Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON], [PERSON], звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, в якому, в обґрунтування позовних вимог, вказали наступне. 11 квітня 2014 року [PERSON] та [PERSON] надали у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 13000 доларів США, про що останній власноруч склав розписку. В той же день, 11.04.2014р., Відповідач взяв у борг у позивачів додатково ще суму позики у розмірі 3 100,00 доларів США. Відповідно до укладеного між сторонами договору позики, та власноруч написаної Відповідачем розписки, останній зобов'язався повернути борг до 31.12.2014 року. Починаючи з грудня 2014 року позивачі та до моменту подачі даної Позовної заяви неодноразово звертались до Відповідача з вимогами повернути суму боргу, проте, обіцянки Відповідачем не виконано. Позивачі просили суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 16100,00 доларів США, що станом на 05.09.2016 року відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 428 790 грн. 91 коп. в рівних долях, по 214 395 грн. 45 коп. на кожну та стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 4 287,91 грн. У судовому засіданні позивач та представник позивачів підтримали позовні вимоги, просить суд задовольнити їх у повному обсязі, надали суду оригінал розписки. Відповідач позов не визнала, не оспорює написання розписки, однак зазначав, що гроші в день написання розписки не отримував, так як отримав їх значно раніше. Крім того, заперечує проти стягнення з нього 3100 доларів США. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінал розписки, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково у звязку з наступним. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. \~Судом встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. 11 квітня 2014 року [PERSON] та [PERSON] надали у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 13000 доларів США, про що останній власноруч склав розписку, які останній зобов'язався повернути до 31.12.2014 року. Однак, взяті на себе зобов'язання відповідач не виконала, у встановлений строк гроші не повернув.. Обставини щодо написання розписки відповідач визнав, а тому в силу ст. 61 ч.1 ЦПК України дані обставини не підлягають доказування. Крім того, вони підтверджуються поясненнями позивачів, матеріалами справи, а також оригіналом розписки оглянутою у судовому засіданні та долученою до матеріалів справи. Згідно ст.\~525,\~526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином\~\~\~\~відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі\~ст.611 ЦК України\~у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно\~\~ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1\~\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором. Відповідно до абз. 2 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина 2 статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).Отже, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, відповідачем взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконано, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому сума заборгованості 13000 доларів США, в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення - 2587,9355 грн за $100, складає 336431, 62 грн. і підлягає стягненню з боржника на користь позивачів в рівних частках, отже позовні вимоги про стягнення цієї заборгованості законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Посилання відповідача [PERSON] на ті обставини, що він повертав гроші є безпідставними, оскільки на підтвердження їх не надано жодного належного та допустимого доказу. Однак у відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 59 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки, сума позики більш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, то договір позики повинен укладатися в письмовій формі. Згідно\~ст. 59 ЦПК України\~та\~ст. 1051 ЦК України\~покази свідків не можуть братися до уваги для підтвердження того, що гроші не були одержані відповідачем від позивача, або що гроші були одержані у меншому розмірі, ніж зазначено у договорі. Будь - яких доказів відповідачем не надано і в судовому засіданні не здобуто. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Саме такий правовий висновок про застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13. На підставі наведеного, суд вважає, що позивачами доведено надання ним позики відповідачу у розмірі 13000 доларів США, а заперечення відповідача про те, що кошти отримувалися у меншому розмірі не в день написання розписки не знайшло свого підтвердження. Щодо вимог позивачів про стягнення суми боргу за розпискою у розмірі 3100 доларів США, то ці вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. З наданої суду розписки від 11.04.2014 року вбачається, що [PERSON] склав розписку, відповідно до якої він отримав у [PERSON] та [PERSON] 11.04.2014 року грошові кошти в сумі 13000 доларів США, які зобовязався повернути до 31.12.2014 року. Вказана розписка після підпису [PERSON] містить дописку "Додатково взяв ще 3100 доларів". Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За змістом зазначених вимог ЦК України, сам факт написання розписки про отримання грошових коштів не свідчить про укладення договору позики, оскільки на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка, яка підтверджує як факт отримання у борг грошових коштів так і обовязок позичальника повернути отримані у позику грошові кошти, що у сукупності будуть становити умови укладеного договору позики. Проте, зі змісту даної розписки, яка надана позивачами на підтвердження факту укладення між сторонами по справі договору позики на суму 3100 доларів США, не вбачається обовязку [PERSON] повернути отримані грошові кошти у сумі 3100 доларів США, дана дописка не підписана відповідачем і не містить дати її оформлення, як і не містить строку виконання. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Як зазначено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс-13), досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З урахуванням вищенаведеного, договір позики щодо грошових коштів на суму 3100 доларів США між сторонами не є укладеним, а тому у задоволенні цієї частини вимог суд відмовляє. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1\~ст. 88 ЦПК України). Отже на користь позивачів в рівних частках з урахуванням розміру задоволених вимог підлягає стягненню з відповідача витрати по сплаті судовогозбору у розмірі 3364,3 грн.

Outcome: partial