Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, за яким просить суд визнати незаконним наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 04 листопада 2016 року № 250/к «Про звільнення» [PERSON] з посади заступника начальника відділу кадрового резерву ДКК Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, поновити з 05.11.2016 року позивача на посаді заступника начальника відділу кадрового резерву Державних кваліфікаційних комісій Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.11.2016 року на дату винесення рішення без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, судові витрати покласти на відповідача. В ході розгляду справи заявлені позивачем вимоги неодноразово збільшувались, так відповідно до збільшених вимог позивач просив визнати незаконним наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 04 листопада 2016 року № 250/к «Про звільнення» [PERSON] з посади заступника начальника відділу кадрового резерву ДКК Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, поновити з 05.11.2016 року позивача на посаді заступника начальника відділу кадрового резерву Державних кваліфікаційних комісій Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 72 469,70 (сімдесят дві тисячі чотириста шістдесят дев'ять) гривень, 70 копійок без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, судові витрати покласти на відповідача. При цьому позивач просить допустити негайне виконання судового рішення у даній справі в частині поновлення його на попередній посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу середнього заробітку за один місяць. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що з наказом відповідача від 04 листопада 2016 року № 250/к, згідно з яким його звільнено з посади заступника начальника відділу кадрового резерву ДКК Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків у зв'язку з відсутністю без поважних причин з 31.10.2016р. по 04.11.2016р. на роботі за адресою: м.Київ, вул.. Оленівська, 25 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, не згоден, оскільки позивача було переведено в іншу місцевість у м.Київ, вулиця Оленівська, 25 без його згоди, що є порушенням положень ст.32 КЗпП України. Наведеними вище обставинами позивач вважає, що порушені його права та завдано моральну шкоду, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Надав до суду письмові заперечення, вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані ними письмові докази, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків відповідно до Положення про Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 17 жовтня 2001 року №693, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України з питань підготовки та дипломування моряків 02 листопада 2001 року за № 928/6119 (із змінами) (надалі Інспекція), є державною організацією, заснованою на державній власності, і належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Інспекція зареєстрована у м. Києві за адресою вул.Фрунзе, 104, фактичним місцезнаходженням Інспекції є м.Києв, вул.Оленівська, 25. Згідно із Організаційною структурою, затвердженою начальником Інспекції 25 липня 2016 року, погодженою заступником Міністра інфраструктури України 01 серпня 2016 року та введеною в дію наказом Інспекції від 30 серпня 2016 року №140, Інспекція має регіональні філії, які розташовані у містах Одеса, Ізмаїл, Миколаїв, Маріуполь та Херсон. Регіональна філія Інспекції у м.Одеса зареєстрована у м. Одеса за адресою вул.Дерибасівська, 4, фактичним місцезнаходженням філії є м.Одеса, вул.Чорноморського козацтва, 23. Наказом Інспекції №81/к від 03.04.2014 року позивача призначено на посаду начальника відділу інспектування Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків та встановлено його основне місце роботи в м. Одеса. Таким чином, робоче місце позивача знаходилось у приміщені Регіональній філії Інспекції у м.Одеса. У зв'язку з введенням у дію нової структури Інспекції (наказ від 25.09.2014 № 103 «Про введення в дію структури та штатного розпису Інспекції») позивача наказом Інспекції від 01 жовтня 2014 року № 171/к було переведено на посаду начальника відділу атестації. Згідно наказу Інспекції від 01 квітня 2015 року № 43/к позивач був переведений на посаду заступника начальника відділу атестації, за власним бажанням. У зв'язку з введенням в дію нової структури та штатного розпису Інспекції (наказ від 30.08.2016 № 140) позивач наказом Інспекції від 01 вересня 2016 року № 178/к переведений на посаду заступника начальника відділу кадрового резерву Державних кваліфікаційних комісій. Переведення на різні посади позивача здійснювались без зміни місця роботи. Матеріалами справи встановлено, в період з 17.10.2016 року по 30.10.2016 року позивач перебував на лікарняному. Згідно табелю робочого часу працівників ЦА Інспекції за жовтень 2016 року, затвердженого директором Одеської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Грицюком В.Ю., позивач став до роботи 31 жовтня 2016 року. Таким чином, з 03.04.2014 року по 31 жовтня 2016 року місце роботи позивача залишалось незмінним у порівнянні із попередніми посадами та знаходилось у м. Одеса. Судом встановлено, що 31.10.2016р. позивача повідомлено про зміну місця роботи та переведення з 17 жовтня 2016 року в іншу місцевість у м. Київ, вулиця Оленівська, 25. Позивачу було запропоновано надати письмові пояснення з приводу його відсутності на робочому місці за адресою: м. Київ, вулиця Оленівська, 25. З наданих позивачем пояснень від 31.10.2016р. вбачається про не згоду з переведенням в іншу місцевість, оскільки про переведення його не повідомлено у встановленому законом порядку. Наказом Інспекції №250/к від 04.11.2016 року позивача на підставі положень п.4. ст.40 КЗпП України було звільнено з посади заступника начальника відділу кадрового резерву ДКК за прогули у зв'язку з відсутністю без поважних причин з 31 жовтня по 04 листопада 2016 року на роботі за адресою м. Київ, вул. Оленівська, 25. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Забороняється застосування примусової праці, при цьому примусовою є будь-яка робота чи служба, виконання якої вимагають від працівника для якої працівник не надав своєї добровільної згоди. Положеннями п.4 ст. 40 КЗпП України встановлені такі підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, як наявність прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Положеннями ст.29 КЗпП України, встановлений обов'язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами. Положеннями ст. 32 КЗпП України, встановлено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Кодекс законів про працю України не дає визначення поняття «інша місцевість». У постанові Кабінету Міністрів України «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» від 2 березня 1998 року № 255 під іншою місцевістю розуміється інший населений пункт. Тому під іншою місцевістю слід розуміти інший населений пункт (місто, селище, село), аніж той, де розташовувалося робоче місце, на якому працював працівник до переведення. Отже, оскільки переведення позивача в іншу місцевість у м. Київ для подальшої його роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою є не чим іншим, як зміною істотних умов праці (змінюється місце розташування роботи), відповідач мав попередити позивача про переведення не пізніше як за два місяці. Таке повідомлення, по суті, є пропозицією працівникові продовжувати роботу на цьому ж підприємстві, за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але в іншій місцевості. Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач не повідомив за два місяці позивача про зміну істотних умов праці та перевів позивача в іншу місцевість без його згоди, що є порушенням вимог ч.1 ст.32 КЗпП України. З суперечливими доводами представника відповідача щодо надання згоди позивачем про переведення на нову посаду в іншу місцевість (м. Київ), шляхом подання особистої заяви на призначення на посаду заступника начальника відділу кадрового резерву ДКК від 31.08.2016р. погодитись не можливо, оскільки в даній заяві, повідомлені відповідача про скорочення попередньої посади позивача заступника начальника відділу атестації Інспекції від 31.08.2016р. та наказі Інспекції від 01.09.2016р. №178/к про переведення на нову посаду позивача заступника начальника відділу кадрового резерву ДКК не зазначено про переведення позивача в іншу місцевість у м. Київ. Крім цього, доводи відповідача спростовуються табелем робочого часу працівників ЦА Інспекції за жовтень 2016 р. затвердженого директором Одеської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Грицюком В.Ю., з якого вбачається про облік робочого часу позивача на роботі у м. Одесі. Отже за відсутності згоди позивача на переведення в іншу місцевість, його звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу Інспекції від 04.11.2016р. №250/к про звільнення у зв'язку відсутністю без поважних причин з 31 жовтня 2016 року по 04 листопада 2016 року на роботі за адресою: м. Київ, вул. Оленівська, 25 є не законним. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на це, суд приходить до висновків що позивача слід поновити на роботі. Крім того, згідно ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п.8 постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Як вбачається з довідки Інспекції про середню заробітну плату (дохід) №22 виданої 30 листопада 2016 року середньоденний заробіток позивача становить 418 (чотириста вісімнадцять) гривень, 90 копійок. Згідно розрахунку позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.11.2016 року по день винесення рішення становить 72 469,70 (сімдесят дві тисячі чотириста шістдесят дев'ять) гривень, 70 копійок. Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач також просить суд стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди в розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень. Суд погоджується з тим, що незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача, що в свою чергу призвело до втрати позивачем душевного спокою, перебування позивача у роздратованому стані з причин відсутності засобів для забезпечення належного рівня життя, втрати нормальних життєвих зв'язків, заощадженню тих коштів, що залишились у нього з заробітку. Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає за можливим частково задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. Частково задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України, з якої вбачається, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на попередній посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу середнього заробітку за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial