Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , відповідно до якого просила стягнути із відповідача на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що із 04.10.2003 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, та позивачем з огляду на те, що між ними припинені шлюбні відносини, - було подано до суду позов про розірвання шлюбу, який перебуває в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва. В період шлюбу у сторін народились діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час молодший син [PERSON] проживає разом із нею та перебуває на її повному матеріальному утриманні, оскільки, відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо піклування, виховання та матеріального забезпечення спільного сина. Позивач вказує, що на сьогоднішній день витрати на утримання спільного сина сторін є значними та пов`язані із фізичними, розумовими та іншими потребами дитини. [PERSON] навчається в навчальному закладі, який позиціонується, як заклад індивідуальної освіти, додатково вивчає німецьку мову, він професійно займається спортом, на що необхідні значні матеріальні витрати. Позивач зазначає, що відповідач займається підприємницькою діяльністю, має у володінні значну кількість нерухомого майна та є засновником юридичної особи, а відтак має можливість та зобов`язаний надавати матеріальну допомогу сину, що, останнім, виконується не в повній мірі, а тому позивач звернулась до суду за захистом своїх прав з даним позовом та просить суд стягнути із відповідача аліменти в примусовому порядку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2019 року, було вирішено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Одночасно, зазначила, що домовленості щодо розміру аліментів на утримання сина між ними не досягнуто, а тому розмір цих аліментів має бути визначено в судовому порядку. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов. Одночасно вказали, що з 2019 року старший син сторін проживає разом із відповідачем, а молодший - із позивачкою. Крім повного матеріального утримання старшого сина відповідачем перераховуються кошти позивачу на утримання молодшого сина, а також відповідач купує йому одяг, сплачує за його додаткові витрати на навчання та відпочинок за кордоном. При цьому, доказів того, що позивач приймає матеріальну участь в утриманні як старшого сина, так і молодшого сина немає. Крім того, позивачем не доведено розмір витрат, які вона несе в зв`язку з утриманням молодшого сина щомісяця. Посилання позивача відносно, зокрема, витрат на навчально-тренувальні табори, тощо відносяться до додаткових витрат, та підлягають стягненню в іншому порядку. З огляду на те, що позивачем не надано доказів її рівномірної поряд із відповідачем участі в матеріальному забезпеченні молодшого сина, як і не надано доказів ухилення відповідача від матеріального їх спільної дитини, сторона відповідача наполягала на відмові в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі те, що вони із 04.10.2003 року перебувають в зареєстрованому шлюбі та на даний час проживають окремо, однак, шлюб офіційно не розірваний. В період шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В ході розгляду справи сторони підтвердили те, що старший син [PERSON] фактично проживає разом із відповідачем, а молодший син [PERSON] - із позивачем. Крім того, в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про те, що і позивач і відповідач займаються підприємницькою діяльністю, а також те, що у власності відповідача перебувають земельні ділянки, нерухомість та він є засновником товариства з обмеженою відповідальністю. Відповідно до довідки Головного управління ДПС у м. Києві від 11.02.2020 року № 26-15-50-06-22, було встановлено, що позивачем у справі, яка є фізично особою-підприємцем, [PERSON] за період 2019 рік було отримано дохід в сумі 1437025,00 грн. Крім того, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 24.01.2020 р., було встановлено, що за період з 1 кварталу 2018 р. по 3 квартал 2019 р., тобто із січня 2018 р. по вересень 2019 р., включно (21 місяць), відповідачем [PERSON] було отримано дохід на загальну суму 2109000,00 грн. (а.с. 53), що становить в середньому по 100428,57 грн., щомісячно. Стороною відповідача було надано суду копію виписки із карткового рахунку [PERSON] , відповідно до якої судом встановлено, що дійсно, останнім, позивачу періодично перераховуються кошти, однак, слід зазначити про те, що в зв`язку з відсутністю даних (деталі операції) про те, що ці кошти перераховуються відповідачем позивачу, як кошти на утримання спільного сина, суд вважає, що доводи сторони відповідача про перерахування коштів позивачу саме на утримання сина, та належне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, в зв`язку з цим, є недоведеними та судом до уваги не приймаються. Інших належних та допустимих доказів того, що між сторонами узгоджено порядок та розмір матеріальної допомоги на утримання сина, який проживає із позивачем та що ця допомога сплачується відповідачем щомісячно, - матеріали справи не містять. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення аліментів із відповідача в примусовому порядку, позивачем, зокрема, зазначалось про те, що відповідач в повній мірі не надає матеріальної допомоги позивачу на утримання їх спільного сина, та, останній, потребує значних витрат, пов`язаних з його вихованням та навчанням. Заперечуючи проти позову, сторона відповідача серед іншого також зазначила про те, що відповідачем надаються кошти позивачу на утримання молодшого сина, та позивачем не доведено достатніми доказами розмір витрат, які нею реально здійснюються, в зв`язку із утриманням сина. Вирішуючи спір між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір, а тому спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач проживає окремо від позивача, він приймає участь у житті дитини, надає матеріальну допомогу, але при цьому позивач вважає, що розмір допомоги, що надається відповідачем, є недостатнім, а тому наполягає на стягненні аліментів у судовому порядку, і домовленість між позивачем та відповідачем про розмір та порядок сплати аліментів на утримання молодшого сина між ними в позасудовому порядку не досягнута, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання дитини в примусовому порядку. Разом з тим, визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на користь позивача на утримання дитини, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, згідно із ч. 3 ст. 181СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На час розгляду даного спору по суті, у відповідності до ст. 7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2019 рік", встановлено у 2020 році прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Незважаючи на те, що дія Закону «Про Державний бюджет України на 2020 рік" поширюється на всю території України, слід враховувати, що при сталому розмірі мінімального прожиткового мінімуму купівельна спроможність у кожній адміністративно-територіальній одиниці може відрізнятися. Очевидним є факт, що вартість життя в м. Києві перевищує показники в інших регіонах України, а тому кошти для належного забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, яка мешкає в Києві, необхідні у більшому розмірі ніж мінімально визначено законом. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Враховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Слід зазначити про те, що ініціюючи позов про стягнення з відповідача щомісячно на утримання дитини аліментів у розмірі 1/3 частини від всіх доходів відповідача, позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів здійснення постійних реальних витрат щомісячно на утримання дитини в розмірі, що складає третину від середньомісячного доходу відповідача, встановленого судом. Твердження позивача про те, що нею витрачаються значні кошти на утримання сина, які пов`язані із тим, що він професійно займається спортом, а тому такий розмір аліментів є виправданим, суд до уваги не приймає, оскільки, додаткові витрати пов`язані із розвитком здібностей дитини не входять до складу аліментних зобов`язань, та віднесені законом до інших підстав, за доведеності яких можливе стягнення цих витрат із того з батьків хто проживає окремо. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів, середньомісячний розмір доходів відповідача, а також те, що на утриманні, останнього, перебуває старший син сторін, що не заперечувалося позивачем в ході розгляду справи, та даних про надання позивачем відповідачу коштів на утримання їх спільного старшого сина матеріали справи не містять. Приймаючи до уваги викладене, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи із рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, принципів розумності та справедливості, а також середньомісячного розміру доходів відповідача та перебування на його утриманні старшого сина сторін, суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача на користь позивача у розмірі 1/16 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів в даному розмірі, з урахуванням доказів, які були надані стороною позивача, суд вважає розумним для забезпечення гармонійного розвитку дитини у даному віці. Достатніх та переконливих доказів, які б свідчили про потребу дитини в матеріальному утриманні в більшому розмірі, позивачем суду надано не було, а її твердження про те, що нею фактично витрачаються значні кошти на утримання сина, в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а тому судом до уваги не приймаються. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги прожитковий мінімуму для дитини відповідного віку (від 6 до 18 років), мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та беручи до уваги те, що за приписами сімейного законодавства обоє батьків зобов`язані утримувати дитину, з урахуванням доказів наданих сторонами, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково. При цьому, на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial