Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. В позовній заяві позивач вказала, що 26 лютого 2014 року вона позичила відповідачеві [PERSON] в борг 500 доларів США з виплатою щомісяця 10 відсотків від суми позики за користування цими коштами. 22 квітня 2015 року на таких же умовах позичила відповідачеві в борг ще 300 доларів США. Про отримані позики відповідач написав письмові розписки. Відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобовязання, зокрема не повертає позичені кошти та не сплачує відсотки за їх використання. Уточнивши свої вимоги, просила стягнути з відповідача 800 доларів США суми боргу, що еквівалентно 20632 грн.63 коп., 1010 доларів США заборгованості по відсотках за користування позикою, що еквівалентно 26048 грн.69 коп., та 494.82 доларів США пені, що еквівалентно 12761 грн.79 коп., виходячи з офіційно встановленого курсу гривні до долара США станом на 17 жовтня 2016 року. Вказані кошти, а також сплачений нею судовий збір в сумі 551 грн.20 коп., позивач просила стягнути з відповідача, розглянувши справу без її участі, про що надала до суду відповідне письмове клопотання. В цьому ж клопотанні вказала про свою згоду на заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З цих підстав суд вважає можливим заяву позивача задовольнити та розглянути зазначену цивільну справу без її участі відповідно до поданих нею документів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог частин 4 та 5 статті 74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення №6600000682917 від 14 липня 2016 року, №6600000682525 від 10 серпня 2016 року та №6600000703604 від 12 листопада 2014 року. Про причини неприбуття відповідач суд не повідомив, клопотання про перенесення розгляду справи чи розгляд справи без нього не надав, тому суд відповідно до вимог частини 4 статті 169 та частини 1 статті 224 ЦПК України вважає необхідним ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у ній письмових доказів. Окрім цього, у звязку з неявкою в судове засіданні сторін відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву позивача та надані нею письмові докази, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та необхідність часткового задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 26 лютого 2014 року відповідач [PERSON] позичив у позивач [PERSON] в борг 500 доларів США з виплатою 10 відсотків в місяць від суми позики за використання отриманих коштів. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України необхідно виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс13 та від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14). На підтвердження факту виникнення між сторонами боргових відносин, позивач [PERSON] надала до суду письмову розписку, складену відповідачем [PERSON], з якої вбачається, що 26 лютого 2014 року відповідач отримав у позивача в борг 500 доларів США зі щомісячною сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 10% від суми позики, тобто 50 доларів США на місяць. Таким чином, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення правочину (договору позики) виникли відповідні цивільні права та обовязки. Частина 1 статті 1048 ЦК України зазначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Водночас, надана позивачем розписка не підтверджує факту виникнення між сторонами боргових відносин щодо отримання відповідачем 22 квітня 2015 року боргу в сумі 300 доларів США. Так, в у цій розписці після викладення істотних умов позики 500 доларів США від 26 лютого 2014 року, скріплених відписом відповідача, міститься запис такого змісту: «22.04.15 взяла 300 дол.» Втім авторство цього запису не встановлено, як і не встановлено істотних умов позики цих коштів (не вказані сторони позики, валюта позики, строк позики тощо). Таким чином, вказана розписка не підтверджує виникнення між сторонами боргових відносин щодо отримання відповідачем [PERSON] 22 квітня 2015 року боргу в сумі 300 доларів США. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 02 липня 2014 року (справа №6-79цс14) вказала, що подальше зазначення в борговій розписці записів у вигляді дати та суми коштів не є письмовим документом на підтвердження укладення договору позики та його умов у розумінні статті 207 та частини другої статті 1047 ЦК України. Так, за змістом частин 1, 2 статті 207 та частини 2 статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання. Належні відомості щодо позики 22 квітня 2015 року відповідачеві [PERSON] 300 доларів США у наданій позивачем розписці відсутні. У відповідності зі статтею 509 ЦК України в силу зобовязання одна особа (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Стаття 599 ЦК України встановлює, що зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З наданої позивачем розписки від 26 лютого 2014 року вбачається, що сторони не визначили дати (строку) повернення позики. Відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обовязку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги. В той же час, відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. До предявлення такої вимоги позичальник правомірної користується отриманою позикою. Враховуючи, що повернення позики у разі невстановлення сторонами строку її дії, врегульовано саме частиною першою статті 1049 ЦК України, суд застосовує саме цю правову норму, яка є спеціальною по відношенню до частини другої статті 530 ЦК України. До позову не долучено відомостей про предявлення позивачем вимоги відповідачеві про повернення позики за договором позики від 26 лютого 2014 року, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки подачі позову має передувати предявлення позикодавцем вимоги позичальнику повернути позику, до предявлення якої позичальник правомірно користується позикою. Разом з цим, за змістом боргової розписки від 26 квітня 2014 року відповідач [PERSON], отримавши позику в сумі 500 доларів США, зобовязався сплачувати позивачеві відсотки за їх використання у розмірі 10% від суми позики, тобто кошти, еквівалентні 50 доларам США. Таким чином, за період з березня 2014 року по жовтень 2016 року (включно) відповідач [PERSON] повинен був сплати позивачеві відсотки за користування позикою в загальній сумі 1550 доларів США (50 доларів США х 31 місяць). З позовної заяви та долучених до неї відомостей, зокрема з розрахунку заборгованості, вбачається, що 08 вересня 2015 року відповідач за користування позикою сплатив позивачеві 10 доларів США, 06 листопада 2015 року 500 доларів США, 24 листопада 2015 року, 24 грудня 2015 року та 24 січня 2016 року по 180 доларів США кожного разу, всього 1050 доларів США. Отже, станом на жовтень місяць 2016 року (включно) борг відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] зі сплати визначених договором позики від 26 лютого 2014 року процентів за користування позикою складає 500 доларів США (1550-1050). Пленум Верховного суду України в п.14 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, вказав, що згідно з ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. При цьому, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті лише у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Отже, судом встановлено невиконання відповідачем [PERSON] визначеного договором позики від 26 лютого 2014 року зобовязання щодо сплати відсотків за користування позикою, тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума, еквівалентна 500 дол.США., що станом на 14 листопада 2016 року за офіційним курсом Національного банку України складає 14096 грн.72 коп. (курс НБУ 1 долар США = 25.6304 грн.) Водночас, позов у частині стягнення основного боргу задоволенню не підлягає: про стягнення боргу в сумі 500 доларів США відповідно до розписки від 26 лютого 2014 року - у звязку з непредявленням позивачем вимоги до відповідача ці кошти сплатити, як це передбачено в абзаці 2 частини 1 статті 1049 ЦК України, а в частині стягнення 300 доларів США відповідно до розписки від 22 квітня 2015 року через недоведеність. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині стягнення з відповідача передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України грошових сум, оскільки норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях (постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 січня 2016 року, справа №6-771цс15). Окрім цього, у звязку із частковим задоволенням позову, у відповідності з вимогами статті 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 551 грн.20 коп. сплаченого позивачем судового збору (платіжне доручення від 24 травня 2016 року №128). На підставі викладеного,

Outcome: partial