Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

У листопаді 2013 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила розділити квартиру [ADDRESS], та визнати право власності на дану квартиру за нею та відповідачем по 1/2 частини на кожного, а також виключити 1/2 частку квартири з акту опису і зняти з цієї квартири арешт, накладений постановою державного виконавця Жовтневої ВДВС Маріупольського міського управління юстиції від 12.09.2013 року. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що з 22.10. 1993 року вона перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 17.12. 2011 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі була придбана квартира [ADDRESS], яка була оформлена на чоловіка. Також зазначила, що 28.10. 2004 року між відповідачем та АКІБ «УкрСіббанк» був укладений кредитний договір під заставу цієї квартири. Даний кредитний договір був ними виконаний достроково у 2008 році. Також в позовній заяві вказала, що для здійснення своєї підприємницької діяльності [PERSON] уклав іпотечний кредитний договір від 24.03. 2008 року та отримав грошові кошти у розмірі 252500 гривень. В жовтні 2013 року позивачці стало відомо про те, що з відповідача була стягнута заборгованість за іпотечним договором та судові витрати загальною сумою 258860,91 гривень, а на спільно придбану квартиру накладений арешт та здійснюється процедура звернення стягнення на майно боржника. Також у зв'язку із тим, що від шлюбу вони з відповідачем мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] на утримання якої були присуджені аліменти у розмірі 1000 гривень щомісячно. Однак відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 25868,82 гривень. Вважає, що оскільки спірна квартира була придбана під час перебування у шлюбі вона підлягає розподілу, а у зв'язку з виникнення заборгованості по аліментам її частка може бути збільшена до 2/3 частки. На підставі вищевикладеного просила визнати право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] на кожного, виключити 1/2 частину вказаної квартири з акту опису та зняти з цієї квартири арешт. Під час судового розгляду справи позивачка [PERSON] уточнила позовні вимоги заявою від 19.12.2013 року, в якій просила суд визнати за нею та відповідачем право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], на кожного; виключити 2/3 частини вказаної квартири з акту опису та зняти з цієї квартири арешт, накладений постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Маріупольського міського управління юстиції від 12.09.2013 року. В суді позивачка [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги та просила суд її позов задовольнити, визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS], виключити 2/3 частини вказаної квартири з акту опису та зняти з цієї квартири арешт. Суду пояснила, що квартира була придбана під час шлюбу на кредитні кошти. Кредит був сплачений в повному обсязі, після чого відповідач під заставу квартири взяв інший кредит, який витратив на свої потреби, а не в інтересах сім'ї. Тривалий час відповідач не дбає про забезпечення родини та своєї неповнолітньої дитини, через що утворилась заборгованість по аліментах в сумі більше 29 тисяч гривень. У зв'язку із цим вона вважає, що суд враховуючи наявність великої суми заборгованості по аліментах відповідача може відступити від рівності часток під час поділу майна подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частки спірної квартири. Представник позивачки [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав на наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень посилався на те, що іпотечний кредит, за котрим в іпотеку було передано спірну квартиру, не сплачений та існує рішення про стягнення з нього заборгованості по цьому кредиту. Квартира перебуває в іпотеці в Державній іпотечній установі та має бути реалізована у встановленому законом порядку для погашення заборгованості за іпотечним кредитом. Підстав для збільшення частки позивачки під час розділу майна подружжя, а саме спірної квартири, не має. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги від 20.09. 2013 року, в судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень посилався на те, що підстав для збільшення частки позивачки під час розділу спірної квартири не має. Представник співвідповідача Державної іпотечної установи Калінін І.М., який діє на підставі довіреності від 23.07. 2013 року за № 2934/15/1, в судове засідання з'явився, позов не визнав та пояснив, що на даний час договір іпотеки є дійсним, в судовому порядку недійсним не визнаний, зобов'язання за договором про іпотечний кредит відповідачем [PERSON] не виконано, а тому відсутні підстави для виключення заставленого майна з акту опису. Суд, вислухавши сторони та дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.10.1993 року між відповідачем [PERSON] та позивачкою [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) укладений шлюб у Міському відділі РАЦС м. Маріуполя. Шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 17.12. 2011 року. (а.с.5, 11) Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER], від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. (а.с.11) Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.10. 2004 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 6176 від 27.10. 2004 року. (а.с. 103) 28 жовтня 2004 року, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, між АКІБ «УкрСіббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 159-НЖ, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 400,00 доларів США, для придбання квартири. Для забезпечення зобов'язань за кредитним договором між тими сторонами був укладений договір іпотеки № 159/159-НЖ від 28.10. 2004 року. Та поручителем за даними договорами виступила [PERSON] відповідно до договору поруки від 28.10. 2004 року. (а.с. 23-34, 35) Під час розгляду справи судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що кредит за договором від 28.10.2004 року було повернуто достроково та цей кредитний договір припинив свою дію у зв'язку із виконанням обов'язків за цим договором. 24 квітня 2008 року, між ВАТ «Родовід Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений іпотечний договір № Д098/СЖ-055/1.08.1 від 28.04. 2008 року за умовами якого іпотекодержателю необхідно в строк до 28.04. 2028 року повернути кредит у розмірі 252 500,00 гривень, сплатити відсотки, витрати пов'язані зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, сплатити штрафні санкції, відшкодувати недоотримані відсотки у разі дострокового погашення, відшкодувати інші витрати пов'язані з обслуговуванням та виконанням договором про іпотечний кредит. (а.с. 117-124) В подальшому, на підставі договору відступлення права вимоги № 1548/08 від 18.07.2008 року, ВАТ «Родовід Банк» передав всі права за іпотечним договором №д098СЖ-055.08.1 від 24.04.2008 р. Державній іпотечній установі. (а.с.113-116) Зі рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28.02. 2013 року позовні вимоги Державної іпотечної установи до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 24.04.2008 року та пені було задоволено в повному обсязі та з [PERSON] було стягнуто заборгованість за договором про іпотечний кредит у розмірі 256297,94 гривень та судовий збір у розмірі 2562,97 гривень. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжям укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбними договором. Відтак, при вирішенні спору про поділ майна подружжя слід виходити з презумпції рівності часток подружжя у набутому ними майні. Частиною 3 ст.70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За змістом ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Аналізуючи вищенаведене, та враховуючи, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за кредитні кошти, це майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому за наявності спору між сторонами, вона підлягає поділу в судовому порядку . Вирішуючи питання про розмір часток, суд приходить до висновку про те, що частки сторін у праві власності на спірну квартиру мають бути рівними та не може прийняти до уваги наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів в сумі 29076,19 гривень. Збільшення частки одного з подружжя може мати місце за умови, що розмір аліментів, які вони отримують на дитину, недостатній для забезпечення її духовного розвитку та лікування. Натомість, наявність заборгованості по сплаті аліментів може бути підставою для звернення до суду з позовом про стягнення такої заборгованості у відповідності до положень ст..196 СК України. Одночасно позивачкою не надано жодного доказу щодо інших істотних обставин, перелік, яких міститься у ч. 2 ст. 70 СК України, які б надавали суду підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, в тому числі належних та допустимих доказів того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, витратив кредитні кошти всупереч інтересам сім'ї на власні потреби та інше. При цьому, аналізуючи норми чинного законодавства, суд вважає, що передача спірної квартири в іпотеку не позбавляє сторін права власності на це майно, оскільки іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця. Відповідно до ч.1,2 ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Виходячи з вищевикладеного, спірна квартира належить сторонам на праві спільної власності, а тому підлягає поділу між сторонами у рівних частках, тобто по 1/2 частці за кожним. Уточнені позовні вимоги про визнання за позивачкою та відповідачем права власності по 2/3 частки квартири за кожним не ґрунтуються на законі і задоволенню в цьому вигляді не підлягають. Стосовно позовних вимог в частині виключення 2/3 часток квартири з акту опису і зняття з цієї квартири арешту, накладеного постановою державного виконавця Жовтневої ВДВС Маріупольського міського управління юстиції від 12.09.2013 року, то ці вимоги є безпідставними і необґрунтованими, оскільки як слід з відповіді Жовтневого ВДВС Маріупольського міського управління юстиції від 13.01.2014 року, акт опису та арешту майна боржника [PERSON] державним виконавцем не складався. (а.с.106). Прийшовши до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивачки судовий збір пропорційно задоволеним вимогам - 408,61 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial