Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивач в особі ПрАТ «Фармацевнична фірма «Дарниця», що є правонаступником ЗАТ «Фармацевнична фірма «Дарниця», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу нерухомого майна (квартири). Мотивуючи свої вимоги тим, що 06 лютого 1997 року між ЗАТ «Фармацевтична Фірма «Дарниця», правонаступником якого є ПрАТ «Фармацевнична фірма «Дарниця», та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , й пунктами 4, 5 вказаного договору передбачено, що продаж квартири здійснено за 31 721 грн 00 коп., що на момент здійснення операції складало 16 750 умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладання договору, які покупець зобов`язувався виплатити процавцюпротягом п`ятнадцяти років з моменту укладання договору, тобто до 06 лютого 2012 року. Однак відповідачі сплатили кошти за договором не в повному обсязі, оскільки вартість квартири мала бути визначена за офіційним курсом національної валюти до долара США, встановленим НБУ на день платежу, а не на день укладення договору. Враховуючи викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог у редакції від 25 вересня 2015 року (а.с. 50 - 52 том 1), просив стягнути з відповідача грошові кошти з урахуванням трьох процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, у загальній сумі 126 482 грн. 46 коп. В судовому засіданні представник позивачка Саєнко О.Д. , діючий на підставі довіреності від 17 грудня 2019 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задоволенти уцілому, посилаючись на відповідальність покупця сплатити вартість майна згідно умов договору. Представник відповідача [PERSON] , діючий на підставі угоди про надання правової допомоги від 23 лютого 2027 року, в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що покупцем сплачена повна вартість квартири й застосування еквіваленту гривні до іноземної валюти на час укладення договору купівлі-продажу не було передбачене законом, крім цього, позивач не довів, яка саме іноземна валюта малася на увазі у договорі. Відповідачем надано відзив на позов, зважаючи на вказані доводи, те, що погодження сторонами в договорі купівлі-продажу грошового еквіваленту в умовних одиницях здійснюваної у національній валюті купівлі-продажу квартири, в пункті 4 договору зазначено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто 06 лютого 1997 року. За таких обставин відповідач сплатив вартість придбаної ними квартири у повному обсязі. Позивачем надано заперечення на відзив, яке мотивовано тим, що належним виконанням зобов`язання за укладеним між сторонами договором купівлі-продажу квартири необхідно вважати сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеного у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом НБУ до долара США на день платежу. Вважаючи, що аналогічного висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 11 липня 2012 року (справа № 6-26110св12). Верховний Суд України у рішенні від 30 травня 2012 року у справі № 6-29цс12, що розглядалася між тими ж сторонами щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та пункту договору щодо вартості квартири в умовних одиницях, вказав, що законом не заборонено визначення розміру вартості квартири в іноземній валюті. Ураховуючи інфляційні процеси в Україні та надаючи покупцю розстрочку платежу залишку вартості квартири на 15 років, позивач з метою зменшення можливих ризиків від знецінення національної валюти зазначив у договорах купівлі-продажу ціну квартир у національній валюті з прив`язкою її до грошового еквівалента в умовних одиницях, під якими розумілися долари США, як стабільна валюта, що не суперечить практиці укладення договорів та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 березня 2017 року у справі №761 /1617/15-ц. Справа розглядається судами неодноразово. Так, заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року позов ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено й стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» заборгованість у розмірі 126 482 грн. 55 коп., у тому числі 117 223 грн. 46 коп. - заборгованість за договором купівлі-продажу квартири від 06 лютого 1997 року, 9 259 грн. 09 коп. - три проценти річних за користування грошовими коштами в період з 06 лютого 2012 року по 24 вересня 2014 року, яке скасоване рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року із відмовою у задоволенні позовних вимог. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2017 року скасувано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши відзив відповідача на позов, заперечення позивача на відзив відповідача, їх доводи та заперечення, висновки Верхового Суду у цій справі, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що 06 лютого 1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична Фірма «Дарниця», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Фармацевнична фірма «Дарниця», та [PERSON] , [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , й пунктами 4, 5 договору передбачено, що продаж квартири здійснено за 31 721 грн 00 коп., що на момент здійснення операції складало 16 750 умовних одиниць за курсом Національного банку України (далі НБУ) на день укладання договору, які покупець зобов`язувався виплатити процавцюпротягом п`ятнадцяти років з моменту укладання договору, тобто до 06 лютого 2012 року (а.с. 6 - 7 том 1). Так, пунктом 4 вказаного договору вартість квартири визначена в розмірі 31 721 грн 00 коп., що на момент здійснення операції складає 16 750 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення цього договору. У пункті 5 договору купівлі-продажу встановлено, що покупці виплачують продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору, тобто до 06 лютого 2012 року. [PERSON] померла [INFO] й відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 14 квітня 2009 року [PERSON] є її спадкоємцем. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2020 року [PERSON] залучений до участі у справі у якості правонаступника [PERSON] . Посилаючись на те, що в порушення умов договору, відповідач як покупець квартири не сплатили повної вартості такої квартири продавцю, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з [PERSON] грошові кошти, з урахуванням трьох процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного Кодексу України, у загальній сумі 126 482 грн. 46 коп. Й суд вважає такі вимоги обґрунтованими. Суд вважає, що відповідач повинен був сплатити вартість квартири в національній валюті, виходячи з курсу долара США станом на день здійснення платежу, а не на час укладення договору, а тому зобов`язаний доплатити позивачеві залишок заборгованості за договором купівлі-продажу та сплатити три проценти за прострочення виконання зобов`язання. Зважаючи на неоднакове тлумачення пунктів 4 та 5 договору купівлі-продажу, під час розгляду справи суди та по-різному застосували положення статті 169 ЦК Української PCP та частин першої і другої статті 533 діючого ЦК України. Суд, вирішуючи цей спір, зводить свої висновки до такого. Відповідно до пункту 4 договору продаж квартири здійснено за 31 721 грн. 00 коп., що на момент здійснення операції складає 16 750 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору. Покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору (пункт 5 договору). Іншого порядку визначення оплати вартості квартири умови договору не містять, а тому з`ясовуючи сутність передбаченого пунктом 4 договору порядку розрахунку між сторонами, необхідно виходити з передбаченого у таких випадках порядку розрахунку, визначених законом чи іншим нормативно-правовим актом. Так, відповідно до статті 169 ЦК Української PCP, чинної на час укладення спірного договору, грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства. Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що законом передбачено обов`язковість здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не містить прямої заборони на використання іноземної валюти в розрахунках при визначенні розміру грошових зобов`язань. Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Частиною 2 статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, як на час укладення спірного договору, так і на час його виконання, законом був передбачений однаковий порядок розрахунків, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року в справі № 22-796-2658 за позовом, в тому числі [PERSON] , до ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії, встановлено, що належним виконанням зобов`язань за договором купівлі-продажу слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів. Зазначеним судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що за період з серпня 1995 року по вересень 2011 року [PERSON] та [PERSON] здійснили виплати за договором купівлі-продажу квартири на загальну суму 7 691 доларів США з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів, й з довідки ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 07 вересня 2012 року вбачається, що заборгованість з оплати вартості квартири становить 9 059 доларів США. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, при укладенні договору купівлі-продажу сторони визначили еквівалент національної грошової одиниці в іноземній валюті - умовна одиниця, маючи на увазі долар США. Іншого порядку проведення розрахунку за квартиру умови договору не містять, а відтак суд приходить до висновку про те, що з відповідача належить стягнути суму заборгованості у гривнях, визначену за офіційним курсом до долару США на день платежу. Зазвичай в Україні під умовними одиницями розуміються долари США, як найбільш розповсюджена і застосовувана іноземна валюта, до якого в основному прирівнюється національна грошова одиниця. Тлумачення умовних одиниць було надано Верховним Судом України у справі №6-24458св08 від 18 лютого 2009 року. Про такий порядок розрахунків свідчить і укладена додаткова угода до договору купівлі-продажу від 14 лютого 1997 року, якою сторони визначили, що розмір щомісячної виплати встановлюється виходячи з еквіваленту умовних одиниць в національній валюті України за курсом Національного банку України на момент виплати, яку покупець сплачуватиме протягом 15 років. У грудні 2009 року додаткова угода за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва визнана недійсною у зв`язку з тим, що не була нотаріально посвідчена. Разом з тим, до набрання рішенням законної сили сторони її виконували, що у сукупності з іншими у справі доказами, свідчить про узгодження ними як вартості квартири, такі порядку її оплати. За таких обставин, обгрунтованими є доводи ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про те, що укладаючи договір купівлі-продажу в еквіваленті до долара США, як стабільної іноземної валюти, та надаючи відповідачу розстрочку на 15 років у виплаті вартості квартири, позивач мав правомірні сподівання отримати грошові кошти (гривні) відповідно до еквіваленту у доларах США на день платежу, а не на день укладення договору. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст.99 Конституції грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК). Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.91 року №959-XII, декрет КМ України від 19.02.93 року №15-93, Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 23.09.94 року №185/94-ВР. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України). За таких підстав, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 9 059 доларів 00 центів США, що еквівалентно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 25 вересня 2014 року (12, 94 грн. за 1 долар США) - 117 223 грн. 46 коп. та 715 доларів 54 центи США, що еквівалентно до офіційного курсу валют Національного банку України станом на 25 вересня 2014 року (12, 94 грн. за 1 долар США) - 9 259 грн. 09 коп., за період з 06 лютого 2012 року по 24 вересня 2014 року (а.с. 51 - 52 том 1). Судом надана правова оцінка заперечень відповідачів проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, зважаючи на висновки Верховного Суду у цій справі, та розцінює їх як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов`язання, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в загальній сумі 1 164 грн. 83 коп. (1 144 грн. 00 коп. + 120 грн. 83 коп. = 1 164 грн. 83 коп. (а.с. 5 том 1, 52 том 4), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial