Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача , в якому зазначив про те , що 13.11.2014 р. між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 01/14-00575 , відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов»язання придбати предмет лізингу автомобіль « Renault Daster 1.5 MT» , зазначений у п. 1.1 договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах , передбачених договором . На виконання умов договору ним було сплачено 100 000 грн . Однак , укладений між сторонами договір не відповідає вимогам діючого законодавства , порушує його права як споживача , містить несправедливі умови договору , не містить всіх істотних умов договору , а саме предмета договору , що тягне за собою визнання укладеного договору недійсним . В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з обставин , що викладені у позовній заяві , зазначили про те , що при укладенні договору фінансового лізингу позивачу не було роз»яснено призначення платежу у розмірі 22 000 грн. , який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи , пов»язані із підготовкою та укладенням договору , не було роз»яснено достовірних умов договору , предмет лізингу у визначені в договорі строки не був переданий позивачу , а також були порушені інші права позивача як споживача послуг , які мав надати йому відповідач , про які зазначено у позовній заяві та які є підставою для визнання укладеного договору недійсним . Внаслідок того , що відповідач при укладенні оспорюваного договору ввів позивача в оману стосовно умов укладеного договору , останньому було заподіяно моральну шкоду , розмір якої позивач оцінює у 10 000 грн . Відповідно до заявлених позовних вимог позивач та його представник в судовому засіданні просили стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за договором кошти у розмірі 100 000 грн , сплачену комісію за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 500 грн та завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн . Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав їх необґрунтованості , зазначив про те , що договір фінансового лізингу від 13.11.2014 р. укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства , що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу . Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи , суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного . Судом встановлено, що 13.11.2014 р. між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 01/14-00575001660 з додатками , за умовами якого ТОВ «ЛК «Автофінанс» зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля « Renault Daster 1.5 MT» та передати зазначений автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі, згідно встановленого графіку ( а.с. 16-22). Згідно пункту 1.7 договору предмет лізингу передається у користування позивача не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок Товариства авансового платежу ( в розмірі 50 % вартості предмета лізингу) , комісії за організацію та оформлення даного договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3% від вартості предмету лізингу ) . 13.11.2014 року на виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 100 000 ,00 грн. ( перший внесок , авансовий внесок за автомобіль ) , що підтверджується квитанцією № 1346/з17 від 13.11.2014 року.( а.с. 26 ) . Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів » продавець ( виконавець , виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови , які є несправедливими . Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з п.п. 3, 7 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. У разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у'володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) . Згідно з ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Строки та порядок сплати лізингових платежів за договором встановлені графіком лізингових платежів, що є додатком № 1 до договору фінансового лізингу . З встановлених по справі обставин вбачається , що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу є несправедливими , а саме умови вищезазначеного договору передбачають право лізингодавця самовільно змінювати предмет лізингу, в односторонньому порядку розривати договір , не повертаючи позивачу кошти за договором та вилучаючи предмет лізингу , імперативне право відповідача в односторонньому порядку збільшувати розмір лізингового платежу , право відповідача на власний розсуд збільшити розмір лізингових платежів на умовах , не передбачених договором , подвійну сплату штрафів за одне порушення умов договору тощо . Крім цього , зазначеним договором не передбачено відповідальності лізингодавця за порушення умов та строків виконання договору , що призводить до дисбалансу договірних відносин та не передбачає можливості лізінгоодержувачу відмовитися від договору . Не відповідає чинному законодавству і визначення ціни договору у національній валюті з подальшим коригуванням ціни залежно від курсу іноземної валюти шляхом включення до договору формули такого корегування . Зазначене положення договору суперечить п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 р. № 1998 . Відповідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ , визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів . За змістом ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками , якщо вона наділена її властивими ознаками , що вирізняють її з-поміж інших однородних речей , індивідуалізуючи її. Згідно ст. 682 ЦК України товар повинен мати певну комплектність . Всупереч вимогам діючого законодавства укладений між сторонами договір фінансового лізингу не містить істотної умови щодо його предмету . Предмет лізингу автомобіль « Renault Daster 1.5 MT» не визначений індивідуальними ознаками ( виробник , колір , наявність пробігу , модель . комплектація , рік випуску , тощо ) . Відсутність у договорі індивідуальних ознак предмету лізингу суперечить вимогам ст. 767 ЦК України щодо обов»язку передачі у найм предмета , який відповідає комплектності та стані , який відповідає умовам договору . До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі , які згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі, які складаються із : - першого лізингового платежу : комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи ( 10% від вартості предмету лізингу ) ; авансу ціни предмету лізингу ( 50% від вартості предмету лізингу) ; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу ( 3% від вартості предмету лізингу ) ; - періодичного авансового платежу ціни предмета лізингу ; -другого лізингового платежу : відшкодування частини вартості предмету лізингу ; сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу ; сплата комісії ( маржі) за супроводження договору . Як вбачається із договірних умов , складові першого лізингового платежу , здійснені позивачем - «комісія за організацію» та «аванс ціни предмету лізингу» - виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом . Таким чином , умови укладеного договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі. У зазначеному договорі звужені обов'язки лізингодавця, передбачені діючим законодавством, виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, значно розширені права лізингодавця, не передбачено його обов'язок надати предмет у стані, який би відповідав його призначенню, не передбачені умови щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача у випадку невиконання зобов'язань відповідачем і відшкодування шкоди, всупереч вимогам діючого законодавства визначено сплату комісійної винагороди у розмірі 10% від вартості предмета договору та авансового платежу . Отже, враховуючи те, що в договорі фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем обмежені права позивача, як споживача, передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, умови договору не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін , його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підстави відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому. На підставі ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевикладене , суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму авансового внеску у розмірі 100 000 грн . та 500 грн. на відшкодування завданих недійсним правочином збитків ( оплата за розрахунково-касове обслуговування ) . Відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь у відшкодування заподіяної моральної шкоди задоволенню не підлягають у зв»язку з їх недоведеністю в ході розгляду справі . Відповідно до ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 005 грн . На підставі викладеного ,

Outcome: partial