Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] свої вимоги обгрунтовує тим, що 18.11.2013 року звільнений за скороченням штатів з посади заступника Голови правління з наукової роботи Публічного акціонерного товариства « Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод « Темп « . Під час роботи на підприємстві отримував заробіток і який складав 3400 грн. посадового окладу. Однак після звільнення та отримання у Пенсійному фонді даних щодо його персоніфікованого обліку з зазначених у документі розрахунків дізнався, що роботодавець у порушення вимог ст. 115 КЗПП України, ст. 24 Закону України « Про оплату праці « за окремі періоди його роботи не доплачував заробітну плату , що становить, за його підрахунками, борг у сумі 25702, 38 грн. та які підлягають стягненню на його користь. Порушення трудових прав спричинило моральну шкоду, яку оцінює у сумі 77107, 14 коп., з розрахунку 3 грн. за кожну невиплачену гривню заробітку, та обґрунтовує погіршення стану свого здоров»я , необхідністю стаціонарного лікування з 18.03. по 02.04.2014 року, розпачем та дратівливістю, що спричинило погіршення відносин з близькими та рідними. Також з»ясував, що роботодавець у порушення вимог Закону України « Про індексацію грошових доходів населення» , вимог постанови Кабінету Міністрів України за № 1078 від 17.07.2003 року « Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення « за період його роботи з 01.12.2008 р. по день звільнення не проводив нарахування йому такої індексації, враховуючи величину індексу споживчих цін та що становить 101 відсоток , що призвело до суми боргу, за його підрахунками, у розмірі 12979, 79 грн. , які також підлягають стягненню на його користь. Порушення трудових прав спричинило моральну шкоду, яку оцінює у сумі 38939, 37 грн., з розрахунку 3 грн. за кожну невиплачену гривню індексації, та обґрунтовує моральними стражданнями, втратами коштів через інфляційні процеси у державі . Роботодавець не регулярно виплачував заробіток у порушення вимог ст. 115 КЗПП України , що створило заборгованість у 2013 році і яка складала : за серпень - 2786, 49 грн., за вересень - 2688 грн., за жовтень - 1857 грн., за листопад - 1591, 98 грн., що залишалась не виплаченою до 18.04.2014 року. Тому у відповідності до ст. 34 Закону України « Про оплату праці « , повинна бути нарахована компенсація втрати частини заробітку у зв»язку з порушенням строків її виплати , з врахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати « та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.20001 р. за № 159 « Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати «. Тому така сума не виплаченої компенсації, за його підрахунками , становить за період серпня- листопада 2013 р. у розмірі 357, 54 грн. Так як роботодавець ігнорував вимоги законодавства щодо нарахування індексації заробітку, це потягло за собою у порушення вимог ст. 83 КЗПП України, ст. 24 Закону України « Про відпустки « , постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. за № 100 « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати « не вірне обрахування суми грошової компенсації при звільненні за невикористані дні відпусткок , а також суми вихідної допомоги при звільненні , і за його підрахунками недоплата становить : компенсація за невикористану відпустку - 6555, 75 грн., вихідної допомоги при звільненні - 340, 66 грн. Після звільнення з роботи і яким є 18.11.2013 року, підприємство не провело з ним повного розрахунку і заборгованість по виплаті заробітку у порушення вимог ст. 116 КЗПП України вчасно виплачена не була, а стягнута за судовим наказом у сумі 14614, 51 грн. А разрахунок проведений у повному обсязі тільки 18.04.2014 року під час примусового виконання судового рішення ДВС Лебединського міськрайонного управління юстиції. Затримка проведення розрахунку становить період 19.11.2013 р. по 18.04.2014 року , що складає 151 день. Виходячи з вимог ст. 117 КЗПП України, а також суму середньоденного заробітку та що становить 122, 07 грн. , має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що за його підрахунками становить 18432, 57 грн. Також порушенням трудових прав щодо отримання всіх належних грошових сум при звільненні йому спричинена моральна шкода, яку оцінює у сумі 43843, 53 грн., з розрахунку 3-х кратного розміру невиплачених при звільненні сум, і обґрунтовує душевними стражданнями, неможливістю вчасно сплачувати борги за кредитними зобов»язаннями , купувати ліки з причин відсутності достатніх коштів. Враховуючи зазначене, а також виходячи з заявлених позовних вимог , загальна сума недоплат становить 64368, 69 грн. і що пов»язано з трудовими правовідносинами. А за порушення трудових прав загальна сума відшкодування моральної шкоди становить 159 890, 04 грн. і ці зазначені кошти просить стягнути з роботодавця на свою користь / а.с. 1-9 /. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав з зазначених вище підстав і додатково пояснив, що всі суми заборгованості зазначені ним у розрахунках по кожній вимозі , з залученням їх до матеріалів справи. Так як заробіток виплачувався не регулярно, що не давало змоги проконтролювати за які саме періоди він нараховувався, то не міг під час роботи знати про порушення своїх трудових прав щодо виплати зароблених коштів і це стало відомо тільки після отримання в Управлінні пенсійного фонду м. Суми на руки даних персоніфікованого обліку щодо нарахування коштів за період його роботи у відповідача. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод « Темп « Бондаренко В.М. позов [PERSON] визнав частково і суду пояснив, що позивач у деякі періоди роботи за 2008-2013 роки отримував заробітну плату і нараховану пропорційно відпрацьованих годин у зв»язку з поданням заяв про відпустки за свій рахунок, а також встановленням на підприємстві не повного робочого часу за наказами адміністрації, що підтверджується відповідними заявами, наказами роботодавця і табелями обліку робочого часу. Тому вимоги останнього щодо не доплати йому заробітної плати не ґрунтуються на законі. Не заперечує ту обставину, що [PERSON] вчасно не зараховувалась індексація згідно вимог законодавства України, яка підлягає виплаті за період з грудня 2008 р. по червень 2011 року, враховуючи, що позивач був звільнений з роботи 14.06.2011 року і прийнятий знову ж на ту посаду 29.06.11 року і працював до дня звільнення 18.11.2014 року. Тому сума такої компенсації складає за зазначений період у розмірі 3352, 82 грн., бо з червня 2011 р. по день звільнення позивача не було підстав нарахування такої компенсації , враховуючи, що індекс споживчих цін не перевищував 101 відсоток. Також не заперечує про заборгованість виплати позивачу компенсації втрати заробітку за порушення термінів її виплати, погоджується з наданим позивачем розрахунком, що становить суму у розмірі 357, 54 грн. Позивач прийнятий на роботу 01.12.2008 р. і звільнений з роботи за власним бажанням 14.06.2011 року, з виплатою компенсації за невикористані відпустки за роботу в зазначений період . Так як не були враховані суми індексації за вказаний період, це призвело до помилки у нарахуванні сум компенсації на день звільнення за не використані відпустки , що становить 350 , 75 грн. У зв»язку з тим, що підстав для проведення індексації з липня 2011 р. по день звільнення позивача у листопаді 2013 року не було, за зазначений період не підлягає перерахунку сума компенсації за не використану відпустку і вихідної допомоги за 2013 р. На виконання судового наказу про стягнення з підприємства на користь позивача заборгованості по виплаті заробітку та яка не була виплачена на день звільнення з роботи 18.11.2013 року і що становило 14614, 51 грн., підприємство частинами , у добровільному порядку виплачувало стягувачу кошти, що становить біля 3000 грн. Однак у зв»язку з наявності інших судових рішень щодо стягнення сум на користь звільнених працівників, державною виконавчою службою 04.03.2014 року накладений арешт на всі рахунки товариства, що позбавило можливість розрахуватись з [PERSON], хоча на рахунки товариства і надходили кошти. Державна виконавча служба перерахувала залишкові кошти стягувачу тільки 18.04.2014 року. Тому вважає, що з вини підприємства за період 105 робочих днів / з 19.11.2013 р. по 03.03.2014 р. / у порядку вимог ст. 117 КЗПП України підлягає стягненню на користь позивача сума у розмірі 13 524 грн. Щодо відшкодування моральної шкоди, то заявлені суми є занадто завищеними, не мають відповідного обгрунтування, позивачем не надано безсумнівних доказів спричинення такої шкоди на заявлену суму. Зазначає, що всі відповідні розрахунки по виплаті позивачу належних сум зазначені у відзивах на позов і залучених до матеріалів справи / а.с. 45-50, 88-95 /. Суд, вислухавши доводи сторін, перевіривши і оцінивши надані докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступні обставини. 1. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством « Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод « Темп «, звільнений з роботи 18.11.2013 р. з підстав п.1 ч.1 ст. 40 КЗПП України - скорочення штатів. Зазначена обставина підтверджується записами його трудової книжки, копією наказу від 18.11.2013 р. за № 51-л про звільнення / а.с. 10, 57 /. Після звільнення з роботи, позивачем в Управлінні пенсійного фонду м. Суми отримана карта з індивідуальними відомостями персоніфікованого обліку про нараховану йому роботодавцем /відповідачем / заробітної плати і яка підлягає врахуванню при нарахуванні пенсійних виплат. Ознайомившись з зазначеною інформацією [PERSON] прийшов до висновку, що роботодавець за період грудня 2008 року, з лютого-по червень і з серпня по грудень включно 2009 року, з лютого по липень 2010 року включно, у жовтні 2012 року і у жовтні 2013 року не доплачував йому заробітну плату, враховуючи посадовий оклад у сумі 3400 грн., що згідно розрахунку останнього становить загальну суму боргу у розмірі 25702, 38 грн. / а.с. 11-12, 14 /. Однак як вбачається з заяв [PERSON] і поданих адміністрації роботодавця, він просив перевести його на роботу з неповним робочим днем з 01.12. по 31.12.2008 року шляхом зменшення роботи до 4-х годин, а також на неповний робочий місяць з 01.09. по 30.09.2009 року / а.с. 116 ,117 /. З наказів Голови правління товариства від 30.09. 2008 р. за № 153, від 19.12.2008 р. за № 183, від 30.07.2009 р. за № 85, від 12.10.2012 р. за № 171, від 24.05.2013 р. за № 81, від 03.10. 2013 р. за № 119 вбачається, що на підприємстві встановлювались : - з 01.12.2008 р. неповний робочий день - у 4 години строком на 2 місяці; - з 19.02.2009 р. до 01.10.2009 р. - неповний робочий день /проводити роботу у понеділок, вівторок середу / ; - з 30.09.2009 року - неповний робочий день , по 4 години строком на 10 місяців ; - для окремих працівників згідно списку і до якого входив [PERSON] - з 15.10.2012 р. трьох денний робочий тиждень / понеділок, вівторок, середа /; - з 24.07.2013 року 3-х денний робочий тиждень / понеділок, вівторок,середа / ; - з 04.10.2013 р. 3-х денний робочий тиждень . Зазначеними наказами передбачалось нарахування і виплата працівникам заробітної плати відповідно до відпрацьованого часу та на умовах неповного робочого часу / а.с. 118-124/. Згідно до зазначених наказів, вівся облік робочого часу працівників , в т. ч. і позивача [PERSON], з нарахуванням заробітку відповідно до відпрацьованого часу , неповного робочого часу за періоди та вказані останнім як недоплату коштів згідно даних персоніфікованого обліку, що підтверджується копіями табелів обліку робочого часу / а.с. 58-76 /. Зазначені докази і надані суду представником відповідача, [PERSON] у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України ніяким чином не спростовані і не оспорені. Тому доводи позивача про порушення його трудових прав щодо не доплати заробітку за період роботи у відповідача з грудня 2008 р. по листопад 2013 р. до уваги не заслуговують і ця вимога задоволенню не підлягає. 2. Встановлено, що позивачу у порушення вимог Закону України « Про індексацію грошових доходів населення» , вимог постанови Кабінету Міністрів України за № 1078 від 17.07.2003 року «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення « за період роботи і яким є 01.12.2008 р., роботодавець не проводив нарахування індексації, враховуючи величину індексу споживчих цін та що становить 101 відсоток , що не заперечував у судовому засіданні і представник відповідача. Згідно наданого [PERSON] розрахунку, сума такої індексації становить 12979, 79 грн. за весь період його роботи з грудня 2008 р. по листопад 2013 року / а.с. 15-16 /. Однак суд зазначає , що позивачем проведений розрахунок без врахування тієї обставини, що за період з червня 2011 р. по 2013 р. включно індекси споживчих цін не перевищували поріг індексації , що встановлений для індексації грошових доходів населення у 101 відсоток і підстав нарахування такої індексації за вказаний період не має. Також позивачем ніяким чином не спостовувались і не оспорювались розрахунки суми індексації та які надані представником відповідача, розрахованої з грудня 2008 р. по червень 2011 року і згідно якого / розрахунку/ сума виплати такої індексації становить у розмірі 3352, 82 грн., враховуючи ту обставину, що позивач був звільнений з роботи 14.06.2011 року і прийнятий знову ж на ту посаду 29.06.11 року , працював до дня звільнення 18.11.2014 року, приймаючи до уваги величину індексу споживчих цін за окремі періоди та які необхідно брати за основу такого розрахунку , бо з червня 2011 року по день звільнення [PERSON] не було підстав нарахування такої індексації , бо індекс споживчих цін не перевищував 101 відсоток, з чим суд погоджується / а.с.53-56, 80, 89-92 /. Враховуючи зазначене суд вважає, що ця вимога підлягає частковому задоволенню і на користь позивача підлягає стягненню сума індексації у розмірі 3352, 82 грн. 3. У судовому засідання представником відповідача не заперечувалась та обставина, що [PERSON] виплачувалась заробітна плата з порушенням вимог ст. 115 КЗПП України , що створило заборгованість у 2013 році і яка складала : за серпень - 2786, 49 грн., за вересень - 2688 грн., за жовтень - 1857 грн., за листопад - 1591, 98 грн., яка залишалась не виплаченою до 18.04. 2014 року. Тому у відповідності до ст. 34 Закону України « Про оплату праці « , позивачу повинна бути нарахована компенсація втрати частини заробітку у зв»язку з порушенням строків її виплати , з врахуванням індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати « та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.20001 р. за № 159 « Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати «, що становить суму у розмірі 357, 54 грн. згідно наданого позивачем розрахунку та який у судовому засіданні представником товариства не оспорювався, а сума боргу ним визнана / а.с. 17 /. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Тому сума компенсації у розмірі 357, 54 грн. підлягає стягненню на користь позивача у повному обсязі. 4. Позивач стверджує, що не виплата йому індексації заробітку потягла за собою не вірне обрахування суми грошової компенсації при звільненні у 2011 році і у 2013 році за невикористані ним дні відпусток , а також суму вихідної допомоги при звільненні 18.11.2013 року, і за його підрахунками недоплата становить : компенсації за невикористану відпустку у 2011 році - 3879, 59 грн., компенсації за невикористану відпустку у 2013 році - 2676, 16 грн. , що становить загальну суму 6555, 75 грн.; вихідної допомоги при звільненні - 340, 66 грн./ а.с. 18-20 /. Суд вважає, що зазначена вимога підлягає частковому задоволенню , бо [PERSON] проведені розрахунки без врахування тієї обставини, що за період з червня 2011 року по 2013 рік індекси споживчих цін не перевищували поріг індексації та що встановлений для індексації грошових доходів населення у 101 відсоток і підстави нарахування такої індексації за вказаний період відсутні. А тому у суду не має підстав вважати, що розрахунки сум нарахованих позивачу на час звільнення 18.11.2013 р. коштів , а саме : компенсації за невикористану відпустку за 2013 р. у розмірі 2689, 68 грн., вихідної допомоги при звільненні з підстав п.1 ч.1 ст. 40 КЗПП України у розмірі 3400 грн. проведені з порушенням вимог ст. 24 Закону України « Про відпустки « , постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. за № 100 « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Представником відповідача не заперечувалась обставина нарахування позивачу при звільненні 14.06.2011 р. за власним бажанням грошової компенсації за невикористані відпустки за роботу у період з 01.12.2008 р., без врахуванням сум індексації, що становить недоплату у розмірі 350, 75 грн. згідно поданого у відзиві на позов розрахунку / а.с. 92,93 /. [PERSON], у свою чергу, ніяким чином не спростовані доводи представника роботодавця щодо розрахунку належної до виплати йому суми не доплаченої компенсації за невикористані відпустки при звільненні у 2011 році у розмірі 350, 75 грн. Тому зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача. А доводи останнього щодо стягнення інших заявлених ним сум до уваги не заслуговують, бо підстав для проведення індексації з липня 2011 року по день його звільнення у листопаді 2013 року не було , і тому не підлягає перерахунку сума вихідної допомоги за не використану відпустку у 2013 році та вихідної допомоги при звільненні 18.11.2012 року. 5. Також судом встановлено, що на день звільнення [PERSON] 18.11.2013 року роботодавець у порушення вимог ст.116 КЗПП України не провів з працівником повного розрахунку і сума заборгованості у розмірі 14614, 51 грн. йому виплачена не була / борги за 2013 р. по виплаті заробітку за період серпня-листопада 2013 року, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога при звільненні / а.с. 13, 57 /. Зазначена обставина сторонами у судовому засіданні не оспорювалась. Судовим наказом Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.01.2014 р. / справа № 592/188/14-ц, 2-н/592/50/14 / стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Лебединський машинобудівний дослідно-експериментальний завод « Темп « на користь [PERSON] зазначену суму заборгованості. А постановою державного виконавця ДВС Лебединського міськрайонного управління юстиції від 14.02.2014 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню судового рішення / а.с. 22, 23 /. У судовому засіданні встановлено, що роботодавець як боржник у добровільному порядку виплачував звільненому працівнику частками суму стягнених коштів і що становить майже 3000 грн., про що не заперечував і позивач. Остаточний розрахунок з [PERSON] проведений 18.04.2014 року шляхом перерахунку залишкової суми заборгованості у розмірі 11973, 60 грн. на користь стягувача відповідно до розпорядження державного виконавця за № 42087327/252/14/4 від 01.04.2014 року, розрахунку розподілу стягнутих з боржника коштів від 01.04.14 р./ а.с. 99-101 /. Таким чином у відповідності до вимог ч.1 ст.117 КЗПП України, в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу / проведення розрахунку з працівником щодо виплати належних йому сум в день його звільнення /, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно поданого позивачем розрахунку , затримка проведення з ним розрахунку при звільненні становить період з 19.11.2013 р. по 18.04.2014 року , що складає 151 день. Виходячи з суми середньоденного заробітку та що становить 122, 07 грн. , він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 18432, 57 грн. / а.с. 7 /. Однак необхідно зазначити, що розрахунок [PERSON] проводився за всі календарні дні місяців затримки виплати стягнутих коштів, з врахуванням вихідних і святкових днів, що є не вірним. Представник відповідача пояснив, що не проведення повного розрахунку з стягувачем не пов»язано з виною роботодавця , бо цьому завадив арешт на всі рахунки товариства і застосований державним виконавцем у зв»язку з наявністю ще декількох судових рішень щодо стягнення коштів на користь інших звільнених працівників. Кошти на ці рахунки надходили, але товариство розпорядитись ними не мало можливості. Зазначена обставина підтверджується постановою державного виконавця відділу ДВС Лебединського міськрайоного управління юстиції Ващенко О.В. від 04.03.2014 року про накладення арешту на кошти боржника в межах 547 597, 06 грн., витягом з ПАТ КБ « Приватбанк « щодо наявності коштів на рахунках товариства / а.с. 97,98 /. А тому, за його думкою, згідно вимог ч.1 ст. 117 КЗПП України на користь позивача підлягає стягненню сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.11.2013 р. по 03.03.2014 р. - по день накладення державним виконавцем арешту на кошти товариства, що становить за 105 робочих днів суму у розмірі 13 524 грн., згідно наданого суду розрахунку, де середньоденний заробіток позивача складає не 122, 07 грн. та як вказав останній, а більший і становить128, 80 грн. / а.с. 94-95 /. Суд вважає, щодо доводи представника відповідача заслуговують до уваги, бо накладення арешту на рахунки товариства не дало можливості вчасно розрахуватись з стягувачем [PERSON] і в такому випадку не можна стверджувати про повну вину власника або уповноваженого ним органу за несвоєчасне проведення розрахунку з звільненим працівником за судовим рішенням, враховуючи, що частина коштів була сплачена боржником позивачу у добровільному порядку. Враховуючи зазначене суд вважає, що ця вимога підлягає частковому задоволенню і на користь [PERSON] підлягає стягненню, у порядку вимог ч.1 ст. 117 КЗПП України ,середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 13 534 грн. , згідно наданого розрахунку та з яким суд погоджується. 6. Також суд вважає, що діями роботодавця позивачу [PERSON] спричинена моральна шкода у зв'язку з порушенням його трудових прав на отримання належних сум, що не давало можливості задовольняти у повному обсязі його життєві потреби, яка / шкода / підлягає відшкодуванню на підставі ст. 237-1 КЗпП України. Розмір такої шкоди необхідно визначати з урахуванням меж заявлених вимог, характеру та обсягу, тривалості заподіяних моральних страждань, ступеня вини відповідача, істотності вимушених змін у життєвих стосунках заявника , згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р . з наступними змінами " Про судову практику в справах про відшкодування моральної / немайнової / шкоди " , виходячи з засад розумності і справедливості. Тому розмір такої шкоди суд визначає у сумі 1000 грн. А всього до стягнення позивачу підлягає загальна сума у 18 595, 11 грн. / 3352,82 + 357, 54 +350, 75 + 13534 + 1000 /. Так як позивач при подачі позову до суду по захисту трудових прав звільнений від сплати судових витрат, суд згідно вимог ст. 88 ЦПК України вважає на необхідне відшкодувати ці витрати за рахунок відповідача.

Outcome: partial