Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду і свої вимоги мотивує тим, що [INFO] р. помер [PERSON], який був її сином, за своє життя, під час шлюбу, він придбав трикімнатну кооперативну квартиру за адресою: [ADDRESS]. 10.01.2012 р. позивачка звернулась до Першої Сумської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. На час відкриття спадщини [PERSON] була розлучена з [PERSON], тому до спадкоємців першої черги не відноситься, так спадкоємцями першої черги є [PERSON] та [PERSON]. На неодноразові прохання позивачки до відповідачів надати документи щодо права власності для оформлення права власності на частку трикімнатної квартири відмовили. 23.01.2015 р. позивачка звернулась до Першої Сумської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину, але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю необхідних документів. У зв'язки чим позивачка просить визначити, що частка померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру становила ? частину квартири та визнати за нею право власності на ? частини квартири в порядку спадкування за законом. Позивачка свої вимоги підтримала повністю. Відповідачі проти позову заперечували. [PERSON] пояснила, що їй, як молодому спеціалісту, в 1989 році виконавчим комітетом Сумської міської ради було видано ордер № 86 на вселення в кооперативну квартиру за адресою: [ADDRESS], перший внесок та кошти в рахунок оплати вартості квартири їй давали батьки, колишній чоловік не сплачував коштів за квартиру. Також відповідачі вважають, що позивачка пропустила строк звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з таких підстав: Судом при розгляді справи встановлено, що 26.07.1989 р. [PERSON] було видано ордер на житлове приміщення на сім'ю з трьох осіб, згідно довідки ЖБК № 77 вартість квартири виплачено в повному обсязі в період з 1986 по 1991 р.р./а.с.79/. Протягом даного проміжку часу [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі, вела спільне господарство та проживала однією сім'єю з [PERSON] Як відповідачка, так і її чоловік працювали. Квартиру виділено на її ім'я як молодого спеціаліста. З 2008 року шлюбні відносини фактично припинилися, шлюб розірвано 01.07.2008 року (а.с.66). 22.11.2010 року [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.78) на підставі Свідоцтва на нерухоме майно, виданого 15.11.2010 року Виконавчим комітетом Сумської міської ради (а.с.77). Тобто, всі вище перелічені юридичні факти, в результаті яких відповідачкою оформлено право власності на нерухоме майно, мали місце в період чинного шлюбу. Доказів окремого проживання сторін суду не надано. Правовідносини, що склались між сторонами регулюються нормами сімейного законодавства. Станом на час внесення пайових внесків, норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, який введено в дію з 1 січня 1970 року Законом Української РСР від 20 червня 1969 року N 2006-VII, передбачали, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України). В силу ст.60 чинного Сімейного кодексу України, який регулював режим права спільної сумісної власності подружжя на час оформлення права власності на спірне майно, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один не мав з поважної причини: навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо самостійного заробітку, доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна подружжя, що є об'єктом права спільної сімейної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, будь - яке майно, нажито подружжям за час шлюбу, за виключення переліченого у ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України або ст.57 СК України, спільною сумісною власністю подружжя. Угод з приводу поділу майна сторони не укладали, позивач не відмовлявся від своєї частки у праві спільної сумісної власності на квартиру. Враховуючи положення норм законодавства, яке регулювало відносини сторін, суд доходить висновку, що у [PERSON] та померлого [PERSON] виникло право спільної сумісної власності на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS]. В силу ст.59, 60 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, відповідачами не надано належних та допустимих доказів, що нерухоме майно є особистою власністю відповідачки, оскільки право власності зареєстровано згідно свідоцтва, а не договору дарування, одержання грошових коштів від її батьків не підтверджена письмовими доказами. Надані довідки про знаття готівкових коштів з карткового рахунку [PERSON] (а.с.116, 118) не доводять їх використання на погашення вартості квартири, оскільки дати отримання готівки не співпадають з часом сплати пайових внесків, визначених у платіжних дорученнях (а.с.101-108). [INFO] року помер [PERSON], який був сином [PERSON] (а.с.6), що підтверджується копією свідоцтва про смерть /а.с. 7/. 10.01.2012 року [PERSON] звернулась до Першої Сумської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, за якою була відкрита спадкова справа /а.с. 26-27/. Таким чином, позивачка як спадкоємець першої черги, в межах визначеного ст.1270 ЦК України строку прийняла спадщину. 23.01.2015 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів /а.с.9/. Суд критично оцінює позицію відповідачів щодо пропуску позивачкою строку прийняття спадщини, оскільки спадщина належить спадкоємцю з часу подачі заяви про прийняття спадку та відсутності протягом шестимісячного строку відмови в її прийнятті. Успадкування майна не обмежено строк видачі свідоцтва про право на спадщину, не втрачається внаслідок зволікання органів нотаріату щодо вчинення нотаріальних дій. В силу ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В зв'язку з цим, позивачкою не пропущено як строків прийняття спадщини, так і строку звернення до суду, оскільки про порушення свої прав вона дізналася лише після отримання відмови нотаріуса 23.01.2015 року. Таким чином, права позивачки в межах пред'явлених вимог підлягають захисту шляхом визнання права власності в порядку спадкування за законом на половину частки померлого сина [PERSON], що становить ? частини спірної квартири. Водночас, суд вважає безпідставними вимог позивачки щодо визначення частки померлого у праві спільної часткової власності. Так, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ч.1 ст.1226 ЦК України). Право власності померлого на ? частини квартири існувало в силу прямої вказівки закону стовно спільного майна подружжя. Крім того, відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України). Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки в дольовому порядку слід стягнути судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Оскільки, в задоволенні немайнової вимоги було відмовлено, то сплачений судовий збір в сумі 243,60грн. стягненню не підлягає. З приводу стягнення судового збору за задоволену майнову вимогу суд враховує, що в рамках судового розгляду встановлено, що інвентаризаційна вартість квартири становить 102550,00грн. (а.с.75). Тому, при розподілі судових витрат суд вважає завищеною суму судового збору, котра була сплачена при подачі позову. Отже, за розгляд майнової вимоги слід було сплатити 102550,00грн. / 4 х 1% = 256,38грн. Тому, дана сума підлягає стягненню з відповідачів в дольовому порядку, тобто по 128,19грн. з кожної. На підставі викладеного,

Outcome: partial