Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] посилаючись на те, що відповідач не сплачує своєчасно кошти за надані позивачем послуги з централізованого опалення та підігріву води, в зв'язку з чим за відповідачем утворився борг за період з 01.06.2009 року по 01.11.2013 року в розмірі 1864,86 грн., оскільки відповідач відмовляється добровільно погасити борг, то позивач просив стягнути вказану суму боргу з відповідача на користь позивача в судовому порядку, а також сплачений позивачем судовий збір в сумі 229,40 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та вказала на те, що заборгованість відповідача [PERSON] за надані позивачем послуги з централізованого опалення та підігріву води за період з 01.06.2009 року по 01.11.2013 року в розмірі 1864,86 грн. Представник позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача 1864,86 грн. заборгованості та 229 грн. 40 коп. сплаченого позивачем судового збору. Відповідач [PERSON] позов заперечував посилаючись на письмоваі заперечення надані до суду. Також, відповідач просив застосувати строк позовної давності до вищевказаних позовних вимог позивача, бо позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Так в судовому засіданні встановлено, що згідно до розрахункового листа абонента наданого позивачем за квартирою [ADDRESS] мається заборгованість за послуги з централізованого опалення перед КП Білоцерківтепломережа в сумі 1864,86 грн. за період з 01.06.2009 року по 01.11.2013 року. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги від 24.06.2004 року, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. В ст. 526 ЦК України, вказано, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону Про житлово-комунальні послуги, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами у спірний період укладався письмовий договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води, що ствердили в суді учасники процесу. Але як встановлено в суді, з 01.06.2009 року по 01.11.2013 року між сторонами існують договірні відносини з приводу надання позивачем відповідачам послуг з централізованого опалення та підігріву води. Так, в суді було встановлено, що у спірний період позивач надавав відповідачу вищевказані послуги, а відповідач отримував ці послуги та їх частково оплачував, що ствердили в суді учасники процесу. Також в суді встановлено, що відповідач по справі не звертався до позивача із заявою про припинення надання вказаних послуг, та надання послуг неналежної якості, що ствердили в суді учасники процесу. До суду не було надано доказів про те, що відповідач цими послугами не користувався, навпаки відповідач ствердив те, що вказані послуги він отримував у спірний період. Отже вказані обставини свідчать про існування певних юридичних відносин між позивачем та відповідачами щодо надання послуг з централізованого опалення. В ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги зазначено те, що споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, тобто обов'язок укладення вказаного договору законом покладається на споживача. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] посилався на те, що позивачем незаконно нараховується абонплата в структурі тарифу на послуги з теплопостачання. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Судом встановлено, що на виконання вимог Закону України Про житлово-комунальні послуги відповідно до рішення Білоцерківської міської ради від 23.12.2005 року №388 виконавцем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання у житловому фонді комунальної власності м. Біла Церква є КП Білоцерківтепломережа, що підтверджується копією вказаного рішення. Згідно із Законами Про місцеве самоврядування в Україні і Про місцеві державні адміністрації регулювання цін і тарифів за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг з урахуванням їхньої якості, режиму надання належить до повноважень місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, які мають право ухвалювати рішення про запровадження тарифів на послуги теплопостачання. Відповідно до ч.1 п.2 ст. 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін /тарифів на житлово-комунальні-послуги відповідно до закону. Згідно до ч. 2 ст. 14 Закону України Про житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на комунальні послуги формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Як передбачено Законом Про місцеве самоврядування в Україні /ст. 5/ до системи органів місцевого самоврядування належить міська рада і виконавчий комітет ради. Представником позивача було надано суду копії рішень міської ради, виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, відповідно до яких були встановлені, змінювалися тарифи на послуги з опалення та підігріву холодної води по м.Білій Церкві, і в структурі тарифу плати за опалення у вищевказаних рішеннях також була передбачена абонентська плата, що підтверджується матеріалами справи. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що тарифи на послуги з опалення та підігріву холодної води по м.Білій Церкві запроваджені органами місцевого самоврядування, що не суперечить вимогам діючого законодавства. В ч. 1 ст. 144 Конституції України вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. В судовому засіданні встановлено, що 21.06.2012 року Білоцерківською міською радою було прийняте рішення за №646-27-VІ Про внесення змін в додаток 1 до рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 11.10.2011 року №451 Про встановлення тарифів на послуги з опалення та підігріву холодної води відповідно до якого відсутня абонплата, а передбачена плата за опалення при наявності лічильника теплової енергії: плата за обсяг теплової енергії, спожитої для систем централізованого опалення. Вказане рішення набрало чинності з 01.09.2012 року. Так, судом встановлено, що відповідно до вищевказаного рішення Білоцерківської міської ради за №646-27-VІ від 21.06.2012 року відповідачу позивачем нараховувалася абонплата з 01.06.2009 року по 01.11.2013року. Наведене ствердили учасники процесу у суді. Ст. 162 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги в будинку /квартирі/, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Постановою № 151 від 30.09.2011 року Національної Комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг встановлено, що тарифи на теплову енергію КП БМР "Білоцерківтепломережа" в тому числі і споживачів від централізованих джерел теплозабезпечення, тариф на теплову енергію є сумою трьох тарифів: на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, при цьому тариф на послугу для кінцевого споживача Комісією не встановлюється, а встановлення в порядку і в межах визначених законодавством тарифів на побутові, комунальні транспортні та інші послуги відноситься до повноважень виконавчих органів міської ради. Відповідно до п.18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМ України від 21.07.2005 року № 630, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Як встановлено в судовому засіданні, фактично за квартирою [ADDRESS] рахується борг перед позивачем за надані послуги з централізованого опалення, який складається із несплаченої відповідачами заборгованості абонентської плати, яка передбачена у структурі тарифу плати за опалення, в розмірі 1864,86 грн. за період з 01.06.2009 року по 01.11.2013 року. Суд вважає, що саме КП БМР Білоцерківтепломережа має право вимагати стягнення заборгованості з відповідачів за надані останнім послуги з централізованого опалення та підігріву води, бо саме КП БМР Білоцерківтепломережа являється виконавцем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання у житловому фонді комунальної власності м.Біла Церква. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заборгованість відповідачів, як споживачів послуг з централізованого опалення та підігріву води, перед позивачем за період з 01.06.2009 року по 01.11.2013 року складає суму 1864,86 грн., оскільки відповідач не виконує свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг відповідно до затверджених в установленому порядку тарифів, тоді як ці тарифи на послуги з опалення та підігріву води є чинними, вони не скасовані та не визнані незаконними. Згідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. В ч. 1 ст. 264 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу чи іншого обов'язку. В ч. 3 цієї ж статті вказано, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідач до винесення судом рішення по справі заявив клопотання про застосування судом позовної давності до вищевказаних позовних вимог позивача. Згідно до матеріалів цивільної справи № 357/1000/14-ц 2/357/1145/14 позивач 29.01.2014 року надав суду свій вищевказаний позов до [PERSON] про стягнення суми боргу, що підтверджується штампом суду на позовній заяві, відповідно до якого вищевказана позовна заява була зареєстрована канцелярією Білоцерківського міськрайонного суду 29.01.2014 року. Таким чином, позивач звернувся до суду з цим позовом 29.01.2014 року, тобто, з пропуском трирічного строку позовної давності, за період з 01.06.2009 року по 31.01.2011 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки за ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 28.01.2013 року скасовано судовий наказ від 05.11..2013 року за заявою Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Білоцерківтепломережа про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та підігріву води з [PERSON], що підтверджується копією цієї ухвали. Але відповідно до вимог ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову, а не у разі звернення до суду особи із заявою про видачу судового наказу. Суд не приймає до уваги пояснення представника позивача про те, що в даному випадку перебіг позовної давності переривався, оскільки [PERSON] вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, а саме сплачував позивачу заборгованість за надані йому послуги з централізованого опалення та підігріву. Суд вважає, що позивачем не було надано до суду належних та безспірних доказів про те, що відповідачем сплачувалась абонентська плата. А тому з врахуванням всіх вищенаведених правових норм, суд вважає за можливе відмовити позивачу в задоволенні позову за період з 01.06.2009 року по 31.01.2011 року в у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заборгованість відповідача, як споживача послуг з централізованого опалення, перед позивачем за період з 31.01.2011 року по 01.11.2013 року складає суму 876 грн. 66 коп. На підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 876 грн. 66 коп. боргу за надані позивачем послуги з централізованого опалення. Суд також вважає, що з кожного відповідача необхідно стягнути на користь позивача по 107,82 грн. судового збору. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON] про те, що між сторонами відсутні договірні стосунки, та про те, що позивачем незаконно нарахована відповідачу абонплата в структурі тарифу на послуги з теплопостачання, оскільки ці заперечення спростовуються вищевикладеними у рішенні суду доказами. На підставі вищевикладеного та ст. 144 Конституції України, ст.162 ЖК України, ст.ст. 526,360,256,257,261,264,267 ЦК України, Закону України Про житлово-комунальні послуги від 24.06.2004 року, Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМ України від 21.07.2005 року № 630,

Outcome: partial