Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

У вересні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 29 травня 2004 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 79. Від спільного подружнього життя в них є син [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання належної сім'ї у них не склалося, між ними часто виникають сварки та непорозуміння. Подружнім життям вони не живуть, спільного господарства не ведуть. Фактично їх сім'я розпалася, існує лише формально, тому позивачка просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON], дитину залишити проживати з нею. У жовтні 2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказав, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнає. Щодо визначення місця проживання дитини не визнає позовних вимог, так як позивачкою не додано висновку органу опіки та піклування щодо доцільності проживання сина [PERSON] з нею, на даний час [PERSON] знаходиться за кордоном, постійної роботи не має, житлом не забезпечена. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява про слухання справи за її відсутності, на примирення не згідна, просить шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнають частково, з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних мотивів. Судом встановлено, що з 29 травня 2004 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 79. Від спільного подружнього життя в них є син [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання між сторонами часто виникали сварки та непорозуміння, що привело до припинення шлюбних відносин. Вони спільно не проживають і не ведуть спільного господарства. Згідно вимог ч. 1 ст. 24, ч.ч. 3 та 4 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки, а тому позов в частині розірвання шлюбу є обґрунтованим і його слід задовольнити. Що стосується вирішення вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін, то при цьому суд виходить з наступних мотивів. Відповідно до вимог ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторонаповинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч.ч. 5 та 7 вказаної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків встановлених законом. Так як позивачкою в позовній заяві не вказано як учасника судового розгляду справи орган опіки та піклування та не надано письмового висновку щодо розв'язання спору, а тому суд не має підстав задовольнити позовні вимоги позивачки щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина сторін, і приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог слід відмовити..

Outcome: partial