Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовними вимогами до [PERSON] (раніше мала прізвище [PERSON] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначав, що відповідач звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 14.09.2010, згідно якої отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором за відповідачем утворилась заборгованість, яка станом на 11.03.2020 становить 25639,74 грн., та складається із: 3689,98 грн. заборгованості за тілом кредиту; 1421,57 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 18831,06 грн. нарахованої пені, а також штрафів: 500 грн. (фіксована частина) та 1197,13 грн. (процентна складова). 06 травня 2020 року суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України, за клопотанням позивача, ухвалив проводити її розгляд у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи. 18 травня 2020 р. відповідачка подала відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнає та мотивує тим, що вона дійсно 14.09.2010 заповнювала та підписувала анкету-заяву в Приватбанку на отримання платіжної карти кредитки «Універсальна», однак бажаного кредитного ліміту не вказувала. Умови та правила надання банківських послуг, до яких як зазначено в анкеті приєдналася відповідачка, не можна вважати кредитним договором та договором приєднання, оскільки останні носять мінливий характер та нею не підписувалися. Тому не можна вважати, що [PERSON] приєдналася саме до тих Умов, які надані позивачем як доказ. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження суми виданого кредиту. Розрахунок заборгованості також не містить розміру кредиту, а отже банком не доведено розміру отриманої відповідачкою суми кредитних коштів. Також відповідачка просить застосувати до позову наслідки спливу загальної та спеціальної позовної давності, оскільки кредитний договір укладений 14.09.2010, а до суду позивач звернувся у квітні 2020 р. У відповіді на відзив представник позивача зазначає про безпідставність доводів відзиву та підтверджує викладені в позові обставини. Зокрема, укладення договору між банком та відповідачкою має місце шляхом підписання останньою анкети-заяви та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Тобто в даних правовідносинах має місце договір приєднання, яким передбачені істотні умови кредитного договору. На підтвердження користування відповідачкою кредитними коштами банком надана виписка по рахунку, де вбачається розмір кредитного ліміту та використання кредитних коштів. Відповідачці банком надана вся інформація у письмовому вигляді про умови кредитування. Представник позивача звертає увагу на чинність Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи та їх відповідність до дати підписання відповідачкою анкети-заяви. Неустойка, яку позивач просить стягнути, як один із видів цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язання, передбачена Умовами та правилами, в зв`язку з чим її стягнення з відповідачки є правомірним. Що стосується заявленого відповідачкою клопотання про застосування наслідків строку позовної давності, то позивач зазначає, що оскільки дія перевипущеної відповідачці картки триває до 12.2020, то враховуючи висновки Верховного суду України по справі № 6-14цс14 від 19.03.2014 та № 6-61цс16 від 18.06.2014, згідно з якими повернення кредиту в повному розмірі можливе до останнього дня місяця дії картки, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.09.2020 [PERSON] (нині прізвище - [PERSON] ) підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 24). Підписуючи анкету-заяву, відповідач погодилася, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а також з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчила, що вона ознайомлена і погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а також з Тарифами банку, які були надані заявнику для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно, як це слідує з анкети-заяви, заявника було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку розміщені на офіційному сайті банку. [PERSON] зобов`язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку. Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав три розрахунки заборгованості, з яких слідує, що за Кредитним договором № б/н від 14.09.2020 станом на 11.03.2020 утворилась заборгованість на загальну суму 25639,74 грн., яка складається із: 3689,98 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 1421,57 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 18831,06 грн. нарахованої пені, а також штрафів: 1697,13 грн. (а. с. 5-15). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Факт використання [PERSON] кредитних коштів підтверджується згаданим вище розрахунком заборгованості та випискою за договором № б/н станом на 12.03.2020, в якій відображений рух коштів, а саме: отримання, використання і часткове погашення кредитних коштів (а.с. 16-21). Як встановлено судом, відповідачка покладені на неї кредитним договором зобов`язання не виконала, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість, яка складається з простроченого тіла кредиту в розмірі 3689,98 грн., яке підлягає стягненню на користь банку. Щодо вимоги банку про стягнення з відповідача суми заборгованості по відсоткам та неустойці (штрафам, пені), то судом встановлено наступне. Кредитний договір між сторонами спору був укладений шляхом приєднання відповідача до запропонованих банком умов кредитування, тобто фактично був укладений договір приєднання. Відтак, оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі споживачу банківських послуг і доведені до його відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, зокрема, які стосуються процентів за користування кредитними коштами та відповідальності за невиконання умов договору. Проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві від 14.09.2010 процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В позові позивач ніяким чином не обґрунтовує нарахуванням процентів згідно ст. 625 ЦК України (за який період, кількість днів прострочення та ін.). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по пені і штрафам за несвоєчасну сплату кредиту. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», як невід`ємну частину кредитного договору, яка містить умови щодо пільгового періоду користування кредитними коштами, процентну ставку, відповідальність позичальника за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та інші умови. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) саме у зазначеному в цьому документі розмірі і порядку нарахування. З огляду на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17, у подібних правовідносинах неможливо застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України про договір приєднання (щодо встановлення умов однією зі сторін договору у формулярах або інших стандартних формах), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин у даній справі (14.09.2010) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23.04.2020). Таким чином, за відсутності доказів про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відсутність підпису відповідача у Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також у Витягу з Тарифів обслуговування карт універсальна, які наявні в матеріалах справи, свідчить про те, що вони не належать до кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини неповернення позичальником отриманої суми кредитних коштів, а також, що визначений на підставі Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» та Витягу з Тарифів порядок нарахування та сплати процентів на неустойки не можна вважати частиною кредитного договору, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача в частині стягнення з відповідача тіла кредиту в розмірі 3689,98 грн. В іншій частині позовні вимоги суд визнає такими, що не підлягають задоволенню, в зв`язку з відсутністю належних доказів їх погодження сторонами. В той же час в зв`язку з заявою відповідачки про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 по справі № 6-14цс14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] за кредитним договором була отримала шість кредитних карток, строк дії двох останніх з яких закінчується у грудні 2020 р. Як установлено судом, відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань щодо погашення боргу з 26.08.2012, проте АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом про захист свого порушеного права лише у квітні 2020 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності щодо місячних платежів за тілом кредиту, заборгованість за якими обліковується з серпня 2012 по лютий 2017 р. включно. А отже, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову щодо стягнення суми заборгованості з відповідача за названий період в зв`язку з пропуском строку позовної давності. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту за період з березня 2017 р. по березень 2020 р., в межах трирічного строку позовної давності згідно розрахунку заборгованості, що становить 1434,90 грн. Суд, з огляду на часткове задоволення позову, врахувавши вимоги ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладає на відповідача пропорційно до задоволених вимог. При подачі позову банком було сплачено 2102 грн. судового збору. Оскільки даним рішенням позов задовольняється частково та визначено до стягнення з відповідача суму заборгованості у загальному розмірі 11022,15 грн., то вимоги банку задоволено на 5,6 %. (1434,90*100/25639,74). Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 117,71 грн. (2102*5,6%/100). На підставі положень ст.ст. 11, 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 526, 533, 536, 554, 610, 612, 633, 634, 638, 1049, 1054, 1055,1056-1 ЦК України, суд,-

Outcome: partial