Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), згідно з яким просила суд: 1) виділити позивачу в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна 1/2 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , а саме приміщення, що визначені в технічному паспорті під номерами 1-1, 1-2, 1-3, 1-4 та 1-5 загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею - 17,5 кв.м., з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, а саме сарай з прибудовою літ. «Б», сараї під літ.літ. «В», «Г», вбиральня під літ. «З», альтанка під літ. «И»; 2) виділити позивачу в натурі із спільної часткової власності в окремий об`єкт нерухомого майна 1/2 частини земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] , зальна площа 0,0800 га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована в [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками по 1/2 житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, розташованої під цим будинком, загальною площею 0,0800 га з кадастровим номером [NUMBER] . Житловий будинок є фактично розділеним між позивачем та відповідачем на квартири № 1 та № 2 , що підтверджується даними технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок, складеного 08.08.2008 р. Київським міським бюро технічної інвентаризації. Позивачу фактично належить квартира № 1 у житловому будинку до складу якого входять приміщення, що визначені в технічному паспорті під номерами 1-1, 1-2, 1-3, 1-4 та 1-5 загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею - 17,5 кв.м. Відповідачу фактично належить квартира № 2 у житловому будинку до складу якого входять приміщення, що визначені в технічному паспорті під номерами 2-1, 2-2, 2-3 та 2-4 загальною площею 36,6 кв.м., житловою площею - 25,9 кв.м. Позивач зверталась до відповідача з пропозицією про виділ частки співвласника у спільній частковій власності на житловий будинок та земельну ділянку з метою припинення спільної часткової власності та реєстрації права власності за кожним на свою частку, як окремий об`єкт нерухомого майна. Проте, відповідач без повідомлення причин, так і не надала своєї згоди на виділ частки співвласників в житловому будинку та на земельну ділянку шляхом укладення договору між співвласниками. Враховуючи викладене, позивач вирішила звернутись до сущу з метою реалізації свого права на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбаченого ст. 364 ЦК України. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказував, що позивач жодних письмових пропозицій від позивача стосовно поділу земельної ділянки не отримувала, а тому не має можливості жодним чином відреагувати на них. Таким чином, відповідач не порушувала прав позивача. Так, належний сторонам житловий будинок має загальну площу 79,1 кв.м., відповідно, 1/2 частина цього будинку повинна мати площу 39,55 кв.м У той же час, позивач звертається до суду, вимагаючи виділити йому в якості 1/2 житлового будинку приміщення загальною площею 49 1 кв.м., тобто, позивач претендує на розмір, що перевищує 1/2 площі житлового будинку. Відповідно, за умови задоволення позовних вимог, відповідачу буде належати приміщення, яке є меншим за 1/2 житлового будинку, що порушує його права як співвласника житлового будинку, а посилання на те, що житловий будинок вже «фактично поділено», не обґрунтоване жодними доказами. Позивачем не було заявлено як до подання позову, так і в межах позовних вимог будь-яких пропозицій щодо компенсації зменшення вартості належної відповідачу частки в спільному майні. Стосовно поділу земельної ділянки вказав, що із змісту позову неможливо встановити, яку саме частину просить виділити їй позивач. Крім того, вказав, що при поданні позовної заяви вказано ціну позову в розмірі 53 200,00 грн., але не надано жодного обґрунтування вартості майна, право на яке бажає визнати в результаті задоволення позовних вимог. Відповідно, нічим не підтвердженим є і розмір сплаченого судового збору. Тому, з урахуванням вищевикладеного, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні представники позивача просили задовольнити позовні вимоги та виділити позивачу земельну ділянку та житловий будинок за 2 варіантом (Додаток Г) Висновку експертів за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 07.05.2018 року №03/18. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою суду від 05.04.2017 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою від 14 грудня 2017 року провадження по даній справі було зупинено для проведення судової земельно-технічної експертизи. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. 22.01.2018 року матеріали вказаної цивільної справи були повернуті до Шевченківського районного суду м. Києва, а ухвалою суду від 24.01.2018 року відновлено провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. 12.04.2018 року до суду надійшло повідомлення про неможливість надання висновку №97/18-41 від 19.03.2018 року. Протокольною ухвалою суду від 01.11.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 05.02.1988 року Першою київською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за № 16-11-40 (а.с. 4). Відповідно до зазначеного свідоцтва, цілий житловий будинок є дерев`яним, обкладеним цеглою, розташований на земельній ділянці, розміром 700 кв.м., житловою площею - 43,4 кв.м. з наступними службовими будівлями: сарай з прибудовою літ. «Б», сарай під літ.літ. «В», «Г», сарай з погребом літ. «Е», вбиральня під літ. «З», інші споруди. 03.03.1988 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/2 частини житлового будинку, про що свідчить відмітка Київського міського бюро технічної інвентаризації про внесення відповідного запису в реєстрову книгу під № 9281. 22.03.2016 р. [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого Морозовою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 882, набула право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , про що міститься відповідна інформація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 5-7). Таким чином, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , кожній із них належить на 1/2 будинку. Крім того, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками земельної ділянки під житловим будинком, загальною площею 0,0800 га, кадастровий номер [NUMBER] ,. Право власності [PERSON] на 1/2 частини земельної ділянки підтверджується Свідоцтвом про право власності від 15.09.2015 р., індексний номер 43889234. Право власності [PERSON] на 1/2 частини земельної ділянки підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого Морозовою С.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 885, про що міститься відповідна інформація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Згідно з технічним паспортом та оцінювальним актом БТІ від 08.08.2008 року, до складу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] включено наступні споруди: житловий будинок, три сараї, сарай з льохом, вбиральня, альтанка та інші споруди (а.с. 16). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №56312637 від 30.03.2016 року, до складу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] включено наступні споруди: житловий будинок, три сараї та вбиральня (а.с. 5-7). Разом із тим, сторони під час розгляду справи не заперечували, що будинок, що знаходиться в [ADDRESS] право власності по 1/2 на який належить сторонам у даній справі, на даний час є зруйнованим та не придатним для проживання. Натомість, на належній позивачу та відповідачу земельній ділянці останньою побудований новий будинок. При цьому, жодних відповідних дозвільних документів на побудову нового будинку матеріали справи не містять. Більше того, згідно листа оцінювача [PERSON] від 29.10.2018 року з приводу оцінки вартості будинку з надвірними будівлями та спорудами, повідомлено про неможливість проведення оцінки у зв`язку з розбіжністю площ у різних документах по будинку, а саме: в Інформаційній довідці з державного реєстру речових прав №56312637 від 30.03.2016 р. загальна площа будинку вказана 79,1 кв.м., житлова 43,4 кв.м., а в технічному паспорті від 14.11.2016 р. по будинку - 82 кв.м., а житлова 35 кв.м. (а.с. 214). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на наявність з відповідачем суперечок щодо розпорядження майном, яке знаходиться в спільній частковій власності, просила суд припинити право спільної часткової власності шляхом поділу будинку за адресою: [ADDRESS] , в натурі відповідно до належним сторонам часток. Так, відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди,іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності . Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі - Методичні рекомендації № 146). Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі - ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. З огляду на вищевикладене, а також враховуючи встановлений в судовому засіданні факт будівництва житлового будинку після одержання сторонами у власність нерухомого майна, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог про виділ в натурі окремий об`єкт будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідно до належних сторонам часток, слід відмовити. Щодо позовних вимог стосовно виділу в натурі із спільної часткової власності окремий об`єкт нерухомого майна, а саме, земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 125, 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно ст. 131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Так, відповідно до Висновку експертів за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 07.05.2018 року №03/18, який підготовлено експертами судово-експертної компанії «Алінгез» [PERSON] та [PERSON] , між сторонами було запропоновано три можливі варіанти порядку користування земельної ділянки. В свою чергу, згідно роз`яснень, які містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 25 грудня 1996 року № 13, при встановленні порядку використання земельної ділянки й розпорядження нею громадянами, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди належать на праві спільної часткової власності, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком та здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. У разі неможливості перенесення співвласником на надану в його користування ділянку господарських будівель і насаджень суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. У спільному користуванні сторін суд може залишити лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. На підставі зазначеного, обираючи запропоновані експертом варіанти поділу земельної ділянки та враховуючи фактичний порядок користування, який склався між сторонами, суд вважає за доцільне встановити порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , між співвласниками за варіантом №2 (Додаток Г) за висновком експертів №03/18 про проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз від 07.05.2018 року. Також, в порядку ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати, що становлять половину вартості експертизи за висновком експертів №03/18 про проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз від 07.05.2018 року в сумі 7500,00 грн., яку суд взяв до уваги задовольняючи частину позовних вимог, та половину вартості судового збору в розмірі 320,00 грн. у відповідності до розміру задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: partial