Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

У грудні 2011 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ майна набутого під час шлюбу. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 12.10.1989 року [PERSON] одружилась із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 12.10.1989 року серії [INFO]. Від шлюбу сторони по справі мають повнолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження від 21.08.1990 року серії [NUMBER]. Як зазначив Позивач, шлюбні відносини між нею та Відповідачем було фактично припинено у березні 2010 року. Під час перебування у шлюбі з жовтня 1989 року по березень 2010 року Позивачем та Відповідачем спільно було набуто наступне майно: квартира за адресою: [ADDRESS]; земельна ділянка загальною площею 0,1490 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] та зареєстрована за Відповідачем відповідно до договору купівлі-продажу від 28.11.1997 року (ринкова вартість якого становить 2 145 600 грн. 00 коп.); автомобіль Nissan Qashqai, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, який зареєстрований за Позивачем 13.03.2008 року та за який сплачується кредит за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 14.03.2008 року № 11315220000; автомобіль BMW, державний номер [NUMBER], який зареєстрований за Відповідачем (ринкова вартість якого становить 120 000 грн. 00 коп.); розпочато будівництво житлового будинку на земельній ділянці, що розташована за адресою: [ADDRESS], яку було придбано сторонами по справі відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори в реєстрі за № 4-4674 від 28.11.1997 року (вартість будівельних матеріалів, будівельних робіт та конструктивних елементів будинку, які були використані в процесі будівництва житлового будинку складає 1 600 000 грн. 00 коп.). Позивач зазначила, що автомобіль Nissan Qashqai, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску було придбано за договором купівлі-продажу транспортного засобу в кредит від 15.01.2008 року. Ціна договору складала 183 921 грн. 00 коп. Також щодо вищезазначеного автомобіля, Позивач зазначила, що на її ім'я було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 14.03.2008 року за № 11315220000. Ціна договору склала 156 332 грн. 00 коп. Станом на березень 2010 року (час припинення шлюбних відносин) залишок по вищезазначеному кредиту за договором складав 111 631 грн. 10 коп. Таким чином, сторонами по справі спільно було виплачено за автомобіль 72 289 грн. 90 коп. Станом на 08.11.2011 року залишок по договору про надання споживчого кредиту становив 76 304 грн. 70 коп. Починаючи з березня 2010 року [PERSON] самостійно продовжує здійснювати виплати за автомобіль Nissan Qashqai, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, відповідно до умов вищезазначеного договору. Оскільки станом на 08.11.2011 року Позивачем було виплачено за вищезазначений автомобіль 35 326 грн. 40 коп., то на її думку, вищезазначений автомобіль став належати їй на праві приватної власності. Проаналізувавши в позовній заяві відповідну нормативно-правову базу, Позивач зазначила, що спільна сумісна власність подружжя у автомобілі Nissan Qashqai, державний номер [NUMBER], 2008 року випуску, складає 72 289 грн. 90 коп., тобто по 36 144 грн. 95 коп. на кожного з подружжя. Спільна сумісна власність подружжя у автомобілі BMW, державний номер [NUMBER], становить 120 000 грн. 00 коп., тобто по 60 000 грн. 00 коп. на кожного з подружжя. Таким чином, при визнанні за Позивачем права власності на автомобіль Nissan Qashqai, державний номер [NUMBER], а за Відповідачем права власності на автомобіль BMW, державний номер [NUMBER], частка спільної сумісної власності Відповідача буде більшою на 23 855 грн. 05 коп., а тому з Відповідача необхідно стягнути грошові кошти в сумі 23 855 грн. 05 коп., як різницю між частками у спільній сумісній власності на автомобіль Nissan Qashqai, державний номер [NUMBER] та автомобіль BMW, державний номер [NUMBER]. Позивач просила суд визнати земельну ділянку загальною площею 0,1490 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], спільним майном [PERSON] та [PERSON], що було набуте ними під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.11.1997 року, зареєстрованого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори в реєстрі за № 4-4674 від 28.11.1997 року, у рівних частинах та визнати за [PERSON] право власності на ? частину даної земельної ділянки; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Nissan Qashqai, державний номер [NUMBER], а за [PERSON] визнати право власності на автомобіль BMW, державний номер [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 23 855 грн. 05 коп., як різницю між частками у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] на автомобілі Nissan Qashqai, державний номер [NUMBER], та BMW, державний номер [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину будівельних матеріалів, будівельних робіт та конструктивних елементів будинку, які були використані в процесі будівництва житлового будинку, що розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS], набуту [PERSON] та [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Представником Відповідача було подано письмові заперечення проти позову, відповідно до яких зазначено, що в матеріалах справи не міститься копії правовстановлюючих документів на майно, про поділ якого Позивачем заявлено вимоги. Позивачем не подано документів, які б підтвердили придбання та наявність спільного майна, набутого за час шлюбу. Надані Позивачем копії документів на земельну ділянку представлені у неналежній якості, з них неможливо встановити, що документ виданий на прізвище «[PERSON]». Стосовно наявності у власності квартири [ADDRESS] та будівельних матеріалів, будівельних робіт та конструктивних елементів будинку за адресою: [ADDRESS], то слід зазначити, що Позивачем не надано будь-яких документів, які б підтвердили право власності відповідача на спірне майно. Крім того, відповідно до заперечень, Відповідач та його представник вважають неправомірними вимоги в частині стягнення ? частини будівельних матеріалів, будівельних робіт та конструктивних елементів будинку, які були використані в процесі будівництва житлового будинку також через те, що Позивачем не надано розрахункових документів (товарні чеки, тощо) щодо придбання вищезазначених матеріалів, а також документів, які б визначали вартості будівельних робіт. Також, Позивачем не було надано належних доказів вартості спірних автомобілів та доказів того, що автомобіль належить Відповідачу. Крім того, не надано жодних документів, які б підтвердили, що все майно про поділ якого ставляться позовні вимоги, було набуте під час перебування у шлюбі та належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Довідка Лісниківської сільської ради від 21 листопада 2011 року за вих. № 387 та рішення Хотівської сільської ради, що містяться у матеріалах справи, не можуть бути доказами в даній справі, оскільки не містять відбитки печатки. 24.04.2013 року у судовому засіданні за клопотанням представник Позивача до участі у цивільному процесі було залучено Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк». 21.10.2014 року до канцелярії суду представником Позивача була подана уточнена позовна заява, відповідно до якої аргументуючи власну правову позицію останній просив суд розподілити рухоме майно між подружжям наступним чином: визначити право власності [PERSON] на автомобіль [NUMBER], кузов № [NUMBER], а за [PERSON] визнати право власності на автомобіль BMW, державний номер [NUMBER] кузов № [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на ? земельної ділянки загальною площею 0,1490 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], вартістю 963 136, 00 грн., що належить подружжю на праві спільної сумісної власності; визнати за [PERSON] право власності на двокімнатну квартиру, розтушовану за адресою: [ADDRESS], вартістю 743 672,00 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 44/100 частин будівельних матеріалів, виконаних робіт та конструктивних елементів домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною вартістю 6 283 816,00 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 56/100 частин вищезазначених будівельних матеріалів, виконаних робіт та конструктивних елементів домоволодіння; стягнути з Відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні представник Позивача підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Зазначив, що фактично [PERSON] користується автомобілем Nissan Qashqai, який був придбаний за кредитні кошти, які вона продовжує виплачувати, а Відповідач фактично користується автомобілем BMW, у зв'язку із чим просив суд визнати право власності сторін по справі на вказане майно за їхнім фактичним користуванням. Крім того, обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу щодо визнання права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за Позивачем, його представник зазначив, що [PERSON] фактично проживає в даній квартирі, а Відповідач проживає в домоволодінні за адресою: [ADDRESS], що підтверджується постановою про відмову у порушенні кримінальної справи. У зв'язку із тим, що представник Позивача просив суд визнати право власності за [PERSON] на вищезазначену квартиру у повному обсязі, то це може слугувати підставою для зменшення її частини у праві спільної сумісної власності на будівельні матеріали, виконаних робіт та конструктивних елементів. Представник Відповідача заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, зазначивши, що вартість спірних автомобілів не визначені, проти виплати будь-якої компенсації за автомобілі заперечував. Крім того, в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення уточнених позовних вимог частково з наступних підстав. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, 12.10.1989 року [PERSON] одружилась із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 12.10.1989 року серії [INFO]. Від шлюбу сторони по справі мають повнолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження від 21.08.1990 року серії [NUMBER]. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20.01.2012 року шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрований Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених м. Києва 12 жовтня 1989 року (актовий запис № 5541) було розірвано (а.с. 65, т.1). 15 січня 2008 року між ТОВ «Автомобільний центр Голосіївський» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля [NUMBER], кузов № [NUMBER] в кредит (а.с. 18, т. 1). Відповідно до відповіді Управління державної автомобільної інспекції на адвокатський запит за [PERSON] зареєстровано автомобіль BMW, державний номер [NUMBER] кузов № [NUMBER], дата видачі свідоцтва - 12.07.2007 року (а.с. 63, т. 1). Виходячи з вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Зважаючи на рекомендації, зазначені у п.п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя»: поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 25 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного суду України вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З матеріалів справи вбачається, що жоден із сторін не виявив бажання внести попередньо грошової суми на депозитний рахунок суду а відповідач не дав згоди на стягнення з нього компенсації за половину автомобіля BMW, державний номер [NUMBER] кузов № [NUMBER]. Враховуючи вищевикладене та відсутність належної оцінки дійсної ринкової вартості спірних автомобілів підтвердженої відповідними доказами в розумінні ст.ст. 58-60 ЦПК України, суд вважає, що поділ спірного майна має бути проведений шляхом визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і тому залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки підстав для відступлення від принципу рівності часток дружини і чоловіка при розгляді цієї справи не встановлено, а суд не приймає до уваги посилання представника Позивача щодо сплати сторонами по справі спільно лише 72 289 грн. 90 коп. - заборгованості за кредитним договором, оскільки наявна в матеріалах справи виписка по розрахунку заборгованості стосується періоду з 14.03.2008 року по 08.11.2011 рік, більш того не завірена належним чином , що унеможливлює суд визначити сплачену подружжям чи одноособово суму кредиту, у зв'язку із чим відсутні підстави для зміни розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя, і суд приходить до висновку про необхідність розділити автомобілі, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на ? частину автомобіля, оскільки питання щодо визнання за [PERSON] права власності на ? частину спірних автомобілів не ставилось. Слід зазначити, що відповідно до договору купівлі-продажу від 28.11.1997 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON], останній придбав земельну ділянку загальною площею 0,1490 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 18 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (чинного на момент укладення вищезазначеного договору) придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, проводиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності. Згідно до ст. 22 Земельного кодексу 1990 року право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу 1990 року право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно з ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України 2001 року право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Проаналізувавши надані сторонами письмові документи, суд приходить до висновку, що з моменту укладення договору купівлі-продажу до часу подачі позову про поділ майна подружжя до суду, право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку не було зареєстровано належним чином, оскільки матеріали справи не містять правовстановлюючого документа на зазначене нерухоме майно, що позабавляє суд можливості провести його поділ між подружжям. Суд не розцінює як доказ підтвердження права власності Відповідача на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] відповідь Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на адвокатський запит, відповідно до якої спірна земельна ділянка рахується за [PERSON], оскільки даний доказ не є належним, а право власності на земельну ділянку повинно бути підтверджене державним актом. Стосовно позовної вимоги, щодо визнання права власності на частину будівельних матеріалів, виконаних робіт та конструктивних елементів домоволодіння, розташованого на вищезазначеній земельній ділянці, слід зазначити, що відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року № 7 суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Враховуючи те, що сторони в судовому засіданні не дійшли згоди щодо визначення обсягу та вартості спільного майна яке підлягає поділу, і позивачем не надано доказів того, які саме будівельні матеріали та обладнання були використані під час будівництва гаражів і підлягають поділу, а також їх кількість та вартість, суд вважає заявлені позовні вимоги безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Суд, не приймає до уваги звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,1490 га з поліпшеннями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], оскільки у висновку експерта вказується вартість земельної ділянки з поліпшеннями, проте не зазначено окремо вартість будівельних матеріалів та конструктивних елементів будинку. Слід зазначити, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.09.1999 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. (а.с. 110, т.1) Продавцем зазначеної квартири виступав [PERSON], який відповідно до довідки, виданої головою ЖБК «Комунар», повністю вніс пайовий збір за вищевказану квартиру в 1980 році (а.с. 111, т.1). З огляду на думку, висвітлену у п.п. 6,7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 15 червня 1973 року «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України», у якій Верховним судом України було роз'яснено застосування норм КпШС УРСР, чинного на час купівлі спірної квартири, зазначено, що відповідно до ст. 22 КпШС УРСР спільною сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, а також вклади, внесені в кредитні установи, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному і гаражно-будівельному кооперативі, цільові внески в садівницькі товариства, а у разі повного внесення пайового внеску - квартира, дача, гараж, інша відповідна будівля або приміщення, страхова або викупна сума і страхові внески, що їх одержав або вправі одержати страхувальник за договорами особистого страхування, які оплачувались за рахунок спільних коштів подружжя, та викупна сума, що належала б йому у разі дострокового розірвання договору змішаного страхування життя на час припинення шлюбних відносин, і належні подружжю грошові суми та майно за іншими зобов'язальними правовідносинами (квартира, викуплена (придбана) у будинку державного чи громадського житлового фонду). Спірна квартира була набута Відповідачем у власність, коли він перебував у шлюбі з Позивачем. Все це свідчить про те, що в силу ст. 16 Закону України «Про власність» та ст. 22 КпШС УРСР, які були чинними на час купівлі спірної квартири, квартира [ADDRESS], - являється спільним сумісним майном колишнього подружжя [PERSON]. Оскільки суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира є спільним майном подружжя, то за [PERSON] необхідно визнати право власності на ? частини спірної квартири, оскільки, зважаючи на надані в ході судового розгляду докази, суд не знаходить підстав для відступу від начала рівності часток подружжя. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з тим, що суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог, то судові витрати необхідно розподілити між сторонами у рівних частках, тобто слід стягнути з Відповідача на користь Позивача 1 411 грн. 50 коп. - витрат на сплату судового збору. Стосовно позовної вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, то слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем не надано, відповідно до ст. 60 ЦПК України, акт виконаних робіт чи розрахунок наданих представником послуг у зв'язку з чим, дані про кількість годин, які останній затратив на підготовку позову та концультації Позивача відсутні,що унеможливлює визначення розміру витрат, які підлягають стягненню з Відповідача. Крім того, представником Позивача не доведено, той факт, що він є фахівцем в галузі права та документ, що підтверджує виплату [PERSON] грошових коштів за надану правову допомогу. Враховуючи відсутність документально підтверджених витрат на здіснену правову домогу під час розгляду справи, суд не знаходить підстав для їх присудження з Відповідачів на користь Позивача. На підставі п.п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя», ст. ст. 70, 71 Сімейного кодексу України, п.п. 6,7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 15 червня 1973 року «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України», ст. ст. 18, 22, 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року,

Outcome: partial