Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою і просить стягнути на його користь з відповідача компенсацію за затримку розрахунку у розмірі 5512 грн., виходячи із однієї мінімальної заробітної плати на місяць по день фактичного розрахунку 20 січня 2016 року та моральну шкоду в сумі 2000 грн., а всього 7512,00 грн., мотивуючи тим, що він працював у відповідача і при звільненні 30.09.2015 року з ним не розрахувалися. Він неодноразово звертався до відповідача щодо виплати існуючої заборгованості по заробітній платі. Однак, заборгованість йому не виплачено до даного часу. В судове засідання позивач не з»явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, погоджується на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Розгляд справи проводиться на підставі ст.224 ЦПК України в заочному порядку за згодою позивача при відсутності підстав для його відкладення, передбачених ст.169 ЦПК України. Дослідивши докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Позивач працював у відповідача на посаді слюсара по третьому розряду в дробильному цеху з 23.10.2012 року і був звільнений з посади 30.09.2015 року за угодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача серії БТ-ІІ №3119157 (а.с.5). У день звільнення позивачу не було проведено повний розрахунок заборгованості по заробітній платі, хоча він неодноразово звертався до відповідача про виплату заборгованості. 04.02.2016 року позивач звернувся до керівника ПАТ «Ігнатпільський кар»єр» про надання йому довідок про заборгованість по заробітній платі та фактичний розрахунок (а.с.4), але відповіді не отримав. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В п.6 Постанови від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання його власності для задоволення життєвих потреб - грошових коштів протягом 48 днів. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про розмір середньої заробітної плати, суму заборгованості по заробітній платі та день фактичного розрахунку, а тому позивач просить стягнути на його користь з відповідача компенсацію за затримку розрахунку по заробітній платі виходячи із мінімальної заробітної плати встановленої в Україні на день подання позову, а саме 1378 грн.х 4 місяці=5512.00 грн. Станом на 1 січня 2016 року місячний розмір мінімальної заробітної плати складає 1378грн. відповідно до ст. 8 Закону України від 25 грудня 2015 року № 928-VIII "Про Державний бюджет України на 2016 рік". Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року (із змінами) розяснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивачем не надано доказів щодо розміру спричиненої моральної шкоди, з яких міркувань позивач виходила визначаючи цей розмір, а саме не зазначено характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачу моральних страждань, їх наслідків, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем дані факти нічим не підтверджені, хоча відповідно до ст. 10-11 ЦПК України це є його обовязком. З відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 1378 грн. в доход держави.

Outcome: partial