Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем, який при виплаті заробітної плати не проводив передбачену діючим законодавством індексацію заробітної плати (далі індексація), внаслідок чого були порушені його права на оплату праці. Звернувшись до відповідача із заявою про добровільну сплату заборгованої суми заробітної плати, через деякий час отримав заборгованість з індексації та компенсацією втрати частини доходуу звязку з порушенням строку її виплати (далі компенсація) в сумі893,89 грн., однак вважає, що його права мають бути відновлені шляхом стягнення з відповідача сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати суми індексації з 13.12.2010 року по 17.02.2014 року в розмірі 109150,84 грн. та за час розгляду справи у суді по день постановлення рішення, а також 1000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу в розмірі 609 грн. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що стосовно заборгованих сум між сторонами мався спір щодо періоду індексації заробітної плати, який був вирішений у позасудовому порядку з частковим задоволенням вимог позивача, що є підставою для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу вважає недоведеними. Позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 28 травня 2001 року по 10 грудня 2010 року перебував у трудових відносинах з ПАТ ММК імені Ілліча, що підтверджується відповідними записами в його трудовій книжці (а.с.7). За цей час йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» є винагородою у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільненні відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок, а саме не виплатив йому суму індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, які відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року), ст. 2 Закону України «Про оплату праці», п. п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» є складовими заробітної плати. У звязку з цим позивач 16 січня 2014 року звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату індексації його роботи за період з 01 березня 2003 року по 10.12.2010 року, а також компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів, у випадку порушення встановлених строків їх виплати (а.с.35). За підрахунком відповідача заборгованість з індексації, що підлягає сплаті [PERSON] складала 527,04 грн., сума компенсації за несвоєчасну сплату сум індексації - 543,56 грн. (а.с.28), які із вирахуванням податків і зборів були перераховані на рахунок позивача в розмірі 893,89 грн. (а.с.17) За висновком судової економічної експертизи № 393 від 18 січня 2016 року сума індексації, що підлягає сплаті [PERSON] за період з березня 2003 року по липень 2006 року, і становить 529,04грн., всупереч наведеним нормативним актам несвоєчасно нарахована та сплачена ПАТ «ММК імені Ілліча» на його картковий рахунок 18.02.2014 року разом з компенсацією втрати частини доходу у звязку з порушенням строку її виплати в розмірі 543,56 грн., що на 73,74 грн. більше ніж сума компенсації встановлена експертом. Статтею 117 КЗпП встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України (далі КСУ) у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, КСУ визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України (далі ВСУ) в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки відповідач фактично не розрахувався з позивачем при його звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з ПАТ «ММК імені Ілліча» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.12.2010 року по 17.02.2014 року, а також за час розгляду справи у суді по день винесення рішення суду, що дорівнює 177863,74 грн. (139,94 грн.(середньоденна заробітна плата розрахована позивачем) х 1271 робочих днів (за період з 13.12.2010 року по 08.02.2016 року)). За розрахунком позивача розмір його середньоденної заробітної плати складає 139,94 грн. (а.с.4), однак з довідки головної бухгалтерії відділу обліку заробітної плати № 1/97220 вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 120,80 грн. (а.с.30). Суд погоджується з розрахунком відповідача, як таким, що проведений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з п. 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з графіком пятиденного робочого тижня з двома вихідними днями, за яким працював позивач, кількість робочих днів за період з 11 грудня 2010 року (день звільнення) по 18 лютого 2014 року (день остаточного розрахунку)складає 786 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 11.12.2010 року по 18.02.2014 року складає 94948,80 грн. (786 днів х 120,80 грн.), що підлягають стягненню з відповідача, який не довів відсутність своєї вини в несвоєчасній виплаті належних звільненому працівникові сум. Разом з тим, вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час розгляду справи в суді не підлягає задоволенню, оскільки за змістом ст. 117 КЗпП України відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні обмежується днем фактичного розрахунку, яким у цій справі є 18 лютого 2014 року. Враховуючи, що згідно з положеннями наведених нормативних актів індексація заробітної плати разом із компенсацією входять до структури заробітної плати, з якої проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, суд доходить висновку про те, що при виплаті позивачу за рішенням суду відповідних сум відповідачу належить утримати з них передбачені законом податки і обов'язкові платежі. Незначний розмір несвоєчасно виплаченої суми порівняно з сумою середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку не є підставою для зменшення відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, виходячи з наступного. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" розяснив, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення відповідного розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку він мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, за змістом ст. 117 КЗпП України у разі відсутності спору про розмір невиплачених працівнику при звільненні сум середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплачується працівникові у повному обсязі без урахування розміру заборгованих сум, тривалості трудових відносин та інших обставин. Зменшення цього відшкодування із застосування принципів розумності, співмірності, справедливості можливе лише за наявності відповідного спору і його часткового вирішення на користь роботодавця. При цьому мається на увазі не будь-який спір, а лише той, що переданий на вирішення суду чи іншого органу, повноважного вирішувати трудові спори, і частково ним задоволений. Даний висновок відповідає правовій позиції ВСУ, висловленій у низці аналогічних справ. Так, згідно з висновком ВСУ, наведеним у постанові від 3 липня 2013 року в справі № 6-64цс13, нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У постанові від 20 листопада 2013 року в справі № 6-114цс13 ВСУ зазначив, що висновок суду касаційної інстанції про можливість зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у звязку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком позивачки не ґрунтується на вимогах закону, оскільки відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України можливість зменшення судом таких сум може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника. У постанові від 2 липня 2014 року (справа №6-76цс14) ВСУ не погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування принципу співмірності та справедливості при вирішенні вимоги про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який у 100 разів перевищував суму невиплаченої позивачу компенсації за невикористану відпустку, та вказав, що незначна частка заборгованості перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не є підставою для звільнення роботодавця від обовязку сплатити зазначені кошти. У справі № 6-873цс15, на поставу в якій посилається відповідач, ВСУ підтвердив свою усталену практику стосовно того, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. При цьому ВСУ зазначив, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Таке рішення у справі, яка розглядається відсутнє, що унеможливлює зменшення розміру середнього заробітку, який має сплатити відповідач за час затримки виплати належних позивачу при звільненні сум. З огляду на це не має правового значення твердження відповідача про наявність спору, який начебто виник між сторонами з приводу розміру належних позивачу при звільненні сум. Позивач дійсно звернувся до відповідача із заявою про виплату індексації заробітної плати за період з 01.03.2003 року по 10.12.2010 року з компенсацією. Відповідач нарахував та виплатив позивачу відповідні суми за період з березня 2003 року по липень 2006 року, чим задовольнився позивач і розмір цих сум не оспорював. Наведені обставини не містять ознак трудового спору, як юридичного конфлікту з приводу порушення, невизнання або оспорювання прав субєктів трудових правовідносин. При відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ця норма ст. 117 КЗпП має імперативний характер і її невиконання роботодавцем є безумовною підставою для стягнення з нього на користь працівника середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у повному обсязі та не залишає місця для дискретних повноважень суду щодо його розміру, який може бути зменшений виключно за наявності судового рішення про часткове задоволення позову щодо стягнення належних робітнику при звільненні сум. Крім того, суд звертає увагу на те, що у справі, на постанову ВСУ в якій посилається відповідач, на відміну від справи, яка розглядається, було встановлено, що позивачка зверталася до суду з позовом про стягнення з відповідача сум індексації та компенсації, який залишено без розгляду за заявою позивачки. Помилка відповідача у підрахунку заборгованості з індексації і компенсації та виплата позивачу зайво нарахованих коштів при кінцевому розрахунку (71,74 грн.) не має юридичного значення для вирішення даного спору і висновків суду у цій справі не спростовує. За таких обставин суд не знаходить підстав для зменшення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому суд також зазначає, що за загальним правилом, встановленим ст. 116 КЗпП, роботодавець зобовязаний повністю розрахуватися з працівником в день звільнення. Виключенням з цього правила є відсутність працівника в день звільнення на роботі. В цьому випадку розрахунок має бути проведений не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Тобто, відтермінування кінцевого розрахунку можливе лише за наявності, обставин, які обєктивно позбавляють роботодавця можливості виконати свій обовязок щодо розрахунку в день звільнення. Разом з тим, відсутність працівника в день звільнення на роботі може вважатися такою обставиною лише за умови існування на підприємстві, в організації, установі готівкового розрахунку з працівниками, коли відповідно до загального правила виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи (ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). У разі ж, якщо виплата заробітної за домовленістю сторін здійснюється через банківську установу, згадане правило ст. 116 КЗпП не застосовується, оскільки така організація виплати заробітної плати не перешкоджає роботодавцю виконати свій обовязок щодо розрахунку зі звільненим працівником в день звільнення шляхом перерахунку відповідних сум на його банківський рахунок, незалежно від того чи знаходився працівник в цей день на роботі. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з розясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13). Виходячи з розуміння загальнолюдських цінностей, жоден працівник не може залишатися байдужим до порушення роботодавцем його права на оплату праці, а тому суд погоджується з тим, що встановлені порушення трудових прав позивачки повязані з певними душевними стражданнями і вважає 1000 грн. справедливою компенсацією завданої їй моральної шкоди. Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких, зокрема, відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордеру та акт прийому-передачі виконаних робіт, відповідно до яких сплатив 609 грн. за надання правової допомоги по цивільній справі, а саме складання позовної заяви та підготовка пакету документів для звернення до суду, складання запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт особи, проведення розрахунку та юридична консультація, тривалість 1,25 годин (а.с. 20, 21). Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже з відповідача на користь позивача на відшкодування витрат на правову допомогу підлягає стягненню 322,77 грн. (сума задоволених позовних вимог 94948,80 грн., що складає 53 % від заявлених позовних вимог, отже 53 % від 609 грн. = 322,77 грн.) Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у даній справі за позовом про стягнення коштів і відшкодування моральної шкоди становить, відповідно 949,49 грн. та 551,20 грн. Відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 3). Отже з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати за вимоги майнового характеру 949,49 грн. та за вимоги немайнового характеру 551,20 грн., оскільки в частині відшкодування моральної шкоди вимоги позивача задоволені у повному обсязі.

Outcome: partial