Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

позивач ПАТ «КБ «Приватбанк» звернулось в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 43140,54 гривень та стягнення судових витрат. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 23.05.2012 року на підставі заяви [PERSON], ПАТ «КБ «Приватбанк» надало відповідачу кредит у розмірі 5000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява з умовами надання кредиту складає між нею і банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідач не надавала своєчасно грошові кошти банку для погашення заборгованості, внаслідок чого в неї виникла заборгованість перед позивачем, що становить: заборгованість за кредитом 4993,80 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом 32716,24 гривень, заборгованість за пенею та комісією 2900,00 гривень, штраф (фіксована частина) 500,00гривень, штраф (процентна складова) 2030,50 гривень, що всього складає 43140,54 гривень. В судове засідання представник позивача не зявився та скерував до суду заяву, в якій просив слухати справу без його участі, позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином рекомендованим листом. Відомостей про причину її неявки немає. Зі згоди представника позивача, суд у відповідності до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою всіх учасників процесу, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів. Судом встановлено, що 23.05.2012 року на підставі заяви [PERSON], ПАТ «КБ «Приватбанк» надало відповідачу кредит у розмірі 5000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява з умовами надання кредиту складає між ним і банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Ст. 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобовязання або односторонню зміну його умов. Позивач свої обовязки перед позичальником виконав, надавши відповідачу кредит в сумі 5000,00 гривень. В порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач в односторонньому порядку відмовилась від виконання договірних зобовязань визначених договором, у встановлений договором строк не сплатила відсотків та передбачених договором платежів в повному обсязі. В результаті цього утворилась заборгованість. Виходячи з положень ст.ст. 1050, 612 ЦК України відповідач построчила виконання зобовязання за кредитним договором, оскільки вона прострочила повернення чергових частин кредиту та сплати щомісячних відсотків. Згідно наданого банком розрахунку станом на 31.01.2017 року заборгованість відповідача становить: заборгованість за кредитом 4993,80 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом 32716,24 гривень, заборгованість за пенею та комісією 2900,00гривень, штраф (фіксована частина) 500,00гривень, штраф (процентна складова) 2030,50 гривень, що всього складає 43140,54 гривень. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Отже, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом 4993,80 гривень та заборгованість по відсотках за користування кредитом 32716,24 гривень підлягають до задоволення. Щодо вимог про стягнення заборгованості 2900,00 гривень за пенею та комісією, 500,00 штрафу (фіксована частина), 2030,50 гривень штрафу (процентна складова), то такі не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі N 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Вимоги за пенею та комісією задоволенню не підлягають, оскільки позивачем у позовній заяві не обґрунтовано законності таких вимог. Таким, чином, вимога банку про стягнення комісії в даному спорі є безпідставною Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює, на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (штрафу, пені). Кредитним договором передбачено сплату пені в разі порушення позичальником строків повернення кредиту та сплати відсотків, а також сплату штрафу за порушення строків повернення кредиту та/чи сплати відсотків за користування кредитом. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення. Штраф і пеня відносяться до одного виду юридичної відповідальності. З позовної заяви вбачається, що порушення зобовязань відповідача полягає у не наданні своєчасно банку грошових коштів для погашення заборгованості за Кредитним договором. До грошових зобовязань, яким є зобовязання з погашення кредиту, застосовується неустойка у виді пені, а не штрафу. При цьому суд враховує висновки Конституційного Суду України, зроблені у рішенні від 10.11.2011р. по справі №1-26/2011. Так Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава, як вказується у цьому рішенні, забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин ( споживача) а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Отже, суд вважає, що у стягненні штрафів та заборгованості за пенею та комісією слід відмовити у звязку з їх безпідставністю. Таким чином, заборгованість за кредитом 4993,80 гривень та заборгованість по відсотках за користування кредитом 32716,24 гривень, що всього складають 37710,04 грн. підлягають стягненню з відповідача в користь позивача в примусовому порядку. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають до часткового задоволення. У звязку з частковим задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі.

Outcome: partial