Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ФОП [PERSON] про визнання звільнення незаконним, зміну дати звільнення на 21.03.2019, стягнення вихідної допомоги в розмірі 24 000 грн., середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 62 400 грн., компенсації за весь період затримки виплати вихідної допомоги в розмірі 28 800 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. На початку 2019 роботодавець викликав його та повідомив про звільнення без пояснення будь-яких причин. З отриманих 21.01.2019 документів йому стало відомо, що 02.01.2019 винесено розпорядження про його звільнення у зв`язку з скороченням чисельності працівників. Зазначає, що звільнення не відповідає вимогам закону, оскільки суперечить вимогам ст. 40 КЗпП, його не було попереджено про звільнення за два місяці, зокрема, доказів зменшення чисельності працівників відповідача немає. Крім вказаного, йому не була запропонована інша робота. Вказує на те, що відповідачем не виплачено йому вихідну допомогу при звільненні та невчасно видано трудову книжку. Вказав, що зазначеними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних хвилюваннях, порушення життєвого укладу та втрата нормальних життєвих зв`язків, стрес, психологічне пригнічення. 13.03.2019 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. прийнято справу до свого провадження, відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 06.05.2019 р. до суду зі сторони відповідача надійшов відзив, у відповідності до якого зазначає, що позивачу надавалось на ознайомлення розпорядження від 01.11.2018 про його звільнення, проте останній відмовився від його отримання, про що свідчить акт підписаний свідками. Отже, позивач завчасно був повідомлений про звільнення. Щодо затримки у видачі трудової книжки вказує на те, що оскільки вона перебувала в позивача, то саме коли останній прийшов до відповідача до неї було внесено запис про звільнення. У зв`язку з вказаним затримки у видачі трудової книжки з вини роботодавця не було, підстави стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Щодо вихідної допомоги вказав, що наказом позивачу нарахована вихідна допомога в розмірі 4 000 грн., проте останній відмовився від її отримання. В подальшому від позивача надійшов лист, згідно з яким він просив перерахувати кошти на картковий рахунок, оскільки не має можливості з`явитись для їх отримання. Окрім вказаного, зазначає, що позивачем невірно вказано розмір його заробітної плати, оскільки місячних заробіток останнього складав 4 173 грн. Зазначив, що позивачем не обґрунтовано вимогу про стягнення моральної шкоди. Вказує на те, що позивача звільнено з роботи у повній відповідності з чинним законодавством, у зв`язку з скороченням штату, на законних підставах, а тому в задоволенні позову слід відмовити. 13.05.2019 до суду зі сторони позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою вказує на те, що надані відповідачем пояснення не відповідають дійсності, позивача не було ознайомлено завчасно з розпорядженням про його звільнення. Про існування вказаного розпорядження позивач дізнався лише 21.01.2019. Щодо видачі трудової книжки зазначив, що саме відповідач затягував час з видачею документів на вимогу позивача, постійно відкладаючи зазначене, та лише 21.01.2019 були здійснені необхідні дії при звільненні, а саме заповнено трудову книжку, надані документи на підставі яких звільнено позивача. Вказав на те, що відповідачем не надано доказів того, що заробітна плата позивача становила 4 173 грн., при цьому жодна доросла людина не погодиться на такий рівень заробітної плати, який є набагато нижчим за середню заробітну плату по м. Києву. Зі сторони позивача в судове засідання надійшли письмові пояснення, у відповідності до яких посилається на обставини, викладені в позові та відповіді на відзив, а також зазначає, що докази та пояснення надані стороною відповідача спростовані в ході судового розгляду. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та проводити розгляд справи за відсутності сторони позивача. Від представника відповідача в судове засідання надійшли письмові пояснення, у відповідності до яких просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в поданому відзиві. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що сторони перебували в трудових відносинах на підставі Трудового договору №2 від 01.10.2018. Згідно з п. 1 даного договору, він є безстроковий. У відповідності до п.2 договору, працівник зобов`язаний виконувати торгівлю непродовольчими товарами. П. 3 договору передбачає, що роботодавець зобов`язаний оплачувати працю працівника в розмірі не менше мінімальної. У відповідності до п. 4 договору, час виконання робіт установлюється по графіку. Згідно з розпорядженням №3 від 01.11.2018 позивача звільнено з 02.01.2019 у зв`язку з скороченням чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України і неможливості забезпечити іншою роботою. З наданих до суду Актів від 01.11.2018 вбачається, що позивач відмовився підписувати розпорядження №3 від 01.11.2018. Зазначені акти підписані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт відмови позивача від підпису розпорядження №3 від 01.11.2018 та факт повідомлення останнього про звільнення за два місяці. Позивачем не надано до суду доказів на спростування обставин викладених в Актах та пояснень свідків. Суд критично оцінює наданий стороною позивача висновок за результатами дослідження з використанням поліграфа від 17.01.2020, оскільки до суду не надано доказів повноважень спеціаліста-поліграфолога [PERSON] на складання висновків зазначеного характеру та подання їх до суду, попередження останньої про кримінальну відповідальність за надання завідома недостовірного висновку, докази кваліфікації останньої, тощо. Отже в розумінні ст. 76 - 80 ЦПК України зазначений доказ не може рахуватись судом як належний, достовірний, допустимий та достатній для встановлення обставин, викладених позивачем в позові, відповіді на відзив та в поясненнях наданих суду. Зокрема, судом відмовлено в прийнятті зазначеного доказу, оскільки його подано з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України. У відповідності до Акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №КВ542/56АВ від 27.02.2019, складеного головним управлінням Держпраці у Київській області, виявлено наступні порушення: - ст. 29 КЗпП України - до початку роботи за укладеним трудовим договором підприємець не роз`яснив права і обов`язки працівника та не поінформував працівника під розписку про умови праці, наявність на робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів. Під час інспекційного відвідування ФОП [PERSON] не було надано посадову інструкцію [PERSON] та журнал інструктажів, у зв`язку з їх відсутністю; - ст. 47 КЗпП України - належно оформлена трудова книжка не видається в день звільнення. Так запис про звільнення [PERSON] до трудової книжки було внесено 21.01.2019 року. ФОП [PERSON] пояснив, що трудова книжка перебувала у [PERSON] і лише коли він прийшов 21.01.2019 року до трудової книжки було внесено відповідний запис; - ч. 1 ст. 44 КЗпП України - при звільнені по ч. 1 ст.40 КЗпП України працівникові не виплачено вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Так наказом № 4 від 03.01.2019 виданий на виплату [PERSON] середнього місячного заробітку у розмірі 4000 гри. Підтверджуючих документів, що засвідчують дану виплату ФОП [PERSON] надано не було; - ч. 1 ст. 116 КЗпП України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства не проводиться в день звільнення. Так, згідно наказу № 4 від 03.01.2019 року звільненому [PERSON] нарахована вихідна допомога у розмірі 4000 грн., яка станом на час інспекційного відвідування не виплачена. Відсутні документи що засвідчують виплату даних коштів; - ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - роботодавцем не забезпечено достовірний облік виконуваної працівником роботи та бухгалтерський облік витрат на о плазу праці. В ході інспекційного відвідування ФОП [PERSON] не було надано табелі обліку використаного робочого часу за жовтень 2018 - січень 2019 року та відомість нарахування і виплати з/плати за січень 2019 року, у зв`язку з їх відсутністю. При цьому, згідно з зазначеного вище акту, встановлено, що у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України працівника попереджено про скорочення за 2 місяці до звільнення. Тобто в ході інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Київській області не встановлено порушень з боку відповідача в частині підстав та порядку звільнення позивача. Вбачається, що на підставі вказаного акту відповідачу було винесено Припис про усунення виявлених порушень №КВ542/56/АВ/П від 27.02.2019, а в подальшому винесено постанову від 19.03.2019 про накладення штрафу за виявлені порушення. Стороною відповідача не надано доказів оскарження вказаної постанови, що свідчить про згоду останнього з викладеними в ній обставинами та виявленими порушеннями КЗпП України. Зокрема, в судових засіданнях сторона відповідача не заперечувала факт невиплати позивачу вихідної допомоги та видачі [PERSON] трудової книжки 21.01.2019. При цьому, суд критично оцінює посилання відповідача на те, що вихідну допомогу не виплачено, оскільки позивач не прийшов особисто для її отримання. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] письмово звертався до відповідача з заявою про перерахунок вихідної допомоги на банківський рахунок. Суд не приймає посилання відповідача на те, що затримка в видачі трудової книжки позивачу відбулась у зв`язку з виною саме позивача, оскільки факт зазначеного порушення встановлено Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №КВ542/56АВ від 27.02.2019, який не спростований відповідачем, а також відповідачем не надано доказів вчинення дій, які б свідчили про намагання останнього видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку. З огляду на вказане, судом достеменно встановлено факт перебування сторін в трудових відносинах, факт звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та повідомлення останнього про вказане за 2 місяці до звільнення. Крім викладеного, встановлено факт порушення відповідачем прав позивача в частині виплати вихідної допомоги та видачі належно оформленої трудової книжки. При цьому, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження розміру його заробітної плати за листопад та грудень 2018 року зазначеної в позові, а саме 15 000 та 33 000 грн. відповідно. Враховуючи відсутність доказів на підтвердження отриманого позивачем доходу, судом витребувано зазначені докази в ГУ ПФУ в м. Києві та ГУ ДФС у м. Києві. У відповідності до даних ГУ ПФУ в м. Києві за листопад та грудень 2018 року відповідачем нараховано позивачу заробітну плату в розмірі по 4 000 грн. відповідно. Положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, між інших, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Розірвання трудового договору з даних підстав має проводитися з дотриманням передбаченого ст. 49-2 КЗпП України порядку вивільнення працівників. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. В процесі судового розгляду судом не встановлено факту порушень з боку відповідача в частині підстав та порядку звільнення позивача, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання звільнення незаконним, зміну дати звільнення на 21.03.2019. Щодо інших вимог позову суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. З матеріалів справи вбачається, що позивачу станом на день розгляду справи не виплачено вихідну допомогу при звільненні. Отже, враховуючи викладені вище обставини, встановлені судом в процесі розгляду справи, мотиви суду, щодо зазначених обставин, а також дані ГУ ПФУ в м. Києві щодо середнього місячного заробітку позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 4 000 грн. Ст. 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до положень ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом №58 від 29.07.93 р. ( зі змінами та доповненнями) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Ч. 5 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Судом встановлено, що відповідачем не здійснено жодних дій направлених на своєчасну видачу позивачу належним чином оформленої трудової книжки останнього, з огляду на вказане вимоги позову в цій частині є частково обґрунтованими. З приводу розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача суд зазначає наступне. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок). Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно з даними ГУ ПФУ в м. Києві за листопад та грудень 2018 року відповідачем нараховано позивачу заробітну плату в розмірі по 4 000 грн. відповідно. Щодо кількості робочих днів, яка має бути врахована при здійсненні розрахунку, суд приймає до уваги те, що сторони визнали, що графік позивача був позмінний 2/2. Інших доказів кількості робочих днів позивача сторонами до суду не надано. У відповідності до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оскільки позивача звільнено з посади 02.01.2019, а трудову книжку останньому видано лише 21.01.2019, періодом вимушеного прогулу становить 18 календарних днів, тобто 9 робочих днів (враховуючи графік роботи позивача). Таким чином, середньоденна зарплата позивача у листопаді-грудні 2019 року становила 266,67 грн (4 000 грн + 4 000 грн :30 робочих днів (враховуючи графік роботи позивача)), а середня заробітна плата за час затримки видачі трудової книжки за період з 03.01.2019 до 21.01.2019 становить 2 400,03 грн (середньоденна заробітна плата у розмірі 266,67 грн х 9 робочих днів). Отже, з відповідача на користь позивача, в силу ч. 5 ст. 235 КЗпП України, підлягає стягненню середній заробіток за затримки видачі трудової книжки в сумі 2 400, 03 грн.. Вказана сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів, встановлених чинним законодавством України. Зокрема, з наданих до суду матеріалів вбачається, що позивачу в день звільнення не було проведено виплату всіх сум, що належать йому, а саме не виплачено вихідну допомогу. При цьому, відповідачем не надано доказів, що саме дії позивача призвели до зазначеного. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачений прямий обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Отже, не проведення розрахунку з працівником у зазначені строки в свою чергу є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), далі - Порядок. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно з п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на зазначені вище обставини, вбачається, що період затримки розрахунку при звільненні позивача складає: з 03.01.2019 по 10.08.2020 (день ухвалення рішення по справі), 586 календарних днів, тобто 293 робочих днів (враховуючи графік роботи позивача). Як встановлено вище, середньоденна заробітна плата позивача складає 266, 67 грн. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: (266,67 (середньоденна заробітна плата) * 293 (робочих днів затримки розрахунку) 78 134, 31 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Звертаючись до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди позивач зазначив, що внаслідок незаконного звільнення порушився його життєвий уклад, вказане призвело до неможливості утривання ним своєї родини, що призвело до душевних хвилювань, стресу та депресії. Вказував на те, що він втратив частину заробітку, не міг влаштуватись на роботу у зв`язку з затримкою у видачі трудової книжки. Відповідно до 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Ураховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, враховуючи характер та обсяг страждань, перенесених позивачем через пошкодження його трудових прав, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті, внаслідок несвоєчасної видачі належно оформленої трудової книжки та виплати вихідної допомоги, а також з урахуванням засад розумності й справедливості, суд дійшов висновку стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 грн. компенсації моральної шкоди. При цьому, доводи позивача щодо моральних страждань завданих незаконним звільненням суд до уваги не приймає, оскільки в цій частині порушень з боку відповідача не встановлено. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову , та стягнення з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 4 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 78 134, 31 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 400, 03 грн., моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial