Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він працював з 01.06.2018 року по 15.11.2018 року в дорожньо-ремонтному пункті філії «Житомирська ДЕД» ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на посаді начальника та був звільнений відповідно до Наказу №62-к від 15.11.2018 р. на підставі п.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, але через порушення роботодавцем законодавства про працю - несвоєчасну виплату заробітної плати. В порушення норм трудового законодавства, з ним не було проведено остаточний розрахунок в день звільнення. Частину розрахунку в сумі 34814, 81 грн. було проведено 12.12.2018 р., а остаточний розрахунок в сумі 17752,75 грн. був проведений відповідачем 28.03.2019р. Однак, з дня звільнення і до цього час відповідач не провів остаточного розрахунку. Позивач звертався до відповідача з заявою в якій вимагав провести остаточний розрахунок. 14.02.2019р. від відповідача надійшла заява, в якій повідомляється, що виплата можлива частинами при надходженні коштів на рахунок філії. Тому позивач просить позов задовольнити, стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 15.11.2018 р. по 28.03.2019 р., в сумі 33 604,80 грн., а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати та витрати на професійну допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те, що у даній справі розглядається трудовий спір, який підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Ухвалою суду від 12.04.2019 року відкрито провадження по справі. Одночасно в ухвалі роз`яснено відповідачу, що він має право подати до суду заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін протягом п`яти днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження, заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та відзив на позов. Відповідачем надіслано до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку. Зазначив, що позивач звільнився згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні, відповідно до ст.44 КЗпП України, [PERSON] нарахована вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку, яка виплачена 28.03.2019р., що частково перекриває період затримки розрахунку. Також вказує, що визначений позивачем розмір середньоденної заробітної плати для обрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100. Вважає, що позивачем не підтверджено належними, допустимими і достовірними доказами розмір визначених ним позовних вимог. Також позивачем не повідомлено, що по філії «Житомирська ДЕД» ДП «Житомирський облавтодор» встановлений неповний робочий тиждень - 3 дні з оплатою праці згідно відпрацьованого часу. Тобто при розрахунку кількості робочих днів у періоді, який вважається періодом затримки виплати при звільненні, необхідно враховувати не загальновстановлену кількість робочих днів (визначений ст.50 КЗпП України 40 годинний робочий тиждень, а кількість робочих днів у філії. Тому просить суд в задоволенні позову про стягнення середньомісячного заробітку відмовити, а також відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та витрат на професійну допомогу, як такі, що нічим не обґрунтовані. Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 01.06.2018 року по 15.11.2018 року в дорожньо-ремонтному пункті філії «Житомирська ДЕД» ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на посаді начальника та був звільнений відповідно до Наказу №62-к від 15.11.2018р. на підставі п.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, але через порушення роботодавцем законодавства про працю - несвоєчасну виплату заробітної плати. Вказана обставина підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.3-4). В порушення норм трудового законодавства, з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні. Вказана обставина не заперечується представником відповідача та підтверджується довідкою про заробітну плату (а.с.7). Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно ч.1-3 ст.179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Відповідь на відзив підписується позивачем або його представником. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу. У відповідності до ч.3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. За положеннями ч.9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Судом встановлено, що відповідачем не надано доказів направлення копії відзиву позивачу. За таких обставин суд не приймає до уваги докази, надані стороною відповідача, у зв`язку з порушенням вимог щодо їх надання. Згідно ч.4 ст. 24 Закону України "Про оплату праці", виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати та витрати на професійну допомогу. При вирішенні вказаних вимог позивача суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.12 ЦПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій). За приписами ст.ст.79,84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ст.84 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018р.). Судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, а тому позовні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Тому, у стягненні з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з наданням йому правової допомоги в сумі 6000 грн. слід відмовити за недоведеністю. Також позивачем належно не обґрунтована позовна вимога про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, оскільки в матеріалах справи відсутній будь-який документ, який підтверджує понесені ним судові витрати. Таким чином, суд дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 33604,80 грн. 40 коп. На підставі ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1921 грн. 00 коп., оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду.

Outcome: partial