Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом. У позові вказала, що 08.06.1996 року між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб, який 22.11.2013 року розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя. У період шлюбу ними було придбано майно: автомобіль ВАЗ-21099, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], автомобіль «Ланос», номерний знак [NUMBER] та автомобіль «Hyundai Tuscan», номерний знак [NUMBER]. Оскільки майно, придбане подружжям у період шлюбу є спільною сумісною власністю її та відповідача, просила суд визнати право спільної сумісної власності її та [PERSON] на вказані автомобілі, поділити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності, визнавши за відповідачем право власності на автомобілі ВАЗ-21099 і «Ланос», за нею визнати право власності на автомобіль«Hyundai Tuscan», стягнути з відповідача на її користь сплачену суму судового збору. 02.02.2016 року позивачка уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути з [PERSON] у рахунок вартості автомобіля ВАЗ-21099 і автомобіля «Hyundai Tuscan» 207\~261 грн., оскільки вказані автомобілі відчужені [PERSON] на користь третіх осіб після розірвання шлюбу, відповідно 06.11.2015 року і 16.01.2014 року, також стягнути з відповідача сплачену нею суму судового збору. 31.03.2016 року до суду подано уточнену позовну заяву через представника позивача, у якій позивачка просила стягнути з відповідача [PERSON] у рахунок вартості автомобіля ВАЗ-21099 і автомобіля «Hyundai Tuscan» 207\~261 грн., решту позовних вимог залишити без розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримала клопотання, відповідач та його представник проти задоволення клопотання не заперечують. Ухвалою суду від 31.03.2016 року клопотання у цій частині судом задоволено. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, з участю її представника [PERSON], позовні вимоги підтримала у повному обсязі ( а.с.66). Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивачки. Представник позивача [PERSON]- [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала. Суду пояснила, що шлюб між позивачем і відповідачем було укладено 08.06.1996 року і розірвано за рішенням суду 22.11.2013 року. У період перебування у шлюбі, подружжям було придбано два автомобілі, які відчужено відповідачем без згоди позивачки, після розірвання шлюбу. Вартість автомобілів визначена повноважною особою. Оскільки майно придбане подружжям у період шлюбу, воно належить подружжю у рівних частках. Згоди на відчуження автомобілів позивачка не давала, ніякої компенсації у рахунок вартості 1/2 частини вказаних автомобілів, [PERSON] не отримувала. Доводи відповідача і представника відповідача про те, що позивачка не працювала і займалася дітьми, тому не має підстав для відшкодування їй вартості 1/2 частини майна, є безпідставними, оскільки, відповідно до діючого законодавства, незалежно від того, чи працювало одне із подружжя, майно набуте ними у шлюбі є спільною сумісною власністю та є придбаним за сумісні кошти. Після розірвання шлюбу між подружжям, відповідач здійснив відчуження автомобіля ВАЗ-21099 06.11.2015 року на підставі довідки-рухунку і власником вказаного автомобіля є третя особа. Доводи відповідача про те, що вказаний автомобіль було продано за довіреністю у період шлюбу з позивачкою, а саме у 2011 році, протиречать довідці територіального сервісного центру ( а.с.49). Сама довіреність не є доказом переходу права власності на автомобіль. Позивачка не знала, що автомобіль відчужено, а тому і звернулася до суду з позовом про поділ майна. Про відчуження автомобілів стало відомо лише з довідки сервісного центру, тому позивачка первинно і зверталася до суду з позовом про поділ майна, придбаного у шлюбі. Крім того, жодного доказу про те, що позивачка отримала компенсацію вартості 1/2 частини автомобілів, відповідачем не надано. Також у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що грошові кошти, які були отримані від відчуження авто, були витрачені в інтересах сімї. Автомобіль «Hyundai Tuscan» було придбано у період шлюбу, відчужено після розірвання шлюбу батькові відповідача. Будь-яких доказів того, що вказаний автомобіль було придбано за кошти батька відповідача, відповідачем не надано. У судовому засіданні свідок зі сторони відповідача, а саме [PERSON], пояснив, що сімя [PERSON] жила у достатку. Вартість автомобілів визначена субєктом оціночної діяльності, відповідачем сума вартості автомобілів не оспорювалася, інших відомостей про вартість майна, матеріали справи не містять. Оскільки вказані автомобілі придбано подружжям у період шлюбу, вони відчужені відповідачем без згоди позивачки, просила задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача у рахунок вартості 1/2 частини автомобілів 207\~261 грн. та стягнути сплачену позивачкою суму судового збору. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Суду пояснив, що автомобіль ВАЗ-21099 було придбано приблизно у 2000 році, у період шлюбу з [PERSON] З відома дружини у 2011 році він продав автомобіль по довіреності [PERSON] за 3500 доларів США, які було витрачено на сімю. Дружина усно дала згоду на продаж авто, документально підтвердити продаж авто не може, бо автомобіль було продано по довіреності, але фактично право власності на покупця зареєстровано не було. Автомобіль «Hyundai Tuscan» було придбано за кошти батька у 2011 році, батькові, але через те, що батько знаходився на лікуванні, автомобіль було оформлено на нього. Письмових доказів про те, що автомобіль було придбано за кошти батька та що батько знаходився у цей час на лікуванні, не має. Вказаний автомобіль він ніколи не експлуатував. Дружина була обізнана за чиї кошти придбано автомобіль. В ході розірвання шлюбу між ним та позивачкою, будь-яких претензій щодо поділу майна дружина не мала. [PERSON] сплатив [PERSON] 15000 доларів США за те, що у рішенні суду про розірвання шлюбу вказано, що вона не має до нього ні матеріальних ні моральних претензій, як підтвердження того, що вони розрахувалися та розійшлися. Договір про поділ між ними майна, не укладався. Крім того, його заробітна плата становила 2500-3000 грн., працював він директором Агротехенергосервісу, у них не було накопичень. Просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] просить залишити без задоволення позовні вимоги [PERSON] Суду пояснив, що він повністю підтримує пояснення відповідача. У судових дебатах зауважив, що автомобіль ВАЗ-21099 [PERSON] продав у 2011 році, покупець не набув права власності на автомобіль, бо автомобіль було продано за довіреністю. Покупець сплатив грошові кошти за автомобіль, які були витрачені на потреби сімї. Позивачка була обізнана про угоду, її не оспорювала. Автомобіль «Hyundai Tuscan» було придбано на гроші батька відповідача. Вказаний автомобіль [PERSON] не продав батькові, а йому повернув. Крім того, при розірванні шлюбу питання про поділ майна між подружжям не піднімалося, [PERSON] отримала 15000 доларів США як компенсацію за майно, але не писала з цього приводу розписку. Вони не оспорюють оцінку вартості автомобілів, бо автомобілі належать третім особам, як експерт їх оцінив, взагалі невідомо, у звітах про їх оцінку не має обґрунтованості. Просив позов залишити без задоволення. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає сімю [PERSON], вони дружили сімями. У 2013 році він за договором позики позичив [PERSON] 15\~000 доларів США. Віддавав гроші у нього вдома, потім, у його присутності вказану суму [PERSON] передав [PERSON] За що було передано гроші [PERSON], він не знає. [PERSON] сказав, що треба просто їх передати. Йому відомо також, що [PERSON] розривали шлюб. Після того, як він позичив [PERSON] гроші, [PERSON], десь через місяць повернув йому 10\~000 доларів США, другу частину позики повернув у кінці 2014 року. Йому також відомо, що [PERSON] був приватним підприємцем. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 2000 по 2012 рік він перебував у Росії, а тому багато не знає. Про поділ майна між подружжям [PERSON] йому нічого не відомо. Знає, що у них був автомобіль ВАЗ-21099, з 2012 року автомобіль не бачив. Про інші автомобілі йому нічого не відомо. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком відповідача. У 2011 році він, маючи намір придбати автомобіль, замовив у салоні, у травні місяці, автомобіль «Hyundai Tuscan». Через деякий час поїхав на лікування у м.Генічеськ, залишивши синові [PERSON] гроші для сплати за автомобіль. За станом здоровя він не міг виїхати до м.Запоріжжя, тому оплату за автомобіль вніс син- Алєксєєв [PERSON] у місто повернувся на початку червня 2011 року. Доказів того, що він залишив гроші синові для оплати за авто не має, передачу грошей вони ніяким чином не оформлювали, але є копія рахунку, що саме [PERSON] сплатив грошові кошти за автомобіль. У січні-лютому 2014 року, коли він дізнався про розірвання шлюбу між сином і [PERSON], він давав синові 5000 доларів США, а у листопаді 2014 року 10\~000 доларів США. Коли зрозумів, що син не може відстояти свої інтереси, він сказав що треба переоформити все на нього, бо мав захистити свої права. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він у [PERSON] купував автомобіль ВАЗ-21099 у 2011 році за 21\~600 грн. Частину грошей сплатив зразу, частину через місяць-півтора. Коли розрахувався повністю, [PERSON] написав йому розписку. Автомобіль купив по довіреності, по довіреності його і продав влітку 2015 року. Вважав себе власником авто, але автомобіль з обліку не знімав, не себе право власності на автомобіль не переоформлював. Договір купівлі- продажу вони не оформлювали, довідку-рахунок, також. Згоди від дружини [PERSON] на продаж авто, він не отримував. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є хрещеним батьком молодшого сина [PERSON]. Йому відомо, що подружжя шлюб розірвало. Останні 10 років вони нічого у сімю не купували. [PERSON] не працювала, займалася вихованням дітей. Йому не відомо, де останні пять років працював [PERSON], але знає, що у його батька було підприємство і [PERSON] там числився. Йому відомо, що в [PERSON] був автомобіль ВАЗ-21099, який продали у 2011 році по довіреності. Автомобіль «Hyundai Tuscan», це автомобіль батька відповідача, він не бачив, щоб [PERSON] ним керував. Йому також відомо, що з 2013 року [PERSON] був приватним підприємцем. [PERSON] не цікавився фінансовою стороною сімї, але грошей у сімї завжди було достатньо. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, суд вважає, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідача суми вартості частини майна, придбаного подружжям у період шлюбу, підлягають задоволенню у звязку з наступним. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Згідно частини 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно зі ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають [PERSON] встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність і допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що 08.06.1996 року між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб ( а.с.23), який 22.11.2013 року розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя ( а.с.24). У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в Постанові від 10 березня 2015 року в справі №21-615а14, згідно ст. 36 Сімейного Кодексу України, саме шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. З вказаного вище рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22.11.2013 року вбачається, що спору про поділ майна, що є спільною власністю, на час винесення рішення судом- 22.11.2013 року, не було. Претензій морального чи матеріального характеру позивач до відповідача не мав. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], посилаючись на рішення суду про розірвання шлюбу, вказували на те, що у рішенні суду зазначено, що позивачка не має ні моральних ні матеріальних претензій щодо поділу майна та стягнення грошових коштів його вартості. З такими доводами відповідача і представника відповідача, суд погодитися не може, бо вони протиречать викладеному у судовому рішенні, оскільки рішення Хортицького районного суду м.Запоріжджя від 22.11.2013 року про розірвання шлюбу не містить даних про те, що між подружжям здійснено поділ майна, набутого у шлюбі і [PERSON] отримала від [PERSON] грошову компенсацію вартості її частини, а тому доводи відповідача і його представника у цій частині, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вказаних ними доказах. У період шлюбу, як встановлено судом з довідки територіального сервісного центру № 2341 Регіонального сервісного центру в Запорізькій області ( а.с.49), на імя [PERSON] було придбано 05.04.2001 року автомобіль ВАЗ-21099, державний номерний знак [NUMBER], кузов № ХТА210990Т1767001, 1996 року випуску та 31.05.2011 року автомобіль «Hyundai Tuscan», номерний знак [NUMBER], кузов Y6LJN81BPBL208138, 2011 року випуску. Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.. 61 СК України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини першої ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до пунктів 23 - 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12. 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. У судовому засіданні представник позивачки пояснила суду, що на теперішній час позовні вимоги позивачки щодо сумісно придбаного у період шлюбу майна, є остаточними. У період шлюбу, як встановлено судом з довідки територіального сервісного центру № 2341 Регіонального сервісного центру в Запорізькій області ( а.с.49), на імя [PERSON] було придбано 05.04.2001 року автомобіль ВАЗ-21099, державний номерний знак [NUMBER], кузов № ХТА210990Т1767001, 1996 року випуску, який після розірвання шлюбу між подружжям 22.11.2013 року за рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя, 19.11.2015 року було перереєстровано за гр. [PERSON] на підставі довідки-рахунку від 06.11.2015 року. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечуючи проти задоволення позову, суду пояснив, що автомобіль ВАЗ-21099 було придбано приблизно у 2000 році, у період шлюбу з [PERSON] З відома дружини у 2011 році він продав автомобіль по довіреності [PERSON] за 3500 доларів США, які було витрачено на сімю. Дружина усно дала згоду на продаж авто, документально підтвердити продаж авто не може, бо автомобіль було продано по довіреності, але фактично право власності на покупця на автомобіль зареєстровано не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він у [PERSON] купував автомобіль ВАЗ-21099 у 2011 році за 21\~600 грн. Частину грошей сплатив зразу, частину через місяць-півтора. Коли розрахувався повністю, [PERSON] написав йому розписку. Автомобіль купив по довіреності, по довіреності його і продав влітку 2015 року. Вважав себе власником авто, але автомобіль з обліку не знімав, на себе право власності не переоформлював. Договір купівлі- продажу не оформлювали, довідку-рахунок, також. Згоди від дружини [PERSON] на продаж авто, він не отримував. Відповідно до п.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до п.7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09. 1998 року N 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. N 1371 ( 1371-2009-п з урахуванням внесених змін), власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Пунктом 8 Порядку передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. В матеріалах цивільної справи ( а.с.108) наявна копія довіреності від 26.08.2011 року видана [PERSON] на імя [PERSON], якою останньому надані повноваження щодо транспортного засобу- автомобіля ВАЗ-21-099. Вказана довіреність не містить доказів укладання договору-купівлі транспортного засобу між [PERSON] і [PERSON] 26.08.2011 року [PERSON] передав [PERSON] 21600 грн. за автомобіль ВАЗ-21099, а [PERSON] таку суму отримав ( а.с. 121-122). Передача грошових коштів за автомобіль, не є договором купівлі-продажу автомобіля, зареєстрованому у встановленому законом порядку. Вказані аркуші паперу у своєму тексті не містять посилання на купівлю-продаж автомобіля. Крім того, право власності за [PERSON] на вказаний автомобіль ВАЗ-21099 не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Згідно частини другої ст. 57 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили, що отримані кошти [PERSON] були витрачені в інтересах сімї, при вирішенні спору відповідачем надано не було. Враховуючи вказане вище, суд вважає, що автомобіль ВАЗ-21099 був придбаний подружжям у період шлюбу, що підтвердив у судовому засіданні представник позивача і відповідач, право власності на вказаний автомобіль до 06.11.2015 року на іншу особу зареєстровано не було, а тому, суд вважає, що оскільки автомобіль у теперішній час знаходиться у третьої особи, позовні вимоги позивачки [PERSON] щодо стягнення 1/2 частини вартості майна- вказаного автомобіля, набутого у період шлюбу, підлягають задоволенню. Крім того, судом встановлено, що 31.05.2011 року на імя [PERSON] було зареєстровано автомобіль «Hyundai Tuscan», номерний знак [NUMBER], кузов Y6LJN81BPBL208138, 2011 року випуску, тобто автомобіль було набуто у період шлюбу. 16.01.2014 року автомобіль, на підставі довідки-рахунку від 16.01.2014 року було перереєстровано на імя [PERSON], який є батьком відповідача. У судовому засіданні відповідач [PERSON] суду пояснив, що автомобіль «Hyundai Tuscan» було придбано за кошти батька у 2011 році, батькові, але через те, що батько знаходився на лікуванні, автомобіль було оформлено на нього. Письмових доказів про те, що автомобіль було придбано за кошти батька та що батько знаходився у той час на лікуванні, не має. Вказаний автомобіль він ніколи не експлуатував. Доводи відповідача та представника відповідача у цій частині не знайшли підтвердження у процесі розгляду справи судом, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів у частині заперечень відповідача, суду не надано. Крім того, 16.01.2014 року автомобіль, на підставі довідки-рахунку від 16.01.2014 року було перереєстровано на імя [PERSON], тобто здійснено його відчуження шляхом купівлі-продажу. У звязку з тим, що автомобіль було набуто подружжям [PERSON] у період шлюбу, автомобіль відповідачем [PERSON] відчужено без згоди позивачки, що не оспорив у судовому засіданні відповідач, у теперішній час автомобіль належить третій особі, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивачки у частині стягнення вартості 1/2 частини автомобіля на її користь. Пояснення свідка [PERSON] суд до уваги не бере, бо він є батьком відповідача, у теперішній час власником спірного автомобіля, а тому зацікавлений у розгляді справи. Доводи відповідача [PERSON] у судовому засіданні про те, що він отримував заробітну плату, приблизно 2500-3000 грн. на які жила сімя і придбати автомобіль не було можливості, спростовуються поясненнями свідка [PERSON], який пояснював у судовому засіданні, що у батька [PERSON] було своє підприємство і [PERSON] там числився, також [PERSON] був приватним підприємцем, грошей у сімї завжди було достатньо. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснював, що [PERSON] .М., після того, як він позичив йому 15\~000 доларів США, 10\~000 доларів США віддав вже через місяць, йому відомо, що [PERSON] був приватним підприємцем. Відповідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі письмових доказів наданих суду, судом встановлено, що обсяг спільно нажитого майна- транспортних засобів, які були наявні на час розірвання шлюбу між подружжям, тобто на 22.11.2013 року, складає: автомобіль ВАЗ-21099, 1996 року випуску і автомобіль «Hyundai Tuscan», 2011 року випуску. Згідно до звітів про оцінку ринкової вартості субєкта оціночної діяльності щодо оцінки середньої ринкової вартості транспортних засобів, та які не оспорювалися сторонами, оціночна вартість автомобіля ВАЗ-21099, 1996 року випуску, номерний знак [NUMBER] складає 66550грн. ( а.с.85-89); транспортного засобу автомобіля «Hyundai Tuscan»,2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] складає 347\~972 грн. ( а.с.72- 76). У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] наполягав на тому, що автомобіля ВАЗ-21099 з вказаними номерними знаками 002-88 НО не існує, а тому звіт про оцінку автомобіля є недійсним. Такі дж овиди спростовуються матеріалами справи, оскільки як вбачається з довідки територіального сервісного центру № 2341 Регіонального сервісного центру в Запорізькій області ( а.с.49), на імя [PERSON] було придбано 05.04.2001 року автомобіль ВАЗ-21099, державний номерний знак [NUMBER], кузов № ХТА210990Т1767001, 1996 року випуску, який 19.11.2015 року було перереєстровано за гр. [PERSON], яка проживає у м.Харкові, на підставі довідки-рахунку від 06.11.2015 року, що передбачає зміну номерних знаків, але номер кузова автомобіля є незмінним. Звіти про ринкову вартість автомобілів досліджувалися у судових засіданнях. У судовому засіданні, не оспорюючи визначену суму, вказаними вище звітами ринкової вартості автомобілів, представник відповідача [PERSON]- [PERSON] звернув увагу на те, що вартість автомобілів визначена без їх огляду, бо вони вже зареєстровані на інших осіб. Вказані доводи представника відповідача суд до уваги не бере, оскільки середня ринкова вартість автомобілів визначена звітами про оцінку ринкової вартості, належним та повноважним субєктом оціночної діяльності, згідно методики. Крім того, доводи представника відповідача [PERSON]- [PERSON] про те, що ринкова вартість автомобілів визначена особою, не уповноваженою на таку оцінку, не заслуговують на увагу та спростовуються письмовими матеріалами справи, з яких вбачається, що субєкт оціночної діяльності- фізична особа-підприємець [PERSON], діяла на підставі сертифікату суб'єкта оціночної діяльності № 15457/13 від 24.10.2013 року, строк дії якого визначено до 24.10.2016 року. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не спростували вказані звіти про ринкову оцінку автомобілів, не скористалися правом заявити клопотання про призначення відповідної експертизи, як то передбачено ст.. 143 ЦПК України. Таким чином, суд вважає, що повноважним субєктом оціночної діяльності, визначена вартість майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, яка дорівнює 414 522 грн. Відповідач [PERSON] розпорядився самостійно вказаними транспортними засобами, здійснив їх відчуження, без згоди позивачки [PERSON], не в інтересах сімї, після розірвання шлюбу між ними, тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути вартість 1/ 2 частини майна, набутого у період шлюбу, яка становить суму 207\~261 грн. (414522:2= 207261) Крім того, з відповідача на користь позивачки, відповідно до норм ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню сплачені судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам. В іншій частині позовні вимоги позивачки щодо стягнення сплаченої суми судового збору, необхідно залишити без задоволення.

Outcome: partial