Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом і просить, з врахуванням збільшених позовних вимог, стягнути із відповідача належні йому розрахункові кошти в розмірі 20069 грн. 47 коп. та середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні з дня звільнення по день фактичного розрахунку за період із 26.06.2018 по 09.11.2018 в сумі 38257 грн. 25 коп. Крім того, просить в зв`язку із важким матеріальним становищем допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць Посилається на те, що з 25.11.2014 по 25.06.2018 працював на посаді бухгалтера-економіста та менеджера з реалізації послуг підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України. Був звільнений із посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України в зв`язку із закінченням строкового трудового договору. В день звільнення бухгалтерія нарахувала йому заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 20069 грн. 47 коп. Всупереч вимогам трудового законодавства відповідач при звільнені розрахунку з ним не провів, тому повинен виплатити йому і середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого станом на 22.05.2019 становить 92152 грн. 50 коп. 13 лютого 2019 року представник третьої особи ГО «ВФСТ «Колос» Невмержицька [PERSON] подала до суду письмові пояснення, з яких вбачається, що позов Всеукраїнське фізкультурно-спортивне товариство «Колос» Агропромислового комплексу України не визнає та просить відмовити в його задоволенні, оскільки [PERSON] у встановленому порядку не призначалася на посаду в.о. генерального директора відповідача, не наділялася правом звільнення працівників та видачі документів про належні до виплати суми грошових коштів, що в свою чергу тягне визнання недостовірними доказами видані за її підписом документи. Крім того, довідка не містить всіх необхідних даних для правильного визначення суми, що повинна була бути виплачена позивачеві при звільненні. Крім того, здійснюючи розрахунок належної до виплати суми середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні, позивач взяв до уваги кількість календарних, а не робочих днів, що суперечить чинному законодавству. 22 травня 2019 року представником відповідача [PERSON] подано заперечення проти позову, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні, оскільки позивачем не надано копію трудової книжки, що підтверджує факт прийняття та звільнення його з посади; видана довідка про розмір заборгованості не структурована; зазначена в штатному розписі доплата до посадового окладу позивача є безпідставною. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник Чирка П [PERSON] . позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача та третьої особи Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України [PERSON] . позов не визнала, заперечувала проти його задоволення з підстав, зазначених у письмових запереченнях та поясненнях третьої особи. Крім того, усно зазначила, що колишнім генеральним директором Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України [PERSON] забрані всі первинні документи підприємства, що не дає можливості на даний час перевірити, в тому числі, і наявність певної заборгованості перед позивачем. Третя особа [PERSON] до суду не з`явилася, повідомлена у встановлені ЦПК України порядок та спосіб, будь-яких заяв чи клопотань не направила. \~ \~ \~ \~Судом встановлено наступне. Відповідно до копії наказу Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» Агропромислового комплексу України № 23 від 25.06.2018 [PERSON] із 25.11.2014 по [INFO] працював на посаді бухгалтера-економіста та менеджера з реалізації послуг. Був звільнений із посади на підставі п.2 т.36 КЗпП України. (а.с.4). Крім того, в даному наказі було зазначено провести повний розрахунок із [PERSON] , видати трудову книжку та довідку про нараховані розрахункові кошти. 25.06.2018 позивач звернувся із заявою до в.о. генерального директора ПОГ НСБ «Переяславль» про виплату належних йому при звільненні розрахункових сум в строки, передбачені ст.116 КЗпП України (а.с.5). Згідно довідки Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» № 56 від 25.06.2018 загальна суму заборгованість по заробітній платі та компенсації за невідбуті щорічні відпустки, належні [PERSON] до виплати, становить 20069 грн. 47 коп. Довідка підписана в.о.генерального директора Бишовець І [PERSON] та головним бухгалтером Крепель М.В.(а.с.6). Відповідно до довідки Підприємства об`єднання громадян «Навчально-спортивна база «Переяславль» № 55 від 25.06.2018 заробітна плата [PERSON] за квітень, травень 2018 року становить по 5585 грн. 00 коп. Кількість робочих днів 20 днів. Довідка підписана в.о.генерального директора Бишовець І.О. та головним бухгалтером Крепель М.В. (а.с.7). Відповідно до копії наказу № 19 від 26.05.2018 заступником генерального директора ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України з 26.05.2018 призначено [PERSON] ( а.с. 64). Відповідно до додаткової угоди до строкового трудового договору від 26.05.2019, [PERSON] переведена на посаду заступника генерального директора ( а.с. 65). Відповідно до копії посадової інструкції заступника генерального директора Бишовець І.О. ознайомилася з нею 20.06.2018 (а.с. 67). Відповідно до наказу № 21 від 20.06.2018 на [PERSON] як заступника генерального директора тимчасово покладено обов`язки генерального директора на період хвороби останнього ( а.с. 68). Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Представником третьої особи до письмових пояснень на підтвердження підстав відмови у задоволенні позову надано наступні документи: копію Статуту ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України ( а.с. 5051); копію розпорядження № 24-к від 24.04.2014 про призначення [PERSON] на посаду генерального директора ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України ( а.с. 52); копію розпорядження № 25-к від 25.06.2018 про звільнення [PERSON] із займаної посади ( а.с. 53); копію розпорядження № 27-к від 26.06.208 про призначення [PERSON] в.о. генерального директора ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України (а с. 54); копію строкового договору з [PERSON] від 03.05.2018 на посаді завідуючої господарством ( а.с. 55-58). Разом з тим, оцінюючи дані докази з урахуванням позиції представника відповідача і третьої особи щодо підстав не визнання позову, слід зазначити наступне. Строковий договір з [PERSON] від 03.05.2018 на посаді завідуючої господарством, розпорядження № 25-к від 25.06.2018 про звільнення [PERSON] із займаної посади та розпорядження № 27-к від 26.06.208 про призначення [PERSON] в.о. генерального директора ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України ніяким чином не спростовує правомірність призначення [PERSON] на посаду заступника генерального директора ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України, виконання нею тимчасово обов`язків генерального директора на період його хвороби та винесення нею наказу про звільнення позивача з наданням відповідних довідок про суму заборгованості на день звільнення. Її призначення шляхом переведення з іншої посади відбулося у відповідності до Статуту ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України ( п. 6.5.4 Статуту генеральний директор підприємства у встановленому порядку приймає та звільняє з посад працівників Підприємства), оформлено відповідним наказом, який не оспорений в судовому порядку. Призначення здійснено за місяць до призначення в.о. генерального директора Стрикуна М.П. Під час перебування на посаді заступника генерального директора та тимчасового виконання обов`язків генерального директора у відповідності до п. 9 своєї посадової інструкції мала право, в тому числі, підписувати накази про звільнення працівників та бухгалтерські документи. Процедура звільнення позивача не оспорювалася, звільнення оформлено наказом, який також не оспорювався. Довідка про розмір заборгованості позивача не виготовлена ним особисто, а видана йому за підписом керівника та головного бухгалтера, як то встановлено вимогами чинного законодавства. Таким чином, суд не бере до уваги дані докази як належні та допустимі для підтвердження неправомірності призначення [PERSON] на посаду заступника генерального директора, неправомірності звільнення позивача та видачу йому довідки про розмір заборгованості по заробітній платі. Із копії штатного розпису від 01.01.2017 вбачається перелік штатних посад ПОГ «НСБ «Переяславль» ВФСТ «Колос» АПК України з розмірами посадових окладів та інших доплат ( а.с. 69). Разом з тим, суд не може взяти до уваги посилання представника відповідача та третьої особи Невмержицької І.М. щодо неправомірності внесення до штатного розпису доплати до посади, на якій працював позивач, в розмірі 1862 грн., оскільки доказів визнання цього штатного розпису незаконним чи його скасування суду не надано. З наданих на запит суду копій звітів про суми нарахованої заробітної плати за період з травня 2017 року по травень 2018 року підтверджують отримання позивачем за даний період заробітної плати від відповідача із зазначенням їх сум ( а.с. 98-141). \~ \~ \~ \~Зважаючи на\~те,\~що правовідносини,\~що виникли\~між сторонами\~по справі,\~регулюються положеннями\~Кодексу законів\~про працю\~України,\~Законом України\~«Про оплату\~праці»,Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Аналогічні положення містяться у статтях 75, 83 КЗпП України. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, наприклад, справи «Суханов та Ільченко проти України» та «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» («правомірне очікування») стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 25.06.2018, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 цього Кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. У відповідності до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем з 25.11.2014 по 25.06.2018, був звільнений з посади наказом в.о. генерального директора [PERSON] від 26.06.2018, на момент звільнення мав заборгованість зі сплати заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки, що підтверджено довідкою відповідача. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" N 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. У зв`язку з цим суд також не бере до уваги посилання представника відповідача на відсутність первинної документації, як підставу для відмови у виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що представником відповідача не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Відповідачем вищезазначені дані не спростовані наданням суду належних доказів, тому заперечення представника відповідача щодо недостовірності наданих позивачем документів судом не приймаються. Крім того, суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 20 069 гривень 47 коп. підлягає до задоволення. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Спір в частині розміру належних звільненому позивачеві сум вирішено на користь позивача. Таким чином, приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи, вищенаведені законодавчі положення в сфері регулювання виплати заробітної плати та висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в вищенаведеній Постанові, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати належних йому від відповідача сум по день ухвалення судом рішення, тобто по 22 травня 2019 року. При цьому, суд не може взяіти до уваги позицію представника відповідача та третьої особи Невмержицької І.М. щодо пропущення строку подання позивачем заяв про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки суть такого збільшення позовних вимог випливає безпосередньо із норм ст. 117 КЗпП України і її розмір може бути визначий лише станом на день ухвалення рішення у справі. Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з абзацом 4 пункту 2 Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. При цьому, згідно пункту 5 Порядку основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 цього Порядку середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Суд приймає розрахунок середньоденної заробітної плати, який зроблений позивачем відповідно до вимог законодавства України, відповідно до якого розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 279 грн. 25 коп. Із розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зробленого позивачем, вбачається, що він при визначенні даної суми виходив із кількості календарних днів. Разом з тим, суд не може погодитися із даним розрахунком, виходячи із наступного. Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно із абз.2 п.8 розділу IV Порядку, у разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Таку ж\~правову позицію\~викладено в\~постанові в\~постанові Верховного\~Суду №№ 643/11667/16 від 03.10.2018. Розрахунок середнього заробітку судом проведено на підставі довідки ПОГ «Навчально-спортивна база «Переяславль» № 055 від 25.06.2018 та згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 з врахуванням часу затримки розрахунку при звільненні, який становить 210 робочих днів ( з 26.06.2018 по 22.05.2019) та середньоденної заробітної плати позивача, що складає 279 грн.25 коп. (279 грн. 25 коп. (середньоденна заробітна плата) х 210 (робочі дні затримки) = 58642 грн. 50 коп. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та грошової компенсації за невідбуті щорічні відпустки в розмірі 20069 грн. 47 коп. та часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31834 грн. 50 коп. Частковість задоволення вимог полягає в тому, що суд при підрахуванні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходив від кількості робочих днів, а не календарних. На підставі п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення в межах суми заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 704 грн. 80 коп. за вимогу про стягнення розрахункових коштів та на користь позивача 586 грн. 42 коп. судового збору за часткове задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст.27 Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995,

Outcome: partial