Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просила позбавити [PERSON] права користування житловою квартирою, що розташована [ADDRESS] та виселення його з даної квартири, без надання іншого житлового приміщення. Вимоги обґрунтувала тим, що є власником зазначеної вище квартири. Разом з нею в квартирі зареєстрований та проживає відповідач, який в останні роки веде антигромадський спосіб життя, що призводить до неможливості проживання з ним в одній квартирі. Вказує, що неодноразово зверталась до правохоронних органів з приводу поведінки відповідача. Після звернення до Знам'янського ВП ГУНП в Кіровоградській області було відкрито кримінальне провадження за ст.125 КК УКраїни. Після побиття не може більше витримувати знущання відповідача. Вказала, що не може почувати себе вдома у безпеці, оскільки, відповідач постійно погрожує фізичною розправою. Маючи реєстрацію у її будинку, відповідач позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися особистим майном. На неодноразові звернення з вимогою знятися з реєстраційного обліку та виселення, відповідач не реагує. Сторони в судове засідання не з'явились, надали заяви, в яких просять розглянути справу без особистої участі останніх, при цьому позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі, а відповідач їх визнає та не заперечує відносно задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Поивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], згідно витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17970810 від 04 березня 2008 року на 2/3 частини та №17639395 від 06 лютого 2008 року на 1/3 частину квартири (а.с. 8,9). В будинку крім неї зареєстрований відповідач по справі. Сторони перебувають в неприязних відносинах. Заявою вх. №5005/18 від 17 квітня 2018 року, відповідач зазначені обставини визнав. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, володіння та розпорядження своїм майном. У разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Підстави виселення членів сім'ї власника житлового будинку, квартири передбачені ч.1 ст.116 та ст.157 ЖК України. Частиною 1 статті 116 ЖК України встановлено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст.116 ЖК УРСР, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Відповідно до роз'яснень п.17 постанови Пленум Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Так, 28 квітня 2017 року [PERSON] був притягнутий Знам'янським міськрайонним судом Кіровоградської області до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП у виді 60 годин громадських робіт за те, що 28 лютого 2017 року о 20:00 годині за місцем свого проживання спровокував сімейну сварку зі своєю матір'ю [PERSON], під час якої ображав її нецензурною лайкою. (а.с.14). Після чого, 26 лютого 2018 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП у виді 60 годин громадських робіт за те, що о 21 годині 50 хвилин 20.02.2018р., о 17 годині 00 хвилин 21.02.2018р. та о 21 годині 00 хвилин 21.02.2018р., знаходячись за місцем свого проживання по [ADDRESS] в стані алкогольного сп'яніння, вчиняв сімейні сварки, під час яких висловлювався грубою нецензурною лайкою на адресу своєї матері [PERSON], чим завдав психологічної шкоди її здоров'ю (а.с.12). Крім того, його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП у виді 60 годин громадських робіт за те, що 31.12.2016 року о 20.30 год., знаходячись за місцем свого проживання, в [ADDRESS], вчинив сварку зі своєю матір'ю [PERSON], під час якої висловлювався нецензурною лайкою на її адресу, чим ображав її гідність та завдав шкоду психологічному здоров'ю, на зауваження не реагував, тобто вчинив психологічне насильство в сім'ї (а.с.13). Як встановлено судом відповідач протягом 2017-2018 років неодноразово вчиняв протиправні насильницькі дії в сім'ї відносно позивача у зв'язку з чим до нього після звернень [PERSON] застосовувалися працівниками поліції заходи попередження, він притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, проти нього в зв'язку із нанесенням позивачу тілесних ушкоджень було порушено кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 лютого 2018 року за №12018120160000262 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Крім вищевикладеного, відповідач позов визнав, що є підставою для задоволення позову, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились без результатними, а тому позов підлягає задоволенню. Рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на викладене та враховуючи те, що відповідачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про визнання позову вх. №5005/18 від 17 квітня 2018 року, вважаю за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, у розмірі 352 грн. 40 коп. З урахуванням повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 50 відсотків від сплаченого позивачем судового збору в сумі 352 грн. 40 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: partial