Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просив визнати протиправною бездіяльність [PERSON] сільської ради щодо відмови розглянути заяву [PERSON] (іпн:[NUMBER]) про передачу йому у приватну власність шляхом приватизації земельної ділянки №12 загальною площею 0,06 га в СТ «Мрія» [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та визнати за [PERSON] (іпн: [NUMBER]) право власності на земельну ділянку №12 в с/т «Мрія» [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, визнати протиправною бездіяльність [PERSON] з додатковою відповідальністю «ДНІПРОКОМУНТРАНС» (код ЄДРПОУ 02128158), яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ДНІПРОКОМУНТРАНС», щодо відмови розглянути заяву [PERSON] (іпн: [NUMBER]), про передачу йому у приватну власність шляхом приватизації квартири №8 в малосімейному гуртожитку по вулиці Набережна Перемоги, буд. 50 у м.Дніпро та визнати за [PERSON] (іпн: [NUMBER]) право власності на квартиру №8 в малосімейному гуртожитку по вулиці Набережна Перемоги, буд. 50 у м.Дніпро. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав письмову заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, а також проводити розгляд справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання не зявився, надавши до матеріалів справи заперечення щодо позовних вимог в частині визнання права власності на земельну ділянку. Представник відповідача [PERSON] з додатковою відповідальністю «ДНІПРОКОМУНТРАНС» в судове засідання також не зявився, причини неявки суду не повідомивши. Представники КП «Дніпропетровський електротранспорт», СТ «Мрія» [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявилися, про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що у 1998 році позивач як працівник ЗАТ «ДНІПРОКОМУНТРАНС» (код ЄДРПОУ 02128158) (правонаступником якого є [PERSON] з додатковою відповідальністю «ДНІПРОКОМУНТРАНС» код ЄДРПОУ 02128158) отримав земельну ділянку №12 в с/т «Мрія» [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, загальною площею 0,06 га, яку надавало у користування ЗАТ «ДНІПРОКОМУНТРАНС» у створеному для його працівників СТ «Мрія». У 1996 році ЗАТ «ДНІПРОКОМУНТРАНС» (код ЄДРПОУ 02128158) (правонаступником якого є [PERSON] з додатковою відповідальністю «ДНІПРОКОМУНТРАНС» код ЄДРПОУ 02128158), на якому працював [PERSON], виділило йому для постійного проживання малосімейну квартиру [ADDRESS] (Дніпропетровськ). З того часу [PERSON] зареєстрований та постійно проживає у вищезазначеній квартирі, що підтверджується карткою прописки від 14.03.1996 року, а також сплачує всі комунальні платежі за утримання квартири. 12.08.1999 року ЗАТ «ДНІПРОКОМУНТРАНС» звернулося до директора підприємства «Днепрогорэлектротранс» [PERSON] з проханням надати [PERSON] дозвіл на приватизацію квартири № 8 в малосімейному гуртожитку по вулиці Набережна Перемоги 50 в місті Дніпрі, на що підприємство «Днепрогорэлектротранс» відповіді не надало. На сьогоднішній день [PERSON] не має можливості приватизувати належну йому квартиру, оскільки неодноразові звернення не надали жодних результатів. Тому [PERSON] вимушений звернутися до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади. Згідно зі ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною четвертою ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. У силу статей 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Пленум Верховного Суду України в частині п'ятій пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. У випадку подачі громадянином компетентному органу заяви про бажання ним реалізувати своє право на приватизацію його житла після збігу строку встановленого частиною третьою ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (1 місяця) - таке право у [PERSON] виникає незалежно від протиправної бездіяльності відповідного органу приватизації чи уповноваженого органу підприємства на балансі якого перебуває житловий фонд (в т.ч. гуртожитки). А тому одночасно з цим виникає і право на судовий захист його порушеного права. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Територіальної громади села Любимівка в особі [PERSON] сільської ради, [PERSON] з додатковою відповідальністю «Дніпрокомунтранс», треті особи: Садове товариство «Мрія» [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, КП «Дніпропетровський електротранспорт» про визнання протиправною бездіяльності, та зобовязання вчинити певні дії в частині визнання протиправною бездіяльність [PERSON] з додатковою відповідальністю «ДНІПРОКОМУНТРАНС» (код ЄДРПОУ 02128158), яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ДНІПРОКОМУНТРАНС», щодо відмови розглянути заяву [PERSON] (іпн: [NUMBER]), про передачу йому у приватну власність шляхом приватизації квартири №8 в малосімейному гуртожитку по вулиці Набережна Перемоги, буд. 50 у м.Дніпро та визнати за [PERSON] (іпн: [NUMBER]) право власності на квартиру №8 в малосімейному гуртожитку по вулиці Набережна Перемоги, буд. 50 у м.Дніпро підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] до Територіальної громади села Любимівка в особі [PERSON] сільської ради, [PERSON] з додатковою відповідальністю «Дніпрокомунтранс», треті особи: Садове товариство «Мрія» [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, КП «Дніпропетровський електротранспорт» про визнання протиправною бездіяльності, та зобовязання вчинити певні дії в частині визнання протиправною бездіяльність [PERSON] сільської ради щодо відмови розглянути заяву [PERSON] (іпн:[NUMBER]) про передачу йому у приватну власність шляхом привватизації земельної ділянки №12 загальною площею 0,06 га в СТ «Мрія» [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та визнати за [PERSON] (іпн: [NUMBER]) право власності на земельну ділянку №12 в с/т «Мрія» [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, суд приймає до уваги наявні в матеріалах справи заперечення представника [PERSON] сільської ради відповідно до яких, відповідач не приймав будь-яких рішень щодо відмови у наданні позивачу вищевказаної спірної земельної ділянки, та за період 2016-2017 роках до відповідача [PERSON] сільської ради позивач [PERSON] не звертався, що також підтверджується довідкою від 22 серпня 2017 року №1681, на підставі зазначеного у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON] не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial