Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з уточненим позовом, в якому зазначив, що вона є власником квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.07.2002 р., яке зареєстровано в Маріупольському БТІ, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав виданим Маріупольським БТІ 22.06.2012 р.. В даній квартирі зареєстровані її мати [PERSON], а також її сестра [PERSON] з 22.05.2011 р., яка ще о 2004 р. зареєструвала шлюб з громадянином іноземної держави та виїхала на постійне мешкання за кордон, прийняла громадянство Австралії. Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача [PERSON] у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки остання хоча і підтримує із позивачем зв'язок, але за сімейних та матеріальних обставин з'явитися за місцем реєстрації не бажає. Просив визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідача. Представник 3 особи повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ухвалою суду від 25.07.2018р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. В судове засідання про яке відповідач [PERSON] повідомлена належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила. Приймаючи до уваги позицію позивача, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину [NUMBER] від 24.07.2002 р., яке посвідчено державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Донецької області та зареєстровано згідно витягу про державну реєстрацію прав 22.06.2012 р. в Маріупольському БТІ за [NUMBER] в книзі 107 (а.с.7,8) Згідно інформації з відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 27.06.2018 р. №17-126-0362 в спірній квартирі зокрема з 22.05.2001 р. зареєстрована [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується дослідженим судом актом Комітету самоорганізації населення «Черьомушки» та довідкою про забезпеченість громадян житловою площею від 04.07.2018 р. виданою керівником ОСББ «Латишева-43» з яких вбачається, що в спірній квартирі мешкає [PERSON], а відповідач [PERSON], лише зареєстрована за адресою: [ADDRESS], а фактично не проживає з 2004 року, місце проживання за межами України. (а.с. 10,14). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на те, що позивач є власником будинку, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном - квартирою. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України. Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав". Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. З огляду на наведене, виходячи з того, що [PERSON] було зареєстровано у [ADDRESS] як член сім'ї позивача, та з 2004 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не має, тому суд вважає, що позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Позов в частині зобов'язання посадових осіб примусово зняти відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст.7 ч.1 п.2 названого вище Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: partial