Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики від 13 жовтня 2013 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за затримку платежу в сумі\~16051грн 89коп та судові витрати в розмірі 851 грн 27 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13 жовтня 2013 року відповідач [PERSON] уклав з ним усний договір позики грошей на суму еквівалентну 1400,00 доларів США, яку зобовязався повернути частинами по 100 доларів США за 14 місяців, тобто до 13 грудня 2014 року. Відповідач виконав прийняті на себе зобовязання лише частково, а саме повернув позивачу до 13.12.2014 року лише суму еквівалентну 1030 доларів США, тобто не сплатив у встановлений договором строк суму еквівалентну 370 доларів США, яка за курсом НБУ на 27 грудня 2016 року складає 9486грн 13коп (370 доларів США * 2563,82 = 9486,13 грн). Таким чином, по закінченні зазначеного строку відповідач суми позики у повному обсязі позивачу не повернув та ухиляється від її повернення до цього часу, тому позивач вимушений звернутись до суду для захисту свого порушеного права. У відповідності до ст. 625 ЦК України, відповідач має сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за 2015-2016 роки, яка станом на 29 грудня 2016 року становить 15143,29 коп, а також 3% річних з простроченої суми за період прострочення в розмірі\~908 грн 60 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 551,27 грн. та юридичної допомоги 300 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених в ньому. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином,\~\~причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 13.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, викладений в письмовій формі, за яким [PERSON] передав, а відповідач [PERSON] прийняв у власність 1400 доларів США на строк 14 місяців з щомісячним погашенням в розмірі еквіваленто 100 доларів /а.с.4/. Відповідач [PERSON] свої зобовязання виконав частково та повернув позивачу до 13.12.2014 року суму, еквівалентну 1030 доларів США, тобто не сплатив у встановлений договором строк суму еквівалентну 370 доларів США, яка за курсом НБУ станом на 27.12.2016 року складає 9486,13 грн (370 доларів США * 2563,82 = 9486,13). Відповідно ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до\~ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі №6-1967цс15 та постанові від 08 червня 2016 року в справі №6-1103цс16, які з огляду на положення\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковими для застосування судами України. На підтвердження своїх доводів позивачем був наданий оригінал розписки, як це передбачено\~ст. 1047 ЦК України. Відповідно до ст. ст.\~526,\~530 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобовязанням строк (термін). Згідно зі ст. ст.\~10,\~60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 2\~ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Матеріали справи не містять доказів повного виконання відповідачем своїх зобовязань з повернення позивачу позики. Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою\~статті 533 ЦК України\~використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга\~статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Таким чином, досліджені у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики (борговою розпискою),\~шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 370 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на час складання позовної заяви становить 9486,13 грн. (370 * 2563,82 = 9486,13). Що стосується вимог про стягнення з відповідача індексу інфляції, то суд приходить до наступного. Як встановлено в судовому засіданні, сторони узгодили суму позики, що підлягає поверненню у розмірі\~1400,00 доларів США. Законом України «Об індексації грошових доходів громадян» передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. За правилами вказаного Закону не підлягає індексації гроші в іноземній валюті, оскільки при розрахунках в іноземній валюті враховується курс валюти на час повернення грошей, а тому суд до вказаних правовідносин не застосовує ч. 2\~ст.625 ЦК України\~щодо стягнення індексу інфляції та відмовляє у позові в цій частині. Згідно з ч. 1\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ч.1\~ст. 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позиви, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Відповідно до положень\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком 3% річних, та вважає, що розмір належної до стягнення з відповідача суми трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за період з 14.12.2014 року по 29.12.2016 рік складає 582,42 грн (9486,13 * 0,03 * 747(днів) ? 365). Таким чином, загальний розмір належної до стягнення з відповідача заборгованості складається із суми основного боргу в розмірі 9486 грн 13 коп та трьох процентів річних в розмірі 582 грн 42 коп. Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 300 гривень, суд зазначає наступне. \~\~Відповідно до ч.1,3\~ст.79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч.1\~ст.84 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до п.47-48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано квітанцію №00066 від 28.12.2016 року, відповідно якій [PERSON] оплатив послуги адвоката [PERSON] за складання позовної заяви про стягнення заборгованості по договору займу в сумі 300грн (а.с.5). Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача на підставі\~ст.84 ЦК України\~підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 300 грн., який не перевищує граничний розмір, визначений\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Крім того, на підставі\~ст. 88 ЦПК України, суд вирішує питання про судові витрати та стягує з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20грн.\~\~\~\~ На підставі викладеного та

Outcome: partial