Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до Віньковецького РВ УМВС України в Хмельницькій області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями оперативного підрозділу цього відділу. В судовому засіданні за клопотанням позивача судом залучено в якості співвідповідачів Державну казначейську службу України, Віньковецьке відділення поліції Ярмолинецького ВП НП в Хмельницькій області і Головне управління національної поліції в Хмельницькій області. Позивач повідомляє, що 12 березня 2013 року працівники Віньковецького РВ УМВС України в Хмельницькій області біля його домоволодіння розташованого по [ADDRESS] вчинили відносно нього неправомірні дії. Застосували до нього сльозоточивий газ «Терен-4», спричинивши йому хімічні опіки очей, застосувавши фізичну силу, повалили на землю, наділи наручники і доставили у Віньковецький РВ УМВС України в Хмельницькій області де склали адміністративний протокол про начебто скоєнні ним правопорушення оговорені ст. ст. 173, 185 КУпАП (дрібне хуліганство і злісну непокору законному розпорядженню працівнику міліції). Постановою Віньковецького районного суду провадження відносно нього у справі закрито за відсутністю складу зазначених адміністративних правопорушень. Апеляційна скарга прокурора на постанову суду залишена без розгляду судом апеляційної інстанції. До цього часу відповідач не вибачився і не компенсував йому кошти за дії працівників міліції, тому він просить стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги і просить їх задовольнити. Повідомив, що до нього безпідставно застосували спецзасоби працівники правоохоронного органу 12 березня 2013 року. Від опіків шкіри газом та фізичного впливу він переніс фізичні страждання. Його, як злочинця, водили в наручниках по території Віньковецької ЦРЛ та через центр селища Віньківці працівники міліції під конвоєм, а люди «зглядались». Після застосування спецзасобів він звертався в кардіологічне відділення Віньковецької ЦРЛ, оскільки в нього боліло серце. Подавав заяву в районну та обласну прокуратуру. Розслідуванням доведено факт застосування до нього спеціальних засобів працівниками Віньковецького РВ УМВС України в Хмельницькій області 12.03.2013 року. Представник Віньковецького відділення поліції, він же голова ліквідаційної комісії Віньковецького РВ УМВС України в Хмельницької області заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що Віньковецьке ВП Ярмолинецького ВП ГУНП в Хмельницькій області не є правонаступником Віньковецького РВ УМВС У в Хмельницьккій області і не являється юридичною особою, а сам Віньковецький РВ УМВС України в Хмельницькій області знаходиться в стадії ліквідації без правонаступництва, процедура якої не завершена. Вважав дії працівників міліції наслідками неправомірного втручання членів сім'ї [PERSON] в систему газопостачання, що потягло оскарження їх дій газдільницею і порушення кримінальної справи щодо членів сім'ї [PERSON]. Повідомив, що він та його керівник вибачились перед позивачем за дії службових осіб Віньковецької міліції, частина з яких вже не працюють в правоохоронних органах. Представник Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області надіслав клопотання, яким просить визнати вказане Управління неналежним відповідачем посилаючись на ЗУ «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року прикінцевими та перехідними положеннями якого передбачено, що з 07.11.2015 року (через три місяці після його опублікування) ЗУ «Про міліцію» втрачає чинність. Національна поліція є новоствореним правоохоронним органом державної влади та не є правонаступником органів внутрішніх справ, що діяли на підставі положень ЗУ « Про міліцію». Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на те, що ця служба не може бути стороною у справі, оскільки вона є розпорядником державних коштів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Не оспорюється сторонами і в силу ст. 61 ч.1 ЦПК України приймаються без доказування наступні факти: - що 12 березня 2013 року [PERSON] було затримано, зі складанням протоколу адміністративного затримання працівниками Віньковецького РВ УМВС України в Хмельницькій області і доставлено на медогляд у Віньковецьку ЦРЛ та у відділення Віньковецької міліції, де складено адміністративні протоколи щодо нього за ст. 173 КУпАП - дрібне хуліганство та за ст. 185 КУпАП - злісна непокора законному розпорядженню або вимозі працівника міліції. - що постановою Віньковецького районного суду від 18 квітня 2013 року, яка набрала чинності, провадження у справі порушеній за ст. 173 та ст.185 КУпАП відносно позивача закрито за недоведеністю (відсутністю) в його діях складу цих правопорушень. Скаргу прокурора на постанову місцевого суду повернуто апелянту судом апеляційної інстанції за пропуском строку апеляційного оскарження; - що протоколом серії ХМ № 000103 про адміністративне затримання позивача затримано 12.03.2013 року о 17.20 год. у зв'язку із вчиненням адміністративного правопорушення. Інші факти підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про міліцію», яка була чинною на момент виникнення правовідносин, міліції, для виконання покладених на неї обов'язків, надається право затримувати осіб, які вчинили адміністративне правопорушення, для складання протоколу або розгляду справи по суті, якщо ці питання не можуть бути вирішені на місці, - на строк до трьох годин. 12 березня 2013 року працівниками Віньковецького РВ УМВС України в Хмельницькій області біля домоволодіння [ADDRESS] серед інших осіб, відносно яких прийнято судом рішення, було затримано позивача за протидію працівникам газової служби та непокору працівникам міліції і вчинення дрібного хуліганства. Його звинувачено в тому, що 12.03.2013 року біля 15.30 год. він перебував на [ADDRESS] виражався нецензурними словами, на зауваження працівників міліції припинити хуліганські дії не реагував, пройти в РВ УМВС для складання протоколу відмовився, хапав руками за формений одяг, чим вчинив непокору працівникам міліції. Звинувачено ще в тому, що 12.03.2013 року він в [ADDRESS] нецензурно виражався до оточуючих жителів, зокрема працівників газової служби та працівників міліції, на зауваження не реагував, чим порушив громадський спокій (а.с. 2, 3 справа № 670/322/13-п). Постановою Віньковецького районного суду 18 квітня 2013 року [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності за статтями 173 та 185 КУпАП за недоведеністю та відсутністю в його діях складу цих адміністративних правопорушень, а провадження у справі закрито (а.с. 53-54 справа № 670/322/13-п). Зазначена постанова судом апеляційної інстанції не переглядалась (а.с.67) . Встановлено, що на момент подачі позову [PERSON] визнано особою яка звільнена від адміністративної відповідальності за відсутністю в його діях складу правопорушень оговорених ст. ст. 173 , 185 КУпАП, тобто невинуватою особою. Статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено, що шкода завдана громадянинові підлягає відшкодування внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Пунктом 5 ст. 3 Закону передбачено, що у наведених ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Вказаний Закон не застосовується до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачами, оскільки [PERSON] затримувався працівниками Віньковецького РВ УМВС України в Хмельницькій області на підставі кодексу України про адміністративні правопорушення. В цьому випадку шкода, заподіяна йому відшкодовується на загальних підставах, що оговорено ч. 6 ст. 1176 ЦК України. Спеціального Закону не існує, тому суд застосовує положення ст. 3 Конституції України, виходячи із того, що, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України . Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4, 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов'язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Оскільки національне законодавство про відшкодування шкоди при реалізації функції обвинувачення та притягнення до адміністративної відповідальності не повною мірою відповідає вимогам і положенням Європейської конвенції, то в судовій практиці слід враховувати ч. 2 ст. 10 ЦК України. Відповідно до зазначеної норми, якщо в чинному міжнародному договорі України, укладеному в установленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, то застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Значущими обставинами, які підлягають доведенню заявником, можуть бути посилання як на порушення ст. 5 Конвенції. Право на свободу й особисту недоторканність, згідно зі ст. 5 Конвенції, включає в себе такі елементи: свобода від свавільного арешту й затримання; право на можливість оспорити законність арешту та затримання; право на компенсацію за незаконний арешт та затримання. Відповідно до матеріалів адміністративної справи № 670/322/13-п провадження № 3/670/148/13 та постанови Віньковецького районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2013 року, яка набрала чинності встановлено, що працівниками Віньковецького РВ УМВС 12 березня 2013 року було незаконно проведено адміністративне затримання [PERSON] (протокол затримання серії ХМ № 000103 а.с. 5), внаслідок чого він безпідставно перебував у Віньковецькому РВ УМВС України у Хмельницької області з 17.20 години до 20.00 год. Дії пов'язані із його затриманням і складанням адміністративних протоколів оговорених ст. 173 та 185 КУпАП є незаконними, оскільки справа закрита на підставі ст. 247 КУпАп за відсутністю складу вказаних адміністративних правопорушень. Позивачем доведено, що під час затримання відносно нього застосовувались працівниками Віньковецького РВ УМВС України спецзасоби, про що зазначено у постанові прокуратури про закриття кримінального провадження (а.с. 39, 41 справа № 670/322/13-п) та в протоколі медичного огляду ЦРЛ, де відзначено про синці на зап'ястях і оніміння рук (справа № 670/322/13-п а.с. 4, справа № 670/114/-16-ц а.с. 101) позивача. Застосування сльозоточивого газу «Терен-4», та «БРС» підтверджено показаннями слідчому прокуратури працівниками міліції, також застосовано фізичну силу. Факт фізичного впливу та застосування спецзасобів завжди породжує у особи відповідні фізичні страждання, тому згідно статті 61 ч.2 ЦПК України доказуванню не підлягає. Страждання [PERSON] слід вважати триваючими, оскільки фактичне затримання його відбулось до 17.20 год., про що відображено у протоколі затримання (а.с. 5), адже згідно протоколу медичного огляду (а.с.4) в ЦРЛ його доставили о 17.10 год., тобто до моменту «офіційного» затримання, що не спростовано стороною відповідача, а позивач наголошує про затримання його біля 15.00 год. в селі Слобідка-Охрімовецька і звільнення біля 20.00 год. та відправлення пішки додому 7 км. Хоча факт застосування сльозоточивого газу оспорюється відповідачем, проте у постанові слідчого працівники міліції підтверджують показаннями застосування при затриманні членів сім'ї [PERSON] сльозоточивого газу (а.с. 39-44), тому ця обставина також вважається доведеною. Неправомірне притягнення його до адміністративної відповідальності 12.03.2013 року за ст.ст. 173 та 185 КУпАП, затримання його та застосування спецзасобів, сприймалась ним з урахуванням його психологічних властивостей «звичайної людини» як інтенсивно психотравмуюча, стресогенна дія, що призвела до психологічних страждань. Такі страждання позбавили його відчуття психологічного благополуччя та емоційного комфорту. Факт застосування наручників слід вважати приниженням почуття власної гідності [PERSON] Це ображало та ставило під сумнів його порядність та добре ім'я, сприяло створенню негативної психологічної установки відносно нього. Його переживання супроводжувались інтенсивними негативними почуттями: обурення через безпідставність звинувачень на його адресу і власну безправність, приниження. Те, що таке відбулось, підтверджується позицією відповідачів, представники яких просили вибачення у [PERSON] за дії вчинені працівниками Віньковецького РВ УМВС У в Хмельницькій області, тому вина відповідачів у спричинені йому моральної шкоди доведена. Визначаючи розмір компенсації, відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Ураховуючи характер, обсяг, глибину моральних страждань, яких зазнав позивач у зв'язку з неправомірними діями працівників Віньковецького РВ УМВС України у Хмельницькій області, суд прийшов до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди. Вона підлягає стягненню з Державного бюджету України. Проте, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд застосовує ст. 23 ЦК України. Позивач помилково визначив шкоду в розмірі 100 000 грн., адже поводом для виконання працівниками міліції своїх обов'язків слугував відкритий конфлікт членів його сім'ї. Декілька членів сім'ї [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення вимог ст. ст. 173 та 185 КУпАП. Окремі члени цієї сім'ї діяли агресивно і цілеспрямовано, про що зазначено у судових рішеннях, прийнятих щодо цих осіб, деякі застосовували підручні предмети. Тому із застосуванням засад розумності та справедливості, оговорених у ст. 23 ЦК України, відшкодування позивача до конфліктної ситуації має бути не більш, аніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави. Тому сума відшкодування моральної шкоди встановлюється 10 000 грн., що відповідає ступеню і глибині моральних страждань позивача. Згідно ч.3 ст. 25 Закону України «Про міліцію», працівник міліції, який виконує свої обов'язки відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону, не несе відповідальності за завдані збитки. Такі збитки компенсуються за рахунок держави. Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що правовідносини сторін та вимоги [PERSON] виникли з відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому незаконними та протиправними діями працівників Віньковецького РВ УМВС України у Хмельницькій області, при виконанні ними своїх обов'язків відповідно до наданих законом повноважень, у зв'язку з затриманням та притягнення його до адміністративної відповідальності, що встановлено доводами позивача і судовими рішеннями, які набрали законної сили і обставини встановлені у них відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави, оскільки сторони звільненні від сплати судових витрат.

Outcome: partial