Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про визнання наказу незаконним, витребування трудової книжки, зміни дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди. Вимоги позову мотивує тим, що з 22.02.2013 року була прийнята на роботу до ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» на посаду радника Генерального директора, таким чином між нею та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір на невизначений термін. 02.06.2014 року під час свого перебування на лікарняному, вона прибула до Інституту з метою подання заяви про своє звільнення за власним бажанням з 16.06.2014 року, однак заяву про її звільнення у неї прийняти відмовились, а тому в той же день 02.06.2014 року вона направила її поштою на адресу відповідача. 13.06.2014 року нею на адресу відповідача було направлено оригінали листків не працездатності, що підтверджували її перебування на лікарняному в період часу з 22.04.2014 року по 13.06.2014 року та лист з проханням про направлення всіх документів та матеріалів, що стосуються її звільнення на адресу її реєстрації. У відповідь на її лист відповідачем було направлено на її адресу листи від 03.06.2014 року та 26.06.2014 року, дублікат трудової книжки та копію наказу зі змісту якого вона дізналася, що звільнена з посади за прогул без поважних причин. Вважає, що її звільнення відбулося незаконно, жодних підстав для її звільнення за прогули у відповідача не було, тому була вимушена звернутися за захистом своїх порушених трудових прав до суду, просила про визнання незаконним наказу №24-к від 02.06.2014 року про її звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України. Також просила зобов»язати відповідача видати їй трудову книжку, внести відомості до трудової книжки про її звільнення з посади радника Генерального директора за власним бажанням 16.06.2014 року за ст. 38 Кодексу Законів про працю України. Стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 27 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 750 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки по день ухвалення рішення суду, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 14 602 грн. 82 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позов та викладені у позовній заяві обставини в повному обсязі, просила суд задовольнити її позовні вимоги. Представники позивача підтримали позовні вимоги своєї довірительки в повному обсязі, просили стягнути на її користь з відповідача всі належні їй при звільненні кошти, а також моральну шкоду, що виразилася в тому, що відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти на життя, оскільки в зв»язку з неправомірними діями відповідача вона позбавлена можливості працевлаштуватися, підтвердити досвід роботи за фахом. В судовому засіданні 19.11.2014 року представником позивачки [PERSON] було подано заяву про уточнення позовних вимог, в яких позивач просить суд про визнання незаконним наказу №24-к від 02.06.2014 року про її звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, зобов»язання відповідача видати їй трудову книжку, внести відомості до трудової книжки про її звільнення з посади радника Генерального директора за власним бажанням 16.06.2014 року за ст. 38 Кодексу Законів про працю України. Стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 2 639,09 грн. та заборгованість по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності в сумі 22 323 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 75 600 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 75 600 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 14 602 грн. 82 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, пояснили, що 18.04.2014 року позивачка не з»явилася на своєму робочому місці, про причини неявки не повідомила керівництво. Після цього вона так і не приступила до виконання своїх трудових обов»язків, хоча з»являлася в приміщенні Інституту. В зв»язку з відсутністю позивача на робочому місці наказом заступника генерального директора Інституту від 02.06.2014 року її було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин. Після цього, 03.06.2014 року від позивача поштою надійшла заява про її звільнення з займаної посади за власним бажанням, а також нею були надіслані лікарняні листки непрацездатності на підтвердження її відсутності на робочому місці. З метою перевірки достовірності лікарняних листів товариство звернулося до Київського міського відділення Подільської міжрайонної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з проханням перевірити інформацію, що містилася в лікарняних листках, виданих позивачу, на що було отримано відповідь про те, що записи в представленій медичній документації позивача не обґрунтовують видачу листків непрацездатності. Вважають вказані лікарняні листки є завідомо підробленими офіційними документами, а тому не повинні братися судом до уваги. Товариством було вжито всіх заходів для здійснення розрахунку з позивачем, але вона сама ухилялася від його належного отримання, тому товариством було направлено на її адресу копію наказу та дублікат трудової книжки. Всі вимоги позовної заяви вважають безпідставними та такими, що не можуть бути задоволені. Вислухавши пояснення позивачки, її представників, заперечення представників відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається із копії наказу № 18-ВК від 22.02.2013 року позивачка була призначена на посаду радника генерального директора ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» (а.с. 47). Наказом заступника генерального директора ПАТ № 24-к від 02.06.2014 року позивачку було звільнено із займаної посади з 02.06.2014 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 23). Вищевказаний наказ про звільнення № 24-к від 02.06.2014 року позивачка вважає незаконним, посилаючись на те, що 02.06.2014 року під час свого перебування на лікарняному, вона прибула до Інституту з метою подання заяви про своє звільнення за власним бажанням з 16.06.2014 року, однак заяву про її звільнення у неї прийняти відмовились, а тому в той же день 02.06.2014 року вона направила її поштою на адресу відповідача. Також нею було направлено відповідачу оригінали лікарняних листків непрацездатності. Частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Відповідно до п. 4 ч. 1 ч. 40 КЗпП трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин. Для звільнення необхідна наявність таких умов, як протиправність дій (або бездіяльності) працівника, його вина, систематичність порушень. При відсутності хоча б однієї з наведених підстав звільнення працівника буде незаконним. Частина 1 ст. 149 КЗпП України, визначає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Зокрема, відповідачем суду не надано доказів прогулів позивача без поважних причин, а саме наказів про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, що передували звільненню. Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України) стосуються як передбачених ст.ст. 40,41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність. Відповідно до наданих позивачем суду копій лікарняних листків непрацездатності вона перебувала на лікарняному з 22.04.2014 року по 16.05.2014 року, з 19.05.2014 року по 30.05.2014 року та з 02.06.2014 року по 13.06.2014 року (а.с. 11-13), а тому позовні вимоги в частині визнання наказу про її звільнення незаконним підлягають задоволенню. Лист Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності (а.с. 109-111) судом не може бути прийнято як належний доказ по справі, оскільки відомості викладені в ньому про те, що записи в представленій документації на ім»я позивача [PERSON] не обґрунтовують видачу їй лікарняних листків не підтверджують факт підробки офіційних документів. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі вчинення формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає спір зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених ч. 2 ст. 235 КЗпП України. Законом України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або вповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до пункту 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 р. № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 1148713, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Як було встановлено в судовому засіданні, 02.06.2014 року позивачкою власноруч було написано заяву про її звільнення із займаної посади за власним бажанням (а.с. 21), проте, вказану заяву в товаристві у неї не прийняли, тому в той же день вона направила її поштою на адресу відповідача. Відповідачем заява була отримана 03.06.2014 року (а.с.50). 13.06.2014 року позивачкою на адресу відповідача було направлено оригінали лікарняних листків непрацездатності, які були отримані відповідачем 16.06.2014 року (а.с. 99). Судом встановлено, що в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку. Суд визнає неповажними причини порушення відповідачем встановленого порядку звільнення, а саме несвоєчасного проведення остаточного розрахунку та видачі трудової книжки. Відповідно до п.п.2, 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом було встановлено, що на сьогоднішній день позивачкою не отримано заробітну плату з 16.04.2014 року по 18.04.2014 року та за 16.06.2014 року, що складає 2 639.09 грн. та існує заборгованість по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності в період з 22.04 по 13.06.2014 року включно, що в грошовому еквіваленті становить 22 323.00 грн., виходячи з розміру її посадового окладу (а.с. 120-121), а тому вони підлягають стягненню з відповідача на її користь. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов»язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до п. 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає працівникові поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається лише за письмовою згодою працівника. Як було встановлено в судовому засіданні позивач не надавала письмової згоди на пересилання її трудової книжки поштою. Відповідно до листа відповідача від 26.06.2014 року, позивачці було направлено копію наказу про її звільнення за прогули без поважних причин та дублікат трудової книжки (а.с. 117-118). Відповідно до Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. В разі несвоєчасної виплати належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України). Така правова позиція зазначена також в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 19.11.2014 року за останні два повних робочих місяці квітень-травень 2014 року, розраховується відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Середньоденний заробіток позивача складає: за квітень 2014 року 13 500 грн. + 13 500 грн. за травень 2014 року : 40 робочих днів за два місяці (квітень -21 робочий день, травень - 19 робочих днів) = 675,00 грн. Період затримки розрахунку при звільненні з 16.06.2014 року по 19.11.2014 року : 11 робочих днів червня, 23 робочих днів липня, 20 робочих днів серпня, 22 робочих днів вересня, 23 робочих днів жовтня, 13 робочих днів листопада (разом 112 робочих дня). Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по 19.11.2014 року включно складає 75 600 грн. (675 грн. 00 коп.* 112 робочих днів = 75 600 грн.). Щодо вимог позову про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, то такий розрахунок станом на 19.11.2014 року складається з наступного: термін розрахунку - останні два повних робочих місяці квітень-травень 2014 року. Середньоденний заробіток складає за квітень 2014 року 13 500 грн. + 13 500 грн. за травень 2014 року : 40 робочих днів за два місяці (квітень -21 робочий день, травень - 19 робочих днів) = 675,00 грн. Період затримки видачі трудової книжки з 16.06.2014 року по 19.11.2014 року : 11 робочих днів червня, 23 робочих днів липня, 20 робочих днів серпня, 22 робочих днів вересня, 23 робочих днів жовтня, 13 робочих днів листопада (разом 112 робочих дня). Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по 19.11.2014 року включно складає 75 600 грн. (675 грн. 00 коп.* 112 робочих днів = 75 600 грн.). Позивачка також просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 14 602, 82 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно довідки ПАТ «Інститут репродуктивної медицини» про нарахування компенсації за невикористану відпустку при звільненні за період з 21.02.2013 року по 17.04.2014 року розмір компенсації за невикористану позивачкою відпустку, що підлягає їй до виплати складає 10 886 грн. 54 коп. (а.с. 119), який і підлягає стягненню з відповідача на її користь. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн., то судом було встановлено наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило його репутацію як сумлінного працівника і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Перелік юридичних фактів, що зазначені у вказаній статті, знайшли своє підтвердження та є підставою для відшкодування моральної шкоди, що полягає в позбавленні позивача гарантованого Конституцією України та Кодексу Законів про працю України права на працю, внаслідок чого позбавлено засобів до існування. Суд враховує вище викладене, ступінь вини відповідача та,

Outcome: partial