Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом (в подальшому уточнений) до ПАТ «Черкасиобленерго» про стягнення нарахованої, але не виплаченої зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в період з 05.03.2013р. по 23.11.2017р. він перебував в трудових відносинах із відповідачем та займав посаду електромонтера з експлуатації електролічильників ІІІ групи в ПАТ «Черкасиобленерго» Смілянського РЕМ. На підставі наказу №70 п/т з 23.11.2017р. звільнений з роботи за угодою сторін, в порядку ст. 36 ч.1 п.1 КЗпП України. На день звільнення відповідач нарахував, але не виплатив позивачеві зарплату за період з 01.09.2017р. по 23.11.2017р. в розмірі 15212грн. 87коп., що визнається відповідачем. Позивач зазначає, що невиплатою зарплати при звільненні, відповідачем порушені його трудові права. Отже, вважає, що відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 24.11.2017р. по 12.01.2018р. в розмірі 8592грн. 50коп. (35 робочих днів х 245,50грн. (середньоденна зарплата) = 8592грн. 50коп.). Також, позивач вказує, що йому завдана відповідачем моральна шкода, оскільки невиплата тривала три місяці, були порушені його нормальні життєві зв»язки, оскільки слід було прикладати додаткових зусиль для пошуку коштів, необхідних для утримання своєї сім»ї; відсутність зарплати призвело до моральних страждань - залишення без засобів до існування, відчував значне психологічне навантаження через безпорадний стан з вини відповідача. Моральну шкоду оцінює в 1500грн. 00коп. Таким чином, просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь зарплату в розмірі 15212грн. 87коп.; середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні; відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1500грн., стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір. До початку розгляду справи позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, за якими просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24.11.2017р. по 09.02.2018р. в розмірі 13257грн. 00коп.; відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1500грн. 00коп., вирішити питання про судові витрати. Ухвалою суду від 13.02.2018р. позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, - закрито провадженням на підставі ст. 255 ч.1 п.4 ЦПК України. В судовому засідання позивач [PERSON] повністю підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Не скористався правом надати письмову відповідь на відзив відповідача. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Черкасиобленерго» за довіреністю [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Надано відзив на позов. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що [PERSON], 1987р. народження в період з 05.03.2013р. по 23.11.2017р. перебував в трудових відносинах із відповідачем та займав посаду електромонтера з експлуатації електролічильників ІІІ групи в ПАТ «Черкасиобленерго» Смілянського РЕМ. На підставі наказу №70 п/т з 23.11.2017р. звільнений з роботи за угодою сторін, в порядку ст. 36 ч.1 п.1 КЗпП України. Дані обставини підтверджуються записами трудової книжки. На день звільнення відповідач нарахував, але не виплатив позивачеві зарплату за період з 01.09.2017р. по 23.11.2017р. в розмірі 15212грн. 87коп., що визнається відповідачем і підтверджується даними довідки від 04.12.2017р. При цьому, визначено, що середньоденна зарплата становить 245грн. 50коп. Крім того, встановлено, що [PERSON] з 23.08.2008р. одружений і має на утриманні неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. народження, про що свідчать свідоцтво пор одруження серія [NUMBER] та свідоцтво про народження від 11.01.2012р. Під час судового розгляду даної справи, судом встановлено, що заборгованість по зарплаті в розмірі 15212грн. 87коп. [PERSON] відповідачем сплачена в повному обсязі 09.02.2018р. Дані обставини сторони визнали. Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Черкасиобленерго» (код ЄДРПОУ: 22800735) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов'язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.. 5 ЦПК). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 15.01.2018) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, то суд вважає, що до стягнення підлягає нарахування, яке уточнене позивачем в судовому засіданні, і яке має намір позивач стягнути з відповідача, тобто у розмірі 13257грн. 00коп. (за період затримки 54 робочих дня з 24.11.2017 по 09.02.2018р. (середньоденна зарплата 245,50грн. х 54 робочих дня затримки розрахунку = 13257грн. 00коп.). Крім того, суд враховує ту обставину, що відповідач не оспорює і не спростовує такі розрахунки. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві відповідачем моральної шкоди, то його доводи про порушення законних прав, яке полягало у невиплаті належних йому грошових сум нарахованої заробітної плати, - знайшли своє підтвердження. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги у розмірі 500 грн. 00коп., а не 1500 грн. 00 коп., як визначено за позовними вимогами. В іншій частині, на думку суду, слід відмовити. Отже, вирішення даного спору узгоджується з Правовими позиціями Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03.07.2013 справа №6-60-цс13, від 16.01.2012 справа №6-54цс11, від 25.04.2012 справа №6-23цс12, від 29.01.2014 справа №6-144цс13, від 27.04.2016 №6-113цс16. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України, необхідно з відповідача в дохід держави стягнути судовий збір в розмірі 1409грн. 60коп. На підставі викладеного та,

Outcome: partial