток наступним чином: їй, позивачу [PERSON] виділити у власність 20-тонні контейнери розташовані на території КП МТК «Калинівський ринок» на торгівельному місці [NUMBER] та [NUMBER] в торговому секторі № 1, площею 19,60 кв.м кожен, загальною вартістю 28 750,00 грн.; виділити їй у власність рухоме майно, а саме: меблевий гарнітур, який складається з 7 секцій та журнального столу, вартістю 3 889,00 грн.; м`яку меблеву частину, яка складається з дивану та двох розкладних крісел, вартістю 3 770,00 грн.; телевізор Alpari 21GA02NF, вартістю 461,00 грн.; кухонний меблевий набір, вартістю 2 579,00 грн.; газову плиту Gorenie GIN4355W, вартістю 1 633,00 грн.; витяжку Pyramida WH20-60, вартістю 349,00 грн.; котел навісний двоконтурний марки Radiant RBC 24, вартістю 5 016,00 грн.; стабілізатор напруги Luxeon AVR-500D, вартістю 192,00 грн.; холодильник Indezit двокамерний ST-167028, вартістю 1 502,00 грн.; пральну машину Wirlpol модель AWG400, вартістю 1 519,00 грн.; тумбу під взуття «Коридор Nova», вартістю 360,00 грн., загальною вартістю 21 270,00 грн.; та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами і земельними ділянками, що розташовані в [ADDRESS] , загальною вартістю 610 345,00 грн., виділивши позивачу [PERSON] майна на загальну суму 660 365,00 грн. та стягнути з неї на користь відповідача [PERSON] грошову компенсацію за різницю в частках в сумі 27 601,12 грн. Відповідачу [PERSON] просила суд при поділі врахувати вартість автомобіля марки «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] , вартість якого складає 314 737,56 грн.; вартість автомобіля марки «Opel Omega», 1987 року випуску, VIN: [NUMBER] , вартість якого складає 55 718,91 грн. Крім того просила суд виділити відповідачу [PERSON] у власність 20-тонний контейнер, розташований на території КП МТК «Калинівський ринок» на торгівельному місці № [NUMBER] в торговому секторі № 4, площею 19,60 кв.м, вартістю 23 785,00 грн. Право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно просила припинити. Позивачка [PERSON] в позові посилається на те, що 23.12.1993 р. між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. У шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом з дитинства, визнана у встановленому порядку недієздатною, над нею встановлено опіку, опікуном призначена позивачка [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.07.2014 р. (Т. 1 а.с. 26), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 10.09.2014 р. (Т. 1 а.с. 27-28), шлюб між ними було розірвано. Позивачка стверджує, що майно, яке вона просить визнати спільною сумісною власністю та поділити його, придбане під час перебування у шлюбі за спільні гроші подружжя, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, просить при поділі майна відступити від засад рівності часток в сторону збільшення до 3/5 часток на її користь з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 70 СК України. Представник відповідача [PERSON] в листопаді 2014 року звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 24.11.2014 р. (Т. 1 а.с. 259-260) зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом. З урахуванням уточнення позовних вимог зустрічного позову (Т. 6 а.с. 131-135) позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно, а саме: 1/2 частину житлового будинку площею 60,30 кв.м, житлова площа 36,00 кв.м, літ. «А-1», розташованого по [ADDRESS] , згідно договору довічного утримання від 22.03.1994 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори реєстровий №1-471, і складається з: перший поверх -кухня - 14,60 кв.м, кімната - 20,10 кв.м, комора - 1,80 кв.м, коридор - 4,00 кв.м, мансардний поверх - кімната - 15,90 кв.м, у спільному користуванні коридор І - 1,05 кв.м, коридор ІІ - 2,85 кв.м, всього - 3,90 кв.м., вартістю 610 345,00 грн.; земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS] площею 0,0430 га для обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю І-ЧВ №017534, кадастровий номер не сформований, про що зроблено запис у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Л № 2483 від 15.03.1999 р., вартістю 127 865,00 грн.; земельну ділянку, яка розташована у [ADDRESS] площею 0,0124 га (спільне користування), що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю І-ЧВ № 017534, кадастровий номер не сформований, про що зроблено запис в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Л № 2483 від 15.03.1999 р., вартістю 17 559,00 грн.; 1/2 незавершеного будівництва двоповерхової житлової будівлі, ступінь будівельної готовності 7 %, вартістю 92 409,00 грн.; земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS] , площею 0,0617 га, кадастровий номер: 7310136300:15:004:0041, що підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЧВ № 093511, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 010580900152 від 25.05.2005 р., вартістю 157 619,00 грн. Також, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив суд здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . наступним чином, а саме: визнати за ним, [PERSON] , та відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] право власності, за кожним по 1/4 частині житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, розташованого в [ADDRESS] який складається з: перший поверх -кухня - 14,60 кв.м, кімната - 20,10 кв.м, комора - 1,80 кв.м, коридор - 4 кв.м, мансардний поверх - кімната - 15,90 кв.м, у спільному користуванні коридор І - 1,05 кв.м, коридор ІІ - 2,85 кв.м., всього - 3,90 кв.м., вартістю 305 172,50 грн.; по 1/2 частці земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] , площею 0,0430 га (обслуговування житлового будинку), вартістю 63 932,50 грн.; по 1/4 частці земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] , площею 0,0124 га (спільне користування), вартістю 8 779,50 грн.; по 1/2 частці незавершеного будівництва двоповерхової житлової будівлі, ступінь будівельної готовності - 7 %, вартістю 46 204,50 грн.; по 1/2 частці земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] , площею 0,0617 га, кадастровий номер: 7310136300:15:004:0041, вартістю 78 809,50 грн., виділивши позивачу та відповідачу майна на загальну суму по 502 898,50 грн. кожному та право спільної сумісної власності припинити. У зустрічному позові представник [PERSON] посилається на те, що 23.12.1993 між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.07.2014 (Т. 1 а.с. 26), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 10.09.2014 (Т. 1 а.с. 27-28), був розірваний. Вказує, що 1/2 частина житлового будинку площею 60,30 кв.м., розташованого в [ADDRESS] , була набута на підставі договору довічного утримання від 22.03.1994 (Т. 1 а.с. 202), а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 Земельного кодексу України позивач за зустрічним позовом зазначає, що [PERSON] набув права на земельні ділянки, які розташована у [ADDRESS] . Крім цього, у зустрічній позовній заяві, представник [PERSON] посилається на те, що ним було проведено але не завершено будівництво двоповерхової житлової будівлі, ступінь будівельної готовності якої 7 %, на земельній ділянці, яка розташована в [ADDRESS] , площею 0,0617 га, кадастровий номер: 7310136300:15:004:0041. Представник [PERSON] подав до суду письмові запереченнями (Т. 1 а.с. 181-184) на позов [PERSON] , просив суд у задоволенні первинного позову відмовити з тих підстав, що контейнери № № [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] є його приватною власністю, як фізичної особи-підприємця, вказував на те, що спірний автомобіль «SSANG YONG KYRON M200», 2010 року випуску, знятий з обліку (Т. 1 а.с. 187) у зв`язку з тим, що він був пошкоджений внаслідок пожежі та відновленню не підлягає, залишки було здано на металобрухт, що підтверджується Актом приймання металобрухту № 23 від 13.10.2014 (Т. 1 а.с. 186). Відповідач [PERSON] в листопаді 2014 року звернулася до суду із запереченнями на позов [PERSON] (Т. 1 а.с. 166-170), просила суд відмовити в позові в частині визнання недійсними біржових контрактів купівлі-продажу контейнерів № № [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] з тих підстав, що спірні контейнери не є спільною сумісною власністю, а є приватною власністю [PERSON] , як фізичної особи-підприємця. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники уточнені позовні вимоги за первісним позовом підтримали та просили їх задовольнити, позовні вимоги зустрічного позову з урахуванням їх уточнень не визнали з підстав викладених у первісному позові, а також з підстав часткової однаковості позовних вимог зустрічного позову із вимогами первісного позову, не зазначення в зустрічному позові вимог про реальний поділ спільного майна, а лише визначення часток у спільному майні, тому просили у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги первісного позову визнав частково, лише в частині рухомого майна, яке є предметом поділу, не заперечував залишення цього майна [PERSON] , просив зустрічний позов задовольнити, а первісний задовольнити часткового. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Треті особи КП МТК «Калинівський ринок», [PERSON] , товарна біржа «Центральна українська біржа» та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків та дослідивши письмові докази по справі, висновки експертиз, приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. За положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Верховний Суд України у мотивувальній частині Постанови від 11.03.2015 року (справа № 6-21цс15) зазначив, що - «згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними». Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України у Постанові від 13.06.2016 (справа № 6-1752цс15). До таких же висновків прийшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначивши їх в ухвалі від 01.11.2017 по справі № 361/8273/16-ц. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Допитана у якості свідка позивачка [PERSON] , в судовому засіданні, надала суду покази згідно яких пояснила, що в 1994 році вона звільнилася з роботи та почала працювати (торгувати) на «Калинівському ринку», [PERSON] на ринку не торгував, торгувала лише вона, [PERSON] лише закуповував товар, у 2004-2005 роках за гроші сімейного бюджету купили спірні контейнери. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні, пояснив суду, що коли одружилися [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] забрав [PERSON] з роботи і послав торгувати на «Калинівський ринок», сам при цьому ніде не працював, [PERSON] вказував, що це відбувалося у 90-х роках. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні, пояснила суду, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] , [PERSON] торгувала на «Калинівському ринку», а [PERSON] лише їздив за товаром, крім цього [PERSON] доглядала за своєю хворою донькою [PERSON] Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, в судовому засіданні, пояснила суду, що в 90-х роках [PERSON] разом з [PERSON] ходила торгувати на «Калинівський ринок». Судом встановлено, що позивачка доглядала та піклувалася за спільною з відповідачем донькою [PERSON] , [INFO] , яка була інвалідом з дитинства підгрупи «А» (Т. 1 а.с. 83). Судом встановлено, що контейнери придбані під час перебування у зареєстрованому шлюбі (Т. 1 а.с. 62, 72). Конституційний Суд України у п. 2.1 Рішення від 19.09.2012 у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України зазначив, що - «основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя». У відповідності до ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Між тим, положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що Конституційний Суд здійснює свою діяльність на засадах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, відкритості, повного і всебічного розгляду справ, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень і висновків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Фізична особа-підприємець повинна довести, що джерело коштів отриманих для здійснення підприємницької діяльності підтверджує належність цих коштів до особистої приватної власності одного з подружжя. Натомість в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання спірних торгівельних об`єктів, що є предметом спору, за рахунок коштів відповідача [PERSON] , тобто за особисті кошти позивача за зустрічним позовом, розмір цих коштів та джерело їх походження, із матеріалів справи вбачається, що спірне майно було придбане сторонами в період шлюбу і є їх спільною сумісною власністю. На підставі встановленого суд приходить до висновку про недоведення відповідачами за первісним позовом обставин [PERSON] та [PERSON] , передбачених диспозицією п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Згідно Висновку СП «Західно-український експертно-консультативний центр» № 362 від 26.04.2017 року судової інженерно-технічної експертизи (Т. 3 а.с. 203-261), ринкова вартість рухомого майна - 20-тонного металевого контейнера (без урахування вартості права користування торгівельним місцем), що розташований на території КП МТК «Калинівський ринок» на торгівельному місці № [NUMBER] в торговому секторі № 4, площею 19,60 кв.м, складає 23 785 грн. 00 коп. В свою чергу загальна ринкова вартість рухомого майна - 20-тонного металевого контейнера (без урахування вартості права користування торгівельним місцем), розташованого на території КП МТК «Калинівський ринок» на торгівельному місці [NUMBER] в торговому секторі № 1, площею 19,60 кв.м та 20-тонного металевого контейнера (без урахування вартості права користування торгівельним місцем), розташованого на території КП МТК «Калинівський ринок» на торгівельному місці [NUMBER] (другий поверх) в торговому секторі № 1, площею 19,60 кв.м, складає 28 750 грн. 00 коп. З огляду на вищезазначене суд не приймає до уваги доводи відповідачів за первісним позовом в частині твердження, що спірні контейнери є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , визнаючи при цьому контейнери № [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя. Судом також встановлено, що під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти придбано: - автомобіль марки «SSANG YONG KYRON M200», 2010 року випуску, чорного кольору, VIN: [NUMBER] , що підтверджується: листом УДАІ УМВС України в Чернівецькій області № 8/3362 від 15.09.2014 (Т. 1 а.с. 69); довідкою - рахунком серії КІМ № 221176 (Т. 3 а.с. 122); свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (Т. 3 а.с. 131). Згідно Висновку експерта № 26-03-19 по визначенню ринкової вартості автомобіля від 13.03.2019 року судового експерта (Т.6 а.с. 202-210), середня ринкова вартість автомобіля марки «SSANG YONG KYRON M200», ідентифікаційний номер VIN : [NUMBER] , станом на момент виконання експертизи складає 314 737 грн. 56 коп.; - автомобіль марки «OPEL OMEGA», 1987 року випуску, білого кольору, VIN: [NUMBER] , що підтверджується: листом УДАІ УМВС України в Чернівецькій області № 8/3302 від 01.09.2014 (Т. 1 а.с. 71); свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (Т. 1 а.с. 70). Згідно Висновку експерта № 25-03-19 по визначенню ринкової вартості автомобіля від 13.03.2019 року судового експерта (Т.6 а.с. 192-201), середня ринкова вартість автомобіля марки «OPEL OMEGA», ідентифікаційний номер VIN : [NUMBER] , станом на момент виконання експертизи складає 55 818 грн. 91 коп.; - рухоме майно, а саме: меблевий гарнітур, який складається з 7 секцій та журнального столу, вартістю 3889,00 грн.; м`яка меблева частина, яка складається з дивану та двох розкладних крісел, вартістю 3770,00 грн.; телевізор ALPARI 21GA02NF, вартістю 461,00 грн.; кухонний меблевий набір, вартістю 2 579,00 грн.; газова плита Gorenie GIN4355W, вартістю 1 633,00 грн.; витяжка PYRAMIDA WH20-60, вартістю 349,00 грн.; котел навісний двоконтурний марки RADIANT RBC 24, вартістю 5 016,00 грн.; стабілізатор напруги LUXEON AVR-500D, вартістю 192,00 грн.; холодильник INDEZIT 2-х камерний ST-167028, вартістю 1 502,00 грн.; пральна машина WIRLPOL модель AWG400, вартістю 1 519,00 грн.; тумба під взуття «Коридор NOVA», вартістю 360,00 грн., що підтверджується матеріалами справи (Т. 3 а.с. 18-36). Стосовно вказаного рухомого майна сторони не заперечували факту спільного набуття вказаного майна під час шлюбу та за спільні кошти подружжя. Крім того представник відповідача [PERSON] не заперечував того, що при здійсненні поділу вказаного рухомого майна залишити його у власності позивача за первісним позовом [PERSON] . Згідно Звіту про оцінку рухомого майна від 30.12.2014 року, розробленого суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] (Т. 2 а.с. 185-241), загальна ринкова вартість вищевказаного рухомого майна складає 21 270 грн. Судом також встановлено, що 1/2 частина житлового будинку літ. «А-І», загальною площею 60,30 кв.м, житловою площею 36,00 кв.м, з належними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами: гараж літ. «Д», криниця літ. «К», вбиральня літ. «Е» та огорожа № 1,2, що розташовані по [ADDRESS] набута у власність на підставі Договору довічного утримання від 22.03.1994 року, посвідченого державним нотаріусом першої Чернівецької державної нотаріальної контори (Т.1 а.с. 202 - 203). Вказана обставина не заперечувалася сторонами під час розгляду справи. Згідно Висновку СП «Західно-український експертно-консультативний центр» № 362 від 26.04.2017 року судової інженерно-технічної експертизи (Т. 3 а.с. 203-261), ринкова вартість вказаного будинковолодіння з належними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами і земельними ділянками, що розташовані в [ADDRESS] складає 610 345 грн. 00 коп. При цьому, згідно цього ж Висновку експертизи, ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0430 га, з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку та господарських будівель», на якій розташовані вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І- ЧВ № 017534 від 15.03.1999 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за [ADDRESS] , складає 127 865 грн. 00 коп., а вартість 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0124 га (0,0062 га), яка перебуває в спільному користуванні та яка розташована по [ADDRESS] , згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧВ № 017534 від 15.03.1999 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за Л № 2483, складає 17 559 грн. 00 коп. Відтак, суд приходить до висновку, що ринкова вартість 1/2 частини житлового будинку літ. «А-І», загальною площею 60,30 кв.м, житловою площею 36,00 кв.м, з належними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами: гараж літ. «Д», криниця літ. «К», вбиральня літ. «Е» та огорожа № 1,2, що розташовані по [ADDRESS] без урахування вартості земельних ділянок складає (610 345,00 - 127 865,00 - 17 559,00) = 464 921 грн. 00 коп. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що 1/2 частину житлового будинку літ. «А-І», загальною площею 60,30 кв.м, житловою площею 36,00 кв.м, з належними до нього надвірними господарськими будівлями і спорудами: гараж літ. «Д», криниця літ. «К», вбиральня літ. «Е» та огорожа № 1,2, що розташовані по [ADDRESS] , ринковою вартістю 464 921 грн. 00 коп. (без урахування вартості земельних ділянок), слід визнати спільною сумісною власністю подружжя. Судом також встановлено, що земельна ділянка площею 0,0430 га, з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, на якій розташовані вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І- ЧВ № 017534 від 15.03.1999 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за [ADDRESS] , також є спільною сумісною власністю подружжя з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.02.2015 року (справа № 6-2цс15), яка в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом. Більш того, як роз`яснив Верховний Суд України у п. 18-2 Постанови Пленуму № 7 від 16.04.2004 року (зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»: «Відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК (435-15)». Вказана Постанова Пленуму Верховного Суду України також враховується судом при розгляді даної справи. Між тим, суд звертає увагу, що вказані обставини щодо спільного набуття у власність подружжям вказаної земельної ділянки не заперечувалось і сторонами. Згідно Висновку СП «Західно-український експертно-консультативний центр» № 362 від 26.04.2017 року судової інженерно-технічної експертизи (Т. 3 а.с. 203-261), ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0430 га, з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку та господарських будівель», на якій розташовані вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І- ЧВ № 017534 від 15.03.1999 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за [ADDRESS] , складає 127 865 грн. 00 коп. Крім того, суд не приймає доводи сторін про необхідність поділу як спільного майна подружжя 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0124 га (0,0062 га), яка перебуває в спільному користуванні та яка розташована по [ADDRESS] , згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧВ № 017534 від 15.03.1999 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за Л № 2483, ринкова вартість які складає 17 559 грн. 00 коп. з огляду на наступне. Як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю серії І- ЧВ № 017534 від 15.03.1999 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за Л № 2483 (Т. 1 а.с. 144), земельна ділянка площею 0,0124 га, яка розташована по [ADDRESS] перебуває в спільному користуванні в тому числі власників іншого сусіднього будинковолодіння, які до участі у справі не були залучені. Крім того, знаходження вказаної земельної ділянки площею 0,0124 га, яка розташована по [ADDRESS] у спільному користуванні в тому числі власників іншого сусіднього будинковолодіння, підтверджується також рішеннями виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 878/27 від 12.12.1995 року та № 230/7 від 07.07.1998 року (Т. 7 а.с. 113-114) а також Державним актом на право приватної власності на землю від 22.08.1996 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за Л № 0094, що був виданий на ім`я попереднього власника [PERSON] (Т. 7 а.с. 115). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0124 га (0,0062 га), яка розташована по [ADDRESS] та знаходиться у спільному користуванні, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І- ЧВ № 017534 від 15.03.1999 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за Л № 2483, ринковою вартістю 17 559 грн. 00 коп. не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відповідно і не підлягає поділу між [PERSON] та [PERSON] . Також судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 093511 від 25.02.2005 (Т. 1 а.с. 200) [PERSON] , на підставі рішення 28 сесії IV скликання Чернівецької міської ради № 595 від 02.12.2004 року, є власником земельної ділянки площею 0,0617 га, яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер: 7310136300:15:004:0041. Рішенням 28 сесії IV скликання Чернівецької міської ради № 595 від 02.12.2004 (Т. 2 а.с. 76) передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,0617 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Згідно Висновку СП «Західно-український експертно-консультативний центр» № 362 від 26.04.2017 року судової інженерно-технічної експертизи (Т. 3 а.с. 203-261), ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0617 га, кадастровий номер: 7310136300:15:004:0041, з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель», яка розташована по [ADDRESS] , складає 157 619 грн. 00 коп. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Також судом встановлено, що товарною накладною № 221376 від 03.06.1993 року (Т. 2 а.с. 61) підтверджується придбання будівельних фундаментних блоків ФБС-5, Рахунком - фактурою № 115 від 30.06.1993 року (Т. 2 а.с. 62) підтверджується придбання плит перекриття ПК розмірами 6,0 м х 1,5 м, квитанціями до прибуткового касового ордера № 78, № 154 від 03.06.1993 року (Т. 2 а.с. 63) підтверджується факт оплати будівельних матеріалів [PERSON] , транспортною накладною № 435132 від 23.08.1991 року (Т. 2 а.с. 64) підтверджується факт придбання та перевезення [PERSON] (колишнім чоловіком [PERSON] (Т. 1 а.с. 91, 147; Т. 2 а.с. 70, Т. 7 а.с. 112) пиломатеріалів, квитанцією № 435132 від 23.08.1991 року (Т. 2 а.с. 65) підтверджується факт оплати [PERSON] (колишнім чоловіком позивача) вартості перевезення пиломатеріалів з м. Антипаюта Тазовського району Тюменської області до м. Чернівці, дозволом на вивіз обрізної дошки № 62 від 01.08.1991 року (Т. 2 а.с. 66) [PERSON] дозволяється вивіз дошки в об`ємі 6 м.куб. для будівництва індивідуального будинку в м. Чернівці, квитанцією № 221 від 07.02.1991 року (Т. 2 а.с. 66) підтверджується факт оплати [PERSON] дошки в об`ємі 6 м.куб., переліком на відправку вантажів (Т. 2 а.с. 67-68) підтверджується відправка пиломатеріалів в об`ємі 6 м.куб. Вищезазначеними доказами підтверджується обставина придбання будівельних матеріалів до укладання шлюбу з відповідачем [PERSON] за кошти [PERSON] та її колишнього чоловіка [PERSON] . У Висновку судової інженерно-технічної експертизи № 362 від 26.04.2017 року (Т. 3 а.с. 204 - 261) судовий експерт СП «Західно-Український експертно-консультативний центр» Юзвенко Р.В. зазначає, що обстеженням незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] встановлено, що збудований фундамент має прямокутну форму, розмірами 11,7 м х 9,0 м. та виконаний із стінових бетонних блоків марки ФБС-5 (Т. 3 а.с. 234). Вид блоків використаних при будівництві фундаменту (ФБС-5) збігається із видом блоків (ФБС-5) придбаних [PERSON] за товарною накладною № 221376 від 03.06.1993 року (Т. 2 а.с. 61). Телеграмою № 25301 від 18.07.1991 року (Т. 2 а.с. 69) та витягом з Рішення Чернівецької міської ради (№ 388/24) від 24.09.91р. (Т. 2 а.с. 71) підтверджується, що [PERSON] станом на 1991 рік була індивідуальним забудовником. Допитана у якості свідка [PERSON] , в судовому засіданні, надала суду покази згідно яких пояснила, що елементи конструкції фундаменту по [ADDRESS] - бетонні блоки, плити вона закуповувала, привозила, розвантажувала сама та до вступу у шлюб з відповідачем [PERSON] , допомагав їй її двоюрідний брат [PERSON] , будівельні роботи, у тому числі риття котловану по будівництву фундаменту були виконані влітку 1993 року до вступу в шлюб з відповідачем, з яким шлюб укладено в грудні 1993 року взимку. Під час допиту [PERSON] також пояснила, що фундамент складається із стрічкових блоків, зазначала, що відповідач [PERSON] частину закуплених нею будівельних матеріалів, а саме залізобетонні плити перекриття продав, без її відома, коли вона разом з донькою перебувала на лікуванні. Позивач при допиті вказувала, що починала будівництво вона разом зі своїм першим чоловіком [PERSON] з яким працювала на «крайній півночі Росії» звідки привозили дерево для будівництва, разом з [PERSON] робили план будинку, оформлювали документи на будівництво. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні, пояснив суду, що він у 1992-1993 році безпосередньо приймав участь у розвантаженні будівельних матеріалів по [ADDRESS] , будівельні матеріали були придбані [PERSON] , на цей момент [PERSON] ще не перебувала у шлюбі з [PERSON] і навіть не зустрічалась з ним так само на той час вже не перебувала і у шлюбі з [PERSON] Свідок [PERSON] , в судовому засіданні, пояснила суду, що з 1991 року [PERSON] користується земельною ділянкою по [ADDRESS] , вказувала на те, що будівельні матеріали, які були використані для будівництва фундаменту, були придбані до вступу у шлюб з [PERSON] Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, в судовому засіданні, пояснила суду, що в 1992 році [PERSON] розпочала підготовку до будівництва, вирила фундамент, завезла блоки та все що треба для будівництва і почала будувати, свідок вказувала, що на той момент [PERSON] взагалі ще навіть не була знайомою з [PERSON] . При цьому суд зауважує, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували його особисту участь у придбанні будівельних матеріалів та будівництві об`єкта незавершеного будівництва в [ADDRESS] , не надано доказів про період в часі коли здійснювалось таке будівництво, не надано квитанцій, накладних, чи інших доказів, тощо, які б могли свідчити про закупівлю будівельних матеріалів, виконання будівельних робіт за період перебування у шлюбі. Крім того, [PERSON] навіть не зазначено, які саме були використані будівельні матеріали при спорудженні фундаменту, а також не надано жодних доказів на спростування обставин зазначених позивачем за первісним позовом. На підставі вищевикладеного суд, оцінюючи надані письмові докази позивача за первісним позовом [PERSON] про придбання будівельних матеріалів, а також покази допитаних у судовому засіданні свідків, які узгоджуються між собою, висновок судової інженерно-технічної експертизи № 362 від 26.04.2017 р., оцінюючи кожен доказ окремо, а також оцінюючи вказані докази у їх сукупності, їх достатність і взаємозв`язок, суд приходить до висновку, що земельна ділянка, яка розташована в [ADDRESS] , площею 0,0617 га, кадастровий номер 7310136300:15:004:0041, вартістю 157 619 грн. 00 коп., та об`єкт незавершеного будівництва двоповерхової житлової будівлі, яка знаходиться в [ADDRESS] , ступінь будівельної готовності 7%, як будівельні матеріали вартістю 92 409 грн. 00 коп., не є об`єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , а тому не підлягають поділу. Крім того, суд звертає увагу, що аналіз норм ст. 331 ЦК України у їх сукупності свідчить про те, що об`єкт незавершеного будівництва до моменту його завершення (створення майна) та відповідно прийняття його до експлуатації і державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України) не вважається об`єктом нерухомого майна, що в свою чергу взагалі виключає можливість застосування норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України до таких правовідносин. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). (ч. 3 ст. 331 ЦК України). При цьому, відповідачем [PERSON] суду не надано, а матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження державної реєстрації незавершеного будівництва по [ADDRESS] . Тому, суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя вказаного майна (земельної ділянки та будівельних матеріалів) задоволенню не підлягають. В частині доводів відповідача за первісним позовом [PERSON] щодо знищення спірного автомобіля «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, чорного кольору, VIN: [NUMBER] , суд приходить до таких висновків. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України). Факт зняття відповідачем [PERSON] з обліку спірного автомобіля «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, чорного кольору, VIN: [NUMBER] у зв`язку з вибраковкою підтверджується реєстраційною карткою транспортного засобу (Т. 1 а.с. 187). Згідно п. 40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 за № 1388, (у редакції від 17.01.2014 року, чинній на момент зняття з обліку спірного автомобіля) - зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника, документа, що посвідчує особу, виконавчого напису нотаріуса, постанови державного виконавця або рішення суду. Пунктом 45 вищезазначеного Порядку (у редакції від 17.01.2014 року) передбачалося, що вибракувані транспортні засоби підприємств знімаються з обліку на підставі затверджених актів, а громадян - за заявами їх власників. Зняття з обліку в таких випадках проводиться без огляду транспортних засобів. Номерні знаки і реєстраційні документи здаються до підрозділів Державтоінспекції. Вивільнені після зняття з обліку транспортних засобів у зв`язку з їх вибракуванням складові частини, що мають ідентифікаційні номери, залишаються у розпорядженні власників. Відповідні підрозділи Державтоінспекції за зверненням власника видають на такі складові частини довідки встановленого зразка. З огляду на вищезазначене суд приходить до висновку, що реєстраційна картка транспортного засобу (Т. 1 а.с. 187) не може вважатися належним та достовірним доказом знищення автомобіля в пожежі. Так само суд критично ставиться до акту приймання металобрухту № 23 від 13.10.2014 року (Т. 1 а.с. 186), як до належного, допустимого та достовірного доказу обставини знищення автомобіля «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, чорного кольору, VIN: [NUMBER] з огляду на наступне. Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України наданої на ухвалу суду (Т. 1 а.с. 281) відповідач [PERSON] 18.03.2014 року перетнув Державний кордон України у пункті пропуску «Катеринівка» (виїхав з України до Російської Федерації) на транспортному засобі з реєстраційним номером [NUMBER] (реєстраційний номер спірного автомобіля «Ssang Yong Kyron M200» (Т. 3 а.с. 131). Також із відповіді вбачається, що в подальшому автомобіль з реєстраційним номером [NUMBER] у період часу з 18.03.2014 року по 02.12.2014 року на територію України не заїжджав. Факт ввезення автомобіля на територію Російської Федерації підтверджується пасажирською митною декларацією від 17.06.2014 року (Т. 1 а.с. 85) та Заявою представника [PERSON] про продовження строку тимчасового ввезення транспортного засобу від 17.06.2014 року. (Т. 1 а.с. 86). В подальшому 05.08.2014 року на ім`я відповідача [PERSON] на території Російської Федерації був виданий паспорт транспортного засобу № [NUMBER] на автомобіль «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] (Т. 3 а.с. 132-133). Крім цього, листом Вологодської транспортної прокуратури Північно-західної транспортної прокуратури Російської Федерації № 12ж-2017 від 17.03.2017 року (Т.7. а.с. 85-86) підтверджується факт митного оформлення спірного транспортного засобу «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] , а також факт оформлення і видачі [PERSON] паспорта транспортного засобу № [NUMBER] на автомобіль «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] . Крім цього, даним листом підтверджується факт тимчасового ввезення 18.03.2014 року даного транспортного засобу на територію Російської Федерації для особистого користування через митний пост МАПП Крупец Курський по пасажирській митній декларації № 10108040/180314/В0020282 строком до 18.06.2014 року, а 17.06.2014 року представник [PERSON] продовжив строк тимчасового ввезення автомобіля «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] до 22.10.2014 року. Крім цього, як слідує із даного листа, випуск у вільний обіг даного транспортного засобу був здійснений 04.08.2014 року посадовими особами Вологодського митного поста Санкт-Петербурзької митниці по пасажирській митній декларації № 10009020/040814/А000083, у зв`язку із чим, тимчасове ввезення даного автомобіля «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] було припинено. (Т.7 а.с. 85-86) Аналіз вказаних доказів у їх сукупності дає суду підстави дійти висновку про те, що вищевказаний автомобіль «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] , ще до його зняття з вибракуванням в Україні, що мало місце 27.08.2014 року та відповідної здачі документів на вказаний автомобіль до органів Державтоінспекції України, вже 04.08.2014 року був випущений у вільний обіг на території Російської Федерації та 05.08.2014 року на даний автомобіль був виданий паспорт транспортного засобу № [NUMBER] (Т. 3 а.с. 132-133). Тому суд вважає безпідставними посилання відповідача [PERSON] на факт знищення вказаного автомобіля, оскільки даний автомобіль знаходився в той час на території Росіїйської Федерації (на день зняття з вибраковкою 27.08.2014 року в Україні та на день здачі його на території України на металобрухт 13.10.2014 року). Тому суд вважає неналежним і недопустимим доказом акт здачі спірного автомобіля на металобрухт № 23 від 13.10.2014 року (Т. 1 а.с. 186), так як даний автомобіль у період часу з 18.03.2014 року по 02.12.2014 року на територію України не заїжджав, а відповідно не міг здаватися на металобрухт на території України. Крім того, із листа ПрАТ «СК«Альфа Страхування» № 1095.02/1 від 25.02.2015 року (Т. 3 а.с. 143) вбачається, що [PERSON] був клієнтом страхової компанії, спірний автомобіль «Ssang Yong Kyron M200» д.н.з. [NUMBER] згідно з договорами добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу, був застрахований у період часу з 05.01.2012 року по 05.01.2015 року, за період дії договорів добровільного страхування повідомлень про настання страхового випадку від [PERSON] до ПрАТ «СК«Альфа Страхування» не надходило, а отже виплати страхового відшкодування не проводились. В матеріалах справи відсутні, а [PERSON] та його представниками не надані будь-які докази які б підтверджували факт знищення автомобіля в пожежі, місце де така подія відбулася, дату події, факт ввезення металобрухту (залишків автомобіля) на територію України, за умови, що пожежа могла відбутися на території Російської Федерації. При цьому, представник [PERSON] під час розгляду справи ніяких пояснень по суті вищезазначених питань суду надати не зміг, явку [PERSON] до суду не забезпечив задля спростування вказаних обставин. Ухвалою («определением») Вологодського обласного суду Російської Федерації від 26.11.2018 року (яка набрала законної сили на території Російської Федерації) у справі № 13-37/2018 (Т. 6 а.с. 96 - 97) дозволено на території Російської Федерації примусове виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26.07.2017 року по справі № 727/4734/17 (Т. 6 а.с. 89-90) в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної доньки [PERSON] Постановою про відкриття виконавчого провадження («Постановление о возбуждении исполнительного производства») Управління федеральної служби судових приставів по Вологодській області від 15.01.2019 року (Т. 6 а.с. 158-159) відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26.07.2017 року згідно Ухвали Вологодського обласного суду Російської Федерації від 26.11.2018 року у справі № 13-37/2018 на території Росйської Федерації. Конвертом (Т. 7 а.с. 84) підтверджується факт направлення на адресу позивача [PERSON] листа від судового виконавця («пристава») Управління федеральної служби судових приставів по Вологодській області РФ [PERSON] . В рамках вищевказаного виконавчого провадження накладено заборону на вчинення дій по розпорядженню, реєстраційних дій відносно спірного транспортного засобу «Ssang Yong Kyron M200, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , на підставі Постанови про заборону на реєстраційні дії відносно транспортних засобів («Постановления о запрете на регистрационные действия в отношении транспортных средств») Управління федеральної служби судових приставів по Вологодській області від 16.01.2019 року (Т. 6 а.с. 160). З Постанови про заборону на реєстраційні дії відносно транспортних засобів («Постановления о запрете на регистрационные действия в отношении транспортных средств») Управління федеральної служби судових приставів по Вологодській області РФ від 16.01.2019 року (Т. 6 а.с. 160) вбачається, що згідно відомостей «ГИБДД_ТС министерства внутренних дел России» за [PERSON] зареєстрований транспортний засіб «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, реєстраційний номер транспортного засобу на території Російської Федерації [NUMBER] , VIN: [NUMBER] , первинний (ПТЗ) паспорт транспортного засобу № [NUMBER] , дата видачі реєстраційного документа 06.08.2014 року. Також факт існування транспортного засобу «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] , з реєстраційним номером транспортного засобу [NUMBER] (на території Російської Федерації), перебування його на реєстраційному обліку на території Російської Федерації, а також факт його реєстрації за відповідачем [PERSON] підтверджуються відповіддю № 1527882052 від 17.07.2019 року на запит судового виконавця Андрєєвої Н.В. в рамках виконавчого провадження здійснюваного на території Російської Федерації про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на повнолітню непрацездатну доньку [PERSON] (Т. 7 а.с. 144-145). Вказане свідчить про існування вказаного автомобіля і перебування його на території Російської Федерації в тому числі і станом на 17.07.2019 року (дата відповіді на запит судового виконавця). Крім цього, факт існування та факт користування вказаним транспортним засобом до даного часу відповідачем [PERSON] на території Російської Федерації свідчать накладені на нього адміністративні стягнення за порушення ПДР на території Російської Федерації при керуванні ним спірним транспортним засобом марки «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] , з реєстраційним номером транспортного засобу [NUMBER] , що підтверджується паперовими копіями електронних доказів наданих позивачем, оригінали, яких знаходяться в мережі Інтернет, доступ до яких міститься на сайті https://avtocod.ru, за електронною адресою: ( [ADDRESS] ) (Т. 7 а.с. 89-111). Судом приймається до уваги та обставина, що свої зобов`язання по сплаті заборгованості по сплаті аліментів відповідач [PERSON] виконав лише 01.02.2019 року (Т. 6 а.с. 163) після винесення Постанови про заборону на реєстраційні дії відносно транспортних засобів («Постановления о запрете на регистрационные действия в отношении транспортных средств») від 16.01.2019 року. Вищезазначена постанова від 16.01.2019 року та усі зазначені вище відповіді офіційних органів Російської Федерації є офіційними документами на території Російської Федерації та визнаються в Україні і носять доказове значення, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, підписану від імені України у м. Мінську 22.01.1993 р. (997_009), яка ратифікована Верховною Радою України 10.11.1994 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» (№ 240/94-ВР) та набула чинності для України і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном, -- документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Допитана у якості свідка позивачка [PERSON] , в судовому засіданні, надала суду покази згідно яких пояснила, що під час перебування в м. Вологда Російської Федерації вона сама бачила спірний автомобіль «Ssang Yong Kyron M200» біля будинку де проживає відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , фотографувала його, зроблені фотографії у вигляді фото-таблиць долучені до матеріалів справи. Доданими до матеріалів справи фото-таблицями (Т. 3 а.с. 134 - 138) підтверджується факт існування автомобіля «Ssang Yong Kyron M200» з реєстраційним номером [NUMBER] . Крім того з даних фото-таблиць вбачається, що на рамці кріплення номерного знаку автомобіля «Ssang Yong Kyron M200» з реєстраційним номером [NUMBER] міститься напис «АІС м. Чернівці телефон (372) 54-68-09; www.ais.com.ua». Вказане свідчить про те, що вищевказаний спірний автомобіль перебував на території України у м. Чернівці. Крім цього, суд бере до уваги, що на момент виготовлення (2010 рік) спірного автомобіля «Ssang Yong Kyron M200», VIN: [NUMBER] , принципи формування, зміст і структура ідентифікаційного номера транспортного засобу (VIN) регулювалися ДСТУ 3525-97 «Засоби транспортні дорожні. Маркування» (Т. 7 а.с. 178-200), затвердженим і введеним в дію наказом Держстандарту України № 115 від 28.02.1997 року, стандарт був чинним в Україні з 01.01.1998 року до 01.05.2013 року. Відповідно до п. 3.1 ДСТУ 3525-97, ідентифікаційний номер ДТЗ (VIN) - структурна комбінація символів, встановлена виробником з метою розпізнавання ДТЗ. Згідно з п. 3.4 ДСТУ 3525-97, міжнародний ідентифікаційний код виробника (WMI) - перша частина VIN, яка визначає виробника. Код присвоюється для визначення виробника і у поєднанні з рештою частин VIN забезпечує унікальність VIN для всіх ДТЗ, що виробляються у світі на 20-річний період. Також п. 4.2 ДСТУ 3525-97 встановлювалася вимога, що ідентифікаційний номер повинен бути індивідуальним для кожного виробу і відповідати наведеній у цьому стандарті структурі. Як вбачається із Листа ДП «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» (ДП «ДЕРЖАВТОТРАНСНДІПРОЕКТ») № 1.24-09/5482 від 02.10.2019 року (Т. 7 а.с. 176-177) ідентифікаційний номер VIN: [NUMBER] містить у собі таку інформацію, а саме: символи № 1-3 (Y7W) - визначають виробника транспортного засобу Товариство з обмеженою відповідальністю «ВО «Кременчуцький автоскладальний завод»; символи № 4-9 (DJEA60) - визначають тип, модель транспортного засобу «Ssang Yong Kyron M200»; символ № 10 (А) - визначає 2010 рік випуску транспортного засобу; символи 11-17 (0004982) - визначають порядковий (виробничий) номер транспортного засобу. Крім цього, Свідоцтвом про присвоєння міжнародного ідентифікаційного коду виробника колісних транспортних засобів (WMI) в Україні реєстраційний № 42, що видане ДП «ДержавтотрансНДІпроект» 07.09.2009 року Товариству з обмеженою відповідальністю «ВО «Кременчуцький автоскладальний завод» (Т.7 а.с. 175), яке діяло на час виготовлення спірного автомобіля марки «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску VIN: [NUMBER] , підтверджується те, що вказаному товариству, як виробнику колісних транспортних засобів присвоєно міжнародний ідентифікаційний код виробника колісних транспортних засобів (WMI) для маркування КТЗ символи № 1-3 (Y7W) та для виготовлення в тому числі автомобілів легкових сімейства KYRON, а відповідно перші три символи унікального та індивідуального VIN-коду спірного автомобіля «Ssang Yong Kyron M200», 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] , його тип та марка свідчать про те, що вищевказаний автомобіль міг бути виготовлений тільки на території України і тільки виробником, яким є ТОВ «ВО «Кременчуцький автоскладальний завод». При цьому, згідно висновку експерта автотоварознавчої експертизи про ідентифікацію автомобіля «Ssang Yong Kyron M200 XDi», за його VIN-кодом № 87-10-19 від 07.10.2019 року (Т. 7 а.с. 146-170) зазначається, що: відповідно до ДСТУ 3525-97 Засоби транспортні дорожні. Маркування., який діяв з 01.01.1998 до 01.05.2013 року, зокрема на дату виготовлення досліджуваного автомобіля (01.03.2010 року), присвоєний ідентифікаційний номер VIN: [NUMBER] автомобілю марки SSANG YONG KYRON M200XDi є унікальним та індивідуальним; автомобіль марки SSANG YONG KYRON M200XDi, з ідентифікаційним VIN-кодом [NUMBER] , який виготовлений 01.03.2010 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ВО «Кременчуцький автоскладальний завод» (ТОВ «ВО «КРАСЗ", код за ЄДРПОУ - 36410382), випущений в одному екземплярі та не може повторюватись і маркуватись у світі іншими заводами-виробниками. Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про неможливість одночасного існування, як об`єктів матеріального світу, двох транспортних засобів «Ssang Yong Kyron M200», так саме, як і транспортних засобів інших марок і моделей, з ідентифікаційним номером ДТЗ (VIN) - [NUMBER] . З огляду на зазначене та оцінюючи вказані докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що автомобіль «Ssang Yong Kyron M200», чорного кольору, 2010 року випуску, VIN: [NUMBER] , державний реєстраційний номер Російської Федерації [NUMBER], який знаходиться та експлуатується відповідачем на території Російської Федерації, є тим самим автомобілем, фізичним об`єктом матеріального світу, який мав на території України державний реєстраційний номер [NUMBER] , який був [PERSON] вивезений до Російської Федерації і в подальшому знятий з обліку у зв`язку з вибраковкою на Україні. На підставі вищезазначеного суд приходить до переконливого висновку, що спірний транспортний засіб «Ssangyong Kyron M200», 2010 року випуску, чорного кольору, VIN: [NUMBER] , відповідач [PERSON] приховав, вивіз даний автомобіль до Російської Федерації, яким користується до даного часу і даний автомобіль не є знищеним. Також судом встановлено, що 27.09.2014 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] за участю товарної біржі «Центральна українська біржа» уклали біржові контракти купівлі продажу 20-тонних контейнерів № № [NUMBER], [NUMBER]», [NUMBER], що розмішені на території КП МТК «Калинівський ринок», серії ЧРВ № 270914 / 97 ЧН, № 270914 / 98 ЧН, № 270914 / 99 ЧН укладені 27.09.2014 року. (Т. 1 а.с. 100-102). Відповідно до ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Приписами частини 3 ст. 369 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів (ч. 1 ст. 362 ЦК України). Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. (ч. 2 ст. 362 ЦК України). Частиною 2 ст. 369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Із мотивувальної частини ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 10.09.2014 року (Т. 1 а.с. 27-28) вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] не вирішено питання поділу спільного майна подружжя. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10.09.2014 року. Спірні контейнери відповідачем [PERSON] відчужені 27.09.2014 року тобто після розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 68 Сімейного кодексу України, розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Із змісту заяви [PERSON] адресованої КП МТК «Калинівський ринок» вх. № 314 від 22.05.2014 року (Т. 7 а.с. 76) вбачається, що позивачка просить ринок не переоформлювати торгівельні місця № [NUMBER], [NUMBER]» та [NUMBER]» у зв`язку з розподілом майна між нею та відповідачем [PERSON] Заявою вх. № 476 від 24.07.2014 р. (Т. 7 а.с. 77) [PERSON] повідомляє КП МТК «Калинівський ринок» про те, що питання поділу спільного майна буде вирішуватися у суді і що вона відкликає свою попередню заяву, якою дозволила [PERSON] переоформлення контейнерів. Заявою від 01.08.2014 р. (Т. 7 а.с. 78), яка була отримана Шевченківським районним судом міста Чернівці 04.08.2014 р., [PERSON] просить суд видалити із тексту рішення від 15.07.2014 року по справі № 727/5402/14-ц (розірвання шлюбу) абзац «спору про поділ майна, що є у спільній власності сторін між ними немає». В заяві вх. № 519 від 06.08.2014 р. (Т. 7 а.с. 79) [PERSON] просить КП МТК «Калинівський ринок» надати їй копії договорів про надання у користування торгівельних місць № [NUMBER], [NUMBER]» та [NUMBER]» у зв`язку із підготовкою матеріалів в суд про розподіл майна з відповідачем [PERSON] . Вказані заяви були написані [PERSON] та здані за призначенням в період травня-серпня 2014 року, тобто ще під час перебування у шлюбі з [PERSON] та до відчуження спірних контейнерів, що мало місце 27.09.2014 року. Допитана у якості свідка позивачка [PERSON] , в судовому засіданні, надала суду покази згідно яких пояснила, що після того, як вона зрозуміла, що відповідач [PERSON] хоче обманним шляхом, поза її відома, відчужити спірні контейнери, вона в липні 2014 звернулася до КП МТК «Калинівський ринок» із заявою про заборону вчинення такого відчуження. Відповідачами не надано жодних доказів підтверджуючих обставину надання [PERSON] згоди на відчуження [PERSON] спірних контейнерів після розірвання шлюбу. Так само відповідачами не надано жодних доказів письмового повідомлення [PERSON] про намір [PERSON] продати свою частку із зазначенням ціни та інших умов, на яких він її продає. Відповідно до ч. 6 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції чинній на момент відчуження спірних контейнерів 27.09.2014 року), не можуть бути предметом біржової торгівлі речі, визначені індивідуальними ознаками, якщо вони не продаються як партія, а також будь-які вживані товари, включаючи транспортні засоби, та капітальні активи. Таке обмеження не поширюється на майно, яке відчужується з податкової застави, а також майно, конфісковане відповідно до закону. Абзацом 3 ч. 7 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачено, що для цілей цього Закону - уживаними товарами вважаються товари, що були у користуванні не менше року, транспортні засоби, які не підпадають під визначення нового транспортного засобу згідно із законом, а також будь-який капітальний актив, що був прийнятий в експлуатацію до його продажу. На підставі досліджених доказів (Т. 1 а.с. 73, 74, 76 - 81), судом встановлено, що спірні контейнери використовувалися з 2004-2005 років, а отже станом на дату укладання біржових угод 27.09.2014 р. були вживаними товарами у розумінні ч. 7 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». За приписами ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , в частині позовних вимог про визнання недійсними біржових контрактів купівлі-продажу 20-тонних контейнерів № [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER], розмішених на території КП МТК «Калинівський ринок», серії ЧРВ № 270914 / 97 ЧН, № 270914 / 98 ЧН, № 270914 / 99 ЧН від 27.09.2014 року - підлягає до задоволення. Також судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26.07.2017 року по справі № 727/4734/17 (Т. 6 а.с. 89-90), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.11.2017 року (Т. 6 а.с. 91-92), позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню непрацездатну дитину - задоволено частково, вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої непрацездатної доньки [PERSON] в твердій грошовій формі в розмірі 1200,00 грн. щомісячно починаючи з дати пред`явлення позову 18.05.2017 року та до моменту припинення підстав для стягнення аліментів. В добровільному порядку [PERSON] рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26.07.2017 року по справі № 727/4734/17 не виконував, хоча остатньому було відомо про існування такого рішення, оскільки його представник приймав участь у розгляді даної справи та оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, що вбачається із змісту вказаних судових рішень. Ухвалою («определением») Вологодського обласного суду РФ від 26.11.2018 року (яка набрала законної сили на території РФ) у справі № 13-37/2018 (Т. 6 а.с. 96-97) визнано та дозволено на території Російської Федерації примусове виконання рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26.07.2017 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної доньки [PERSON] в твердій грошовій формі в розмірі 1200,00 грн. щомісячно починаючи з дати пред`явлення позову 18.05.2017 року та до моменту припинення підстав для стягнення аліментів. Судом встановлено, що [PERSON] (донька позивача) є інвалідом з дитинства першої групи підгрупи «А», яка потребує постійного стороннього нагляду та догляду (Т. 6 а.с. 98), з народження страждає на ДЦП з спастичним тетрапарезом та на глибоку розумову відсталість, псоріаз, двобічний диспластичний коксаріоз ІІІ ст. з вираженим порушенням функції нижніх кінцівок, порушення ОМЦ (метрорагія), хронічну залізодефіцитну анемію середнього ступеня важкості, потребує постійного медикаментозного лікування медичними препаратами та санаторно-курортного лікування один раз на рік із супроводом (Т. 6 а.с. 100 - 103). Як вбачається із Листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Роша»» № 73 від 30.01.2019 року (Т. 6 а.с. 103) [PERSON] потребує постійного, курсами 4 рази на рік, медикаментозного лікування препаратами: «Гамалате -В6» - по 1 таб., 2 р/день, 1 місяць; «Цераксон» - по 2 мл., 2 р/день, 1 місяць; «Алора» - по 5 мл., 3 р/день, 20 днів; «Абікса» - по 1 таб., 2 р/день, постійно; «Аевіт» - по 1 таб., 2 р/день, 2 місяця; «Дермобін» - 2 р/день, 1 місяць; «Сінарта» - по 3 мл., в/м`язово, 1 р/день, 15 днів; «Аркоксія» - 1 таб. (60 мг.), 1 р/день, 1 місяць; «Флекцерин» - 1 капс. (250 мг.), 1 р/день, 1 місяць; «Мулімен» - 20 крап., 7 р/день, постійно; Вітамін «Е» - 1 капс. (100 мг.), 1 р/день, 1 місяц; «Аскорутин» - 1 таб., 3 р/день, 7 днів; «Антраль» - 1 таб., 3 р/день, 20 днів; «Транексамова кислота» - по 2 капс. (250 мг.), 3 р/день, 10 днів; «Моваліс» - 1,5 мл., в/м`язово, 5 днів. Крім цього, [PERSON] потребує санаторно-курортного лікування один раз на рік та потребує супроводу. Допитана у якості свідка позивачка [PERSON] , в судовому засіданні, надала суду покази згідно яких пояснила, що під час перебування у шлюбі відповідач [PERSON] ігнорував свій обов`язок по утриманню доньки [PERSON] , витрачав гроші на власний розсуд всупереч інтересам сім`ї, утримувала доньку лише вона, після від`їзду у березні 2014 року до Російської Федерації, [PERSON] взагалі перестав цікавитися донькою та ніяких грошей на її утримання не надавав, [PERSON] перебувала на її повному утриманні. Під час допиту [PERSON] пояснила, що аліментів, які вона отримує від [PERSON] у розмірі 1200,00 грн. катастрофічно не вистачає, оскільки її донька дуже хвора. Крім цього [PERSON] пояснила, що спірний транспортний засіб «OPEL OMEGA», 1987 року випуску, був придбаний у 1995 році, даним автомобілем вона безпосередньо користувалася, оскільки має посвідчення водія, в 2010 році, після придбання автомобіля «Ssang Yong Kyron M200», автомобілем «OPEL OMEGA» іноді користувалася. Перед виїздом до Російської Федерації в 2014 році відповідач [PERSON] , без її згоди, забрав з подвір`я та кудись перегнав, транспортний засіб «OPEL OMEGA», подальша доля автомобіля «OPEL OMEGA» їй невідома. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні, пояснила суду, що під час шлюбу [PERSON] ображав [PERSON] та свою дитину [PERSON] , з 2014 року до останнього часу нічого не надавав на утримання своєї доньки. На підставі досліджених доказів, а саме Листа КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Роша»» № 73 від 30.01.2019 року (Т. 6 а.с. 103), Витягу із «Державного реєстру оптово-відпускних цін на лікарські засоби» (Т. 6 а.с. 106), Довідки ТОВ «Восток-Фарм» від 25.01.2019 року» (Т. 6 а.с. 107), Розрахунку вартості лікування [PERSON] на 1 рік (Т. 6 а.с. 110 - 115) судом встановлено, що вартість лікування [PERSON] на один рік складає 82 166,16 грн., щомісячно для лікування [PERSON] необхідно 6847,18 грн., [PERSON] мав би забезпечувати лікування своєї доньки, без врахування вартості санаторно-курортного лікування 1 раз на рік, щомісяця у сумі 2 634,64 грн., а тому суд погоджується з доводами позивача, що розмір аліментів у сумі 1200,00 грн. є недостатнім для лікування його доньки [PERSON] . При цьому, обов`язок відповідача [PERSON] утримувати свою непрацездатну доньку є особистим та індивідуальним. Відповідно до ч. 1 ст. 198 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Судом встановлено, що [PERSON] вивіз належний подружжю автомобіль «SSANGYONG KYRON M200», 2010 року випуску, чорного кольору, VIN: [NUMBER] , на територію Російської Федерації, приховавши його від позивача. Так само, на підставі належним чином досліджених доказів (Т. 1 а.с. 71, 188) суд приходить до висновків, що [PERSON] приховав і належний подружжю автомобіль марки «OPEL OMEGA», 1987 року випуску, білого кольору, VIN: [NUMBER] . Також судом приймається до уваги та обставина, що [PERSON] , без згоди [PERSON] , всупереч інтересам своєї доньки, відчужив 20-тонні металеві контейнери, які знаходяться на території КП МТК «Калинівський ринок» на торгівельних місцях № [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER]». Приписами ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частиною 3 ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», Верховний Суд України роз`яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). На підставі вищевикладеного суд приходить до переконливого висновку, що при вирішенні даної справи слід відійти від засади рівності часток у майні, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та присудити [PERSON] - 3/5, а відповідачу [PERSON] - 2/5 ідеальних частин від загального обсягу спільного майна. Приписами ч. 1-3 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 1-4 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Верховний Суд України у мотивувальній частині Постанови від 27.04.2016 року (справа № 6-486цс16) зазначив, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (Т. 1 а.с. 97) позивач [PERSON] з 23.06.2014 року є фізичною особою-підприємцем, основний і єдиний вид діяльності КВЕД 47.99 - інші види роздрібної торгівлі поза магазинами. Повідомленням про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця № 08.13/5211 від 27.10.2014 року (Т. 3 а.с. 145) підтверджується обставина проведення 27.10.2014 року державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] Довідкою Генерального консульства Російської Федерації в м. Львові № 360 від 23.02.1998 р. (Т. 1 а.с. 99) підтверджується обставина набуття [PERSON] у 1998 році громадянства Російської Федерації. Наявність у [PERSON] громадянства Російської Федерації підтверджується його паспортом (Т. 3 а.с. 140) та Випискою з Єдиного державного реєстру індивідуальних підприємців Російської Федерації № 74В/2019 від 15.02.2019 року (Т. 7 а.с. 80-81). Відповідно до довідки від 23.10.2017 року (Т. 6 а.с. 93), ухвали Вогодського обласного суду Російської Федерації від 26.11.2018 року у справі № 13-37/2018 року (Т. 6 а.с. 96-97), Постанови про відкриття виконавчого провадження («Постановления о возбуждении исполнительного производства») Управління федеральної служби судових приставів по Вологодській області від 15.01.2019 року (Т. 6 а.с. 158-159), Постанови про заборону на реєстраційні дії відносно транспортних засобів («Постановления о запрете на регистрационные действия в отношении транспортных средств») Управління федеральної служби судових приставів по Вологодській області від 16.01.2019 року (Т. 6 а.с. 160), доручення Вологодського обласного суду про вручення документа (Ухвали від 26.11.2018 року у справі № 13-37/2018) № 13-37/2018 від 28.11.2018 року (Т. 7 а.с. 82), супровідного листа Вологодського обласного суду № 13-37/2018 від 28.12.2018 року (Т. 7 а.с. 83) відповідач за зустрічним позовом [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Крім того дана обставина визнається та не заперечується представником відповідача [PERSON] . Також судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2014 року (Т. 1 а.с. 161), посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г., відповідач [PERSON] відчужив належну йому на праві власності однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі належних та допустимих доказів, судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає на території Російської Федерації де забезпечений житлом, згідно висновку судової інженерно-технічної експертизи № 362 від 26.04.2017 року (Т. 3 а.с. 204-261) 1/2 частина житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] є неподільною річчю, у будинку зареєстровані та проживають троє осіб - позивач [PERSON] з недієздатними донькою та сином, опікуном яких є позивач (Т.1 а.с. 92, Т.7 а.с. 52-53), і для яких цей будинок є єдиним житлом, а отже

Outcome: partial