Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Ясинуватський агросервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки при звільненні та моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини. З 03.08.2011р. по 14.06.2013р. вона працювала у відповідача. Дана обставина підтверджується записами в сторінках її трудової книжки (копію додає). Роботодавець (відповідач) не виплатив їй в день її звільнення всі суми, належні їй, як звільненому працівникові, зокрема не виплатив заборгованість по заробітній платі, за її даними за травень 2013р. в сумі 2130грв.44коп, за червень в сумі 1679грв,04коп, а також не виплатив їй компенсацію за невикористану відпустку, сума якої їй невідома. Таким чином, роботодавець грубо порушив її законні трудові права. Вважає, з вини власника або уповноваженого ним органу. Вважає, її роботодавець (відповідач) повинен їй виплатити не лише усі наявні заборгованості, а ще і її середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи від дати її звільнення (яке було 14.06.2013р.) по день повної виплати всіх сум, належних їх, як звільненому працівникові в день звільнення або по день ухвалення рішення суду по цій справі якщо остаточний розрахунок на дату ухвалення рішення суду по цій справі ще не був проведений. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожний громадянин має право на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. - Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило в грошовому виразі яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи , професійно-ділових якостей працівника результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно зі ст. 15 "Про оплату праці" форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умов запровадження та розміри надбавок, премій та ін. встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством генеральною та галузевою угодами. У відповідності зі ст. 16 КЗпП України умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. В грубе порушення ст. 116 КЗпП України її роботодавець (відповідач) не здійснив з нею повний розрахунок в день її звільнення, тому з відповідача необхідно стягнути на її користь її середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, як це передбачено в силу ст.117 КЗпП України. Точно вся сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може бути точно розрахована тільки після надання відповідачем їй або суду довідок про їх розмір та про розмір її середнього та середньоденного заробітку, який розраховується згідно Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р. за два місяці перед звільненням. Оскільки, роботодавець не виплатив їй всі суми, належні їй, як звільненому працівникові в день звільнення, їй заподіяна моральна шкода, розмір якої вона оцінює в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень, з урахуванням наступного. Роботодавцем (відповідачем) були порушені її законні трудові права в зв'язку з чим їй були спричинені моральні страждання, так як вона тривалий час не отримувала всі суми, належні їй, як звільненому працівникові в день звільнення, які були джерелом доходу для неї та членів її сім'ї, вона відчувала матеріальний тягар через нестачу коштів, вимушена з неповнолітніми дітьми здійснювати, вживати додаткові зусилля для утримання родини та організації свого життя. Окрім того, у зв'язку зі смертю матері вона не мала в той час грошей для того, щоб оплатити необхідні затрати на поховання та інші пов'язані із цим витрати. Вона відчувала і відчуває моральні страждання, які не вгамувалися ще й досі, тому що її законні трудові права були порушені відповідачем, який не бажав їх самостійно своєчасно самотужки відновити. Головним чином її хвилює те, що її друзі та її знайомі прочитають її позовну заяву по її справі та повірять тому, що вона не добилася від роботодавця виплати їй всіх сум, належних їй, як звільненому працівникові в день звільнення. Її моральні страждання посилює той факт, що згодом, після її звільнення, роботодавець не вибачився усно та письмово належним чином перед нею, не продемонстрував перед нею ніякого каяття у тому, що серйозно порушив її законні трудові права, не бажав самостійно своєчасно самотужки їх відновити. Внаслідок невиплати їй роботодавцем (відповідачем) всіх сум, належних їй, як звільненому працівникові в день звільнення вона відчувала і відчуває почуття незручності, пов'язане з неповагою, презирством відповідачем її гарантованих Конституцією України и передбачених трудовим Законодавством прав на отримання остаточного розрахунку в день звільнення. Тому, вона вважає, з відповідача необхідно стягнути на її користь 10000 (десять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її, [PERSON] користь гроші: в сумі заборгованості по заробітній платі за травень 2013 року в сумі 2130 грн. 44 коп., за червень в сумі 1679 грн.,04 коп., а також компенсацію за невикористану відпустку; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи від дати її звільнення (яке було 14.06.2013р.) по день повної виплати всіх сум, належних їй, як звільненому працівникові в день звільнення або по день ухвалення рішення суду по цій справі ( якщо остаточний розрахунок на дату ухвалення рішення суду по цій справі ще не був проведений ); 10000 (десять тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням законних трудових прав. 08.02.2014 року представником позивача надана до суду заява про уточнення позовних вимог в частині середнього заробітку за час затримки при розрахунку, в якій просив суд стягнути відповідача 24275,55 гривень середній заробіток за час затримки при розрахунку. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності не з»явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, надано заяви про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Представник відповідача Балицька К.С., яка діє на підставі довіреності в судове засідання не з»явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність з урахуванням письмових заперечень. В запереченнях представник відповідача зазначає про тяжкий фінансовий стан підприємства та просить суд частково задовольнити вимоги позивача, а саме в частині стягнення заробітної плати - відмовити, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку задовольнити в розмірі 500 гривень, в частині відшкодування моральної шкоди відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивачки [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлені наступні обставини. Позивачка [PERSON] з 03.08.2011 року по 14.06.2013 року перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем ТОВ «Ясинуваський агросервіс», що підтверджується наявною в матеріалах справи трудовою книжкою та наказами про прийняття на роботу та звільнення. Отже, Наказом № 40-К від 02 серпня 2011 року позивачка [PERSON] прийнята на роботу з 03 серпня 2011 року до ТОВ «Ясинуватський агросервіс» на посаду бухгалтера. Наказом № 3в-00108 від 14 червня 2013 року [PERSON] було звільнено за згодою сторін за ст. 36 КЗпП України. Позивач [PERSON] звертаючись до суду з вищевказаним позовом вважає, що відповідачем було порушено її законні права, а також відповідачем порушено трудове законодавство, оскільки при звільненні, відповідач у відповідності із вимогами ст. 116 КЗпП України не провів з нею повний розрахунок. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строк, зазначений у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії у про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведения розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Встановлено, що при звільненні позивача [PERSON] відповідачем не було виплачено компенсацію за невиростані дні щорічної відпустки. Згідно із статтею 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Встановлено, що відповідач ТОВ «Ясинуватський агросервіс» повністю розрахувався з позивачкою [PERSON] лише 09.10.2013 року, що не спростовується наявними в матеріалах справи документами, які надані сторонами. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку є такими, що не підлягають задоволенню, так як заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку були виплачені позивачці 09.10.2013 року. Стосовно позовних вимог позивачки [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки, то суд приходить до наступного. Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню, суд врахував вимоги абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, згідно якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Встановлено, що середньоденний заробіток позивача, розрахований у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., становить 69,77 гривень. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Встановлено, що позивачка [PERSON] на даний час з моменту звільнення не працює та не отримує допомогу по безробіттю. Згідно довідки, яка була надана відповідачем на виконання ухвали суду від 21.10.2013 року вбачається, що середньоденна заробітна плата позивачки складає 126,77 гривень. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за весь час затримки при розрахунку, а саме з 14.06.2013 року ( день звільнення ) по 09.10.2013 року ( здійснено виплату ) у сумі 10 268,37 гривень ( 126,77 середньоденний заробіток х 81 робочих днів ). Щодо позовних вимог позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 10 000 гривень, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі не правомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодову ється особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З урахуванням ступеню моральних страждань позивачки, яка виражається в душевних стражданнях у зв»язку з незаконними діями відповідача, яка полягає в тому, що були вона тривалий час не отримувала всі суми, належні їй, як звільненому працівникові в день звільнення, які були джерелом доходу для неї та членів її сім'ї, вона відчувала матеріальний тягар через нестачу коштів, вимушена з неповнолітніми дітьми здійснювати, вживати додаткові зусилля для утримання родини та організації свого життя, крім того, у зв'язку зі смертю матері вона не мала в той час грошей для того, щоб оплатити необхідні затрати на поховання та інші пов'язані із цим витрати, які вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а також виходячи з принципу розумності, справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 500 гривень у відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial