Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення матеріальної та моральної шкоди заподіяної особі незаконним рішенням, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд: -Стягнути з Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 16000 грн. моральної шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві [PERSON] -Стягнути з Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 10621,37 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок неправомірних дій державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві [PERSON] В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує, що згідно з рішеннями Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2014 року по справі №638/5241/14-ц та від 26.06.2014 року у справі №638/2540/14-ц він сплачує аліменти на користь [PERSON], аліменти сплачує щомісяця своєчасно. Позивач працює в ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант Сервіс»», яке розташоване у м. Києві на посаді представника НФП на м/п «Гоптівка» Харківської митниці з 25.12.2014 р. з місцем фактичної роботи м. Харків, де він і проживає. Один із виконавчих листів за вказаним рішенням №638/5241/14 був пред'явлений до виконання до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, державний виконавець [PERSON]. 31.08.2016 року позивачу було повідомлено у телефонному режимі керівництвом ПТ «Велта П.М.С.Г. «Гарант Сервіс»» щодо надходження «постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 25.08.2016 року», в постанові зазначено, що борг станом на 01.08.2016 року становить 16000 грн. Вказана постанова була оскаржена в судовому порядку, і ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.06.2017 року у справі №638/5241/14-ц дії державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві [PERSON] визнано неправомірними, а його постанову від 25.08.2016 року скасовано. Неправомірні дії державного виконавця нанесли [PERSON] моральної шкоди, що виразилась у душевних стражданнях від протиправної поведінки посадових осіб, неправдивої негативної інформації щодо нього за місцем роботи, також після незаконної відмови у задоволенні скарги ухвалою від 22.12.2016 року, погіршився і стан його здоров'я, окрім моральних страждань позивач після погіршення здоров'я зазнав і матеріальних збитків, а саме кошти на лікування. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про слухання справи без його участі, заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі, в судове засідання не з'явилися, повідомлялися завчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника («Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року), відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом встановлено, що згідно з Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2014 року по справі №638/5241/14-ц та від 26.06.2014 року у справі №638/2540/14-ц [PERSON] зобов'язано сплачувати аліменти на користь [PERSON] 31.08.2016 року [PERSON] стало відомо, що виконавчий лист по справі №638/5241/14-ц направлено на примусове виконання, і що державним виконавцем винесено постанову від 25.08.2016 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2016 року у задоволенні скарги на дії державного виконавця - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16.02.2017 року Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2016 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.06.2017 року скаргу [PERSON] - задоволено. Визнано неправомірними дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві [PERSON] Скасовано постанову державного виконавця [PERSON]. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] від 25.08.2016 року. Позивач вказує, що незаконними діями державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, нанесено йому моральні страждання, що виразились у душевних стражданнях від протиправної поведінки посадових осіб, неправдивої негативної інформації щодо нього за місцем його роботи, що він нібито неналежним чином сплачує аліменти, а також після незаконної відмови в задоволенні його скарги ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2016 р. в грудні погіршився і стан його здоровя. Оскільки [PERSON], незаконно було нараховано заборгованість в розмірі 16000 грн. і на цю суму було звернено стягнення, [PERSON] вважає, що йому могла бути нанесена матеріальна шкода в такому розмірі. Крім того, [PERSON] був вимушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, таким чином вважає, що розмір моральної шкоди спричиненої йому становить 16000 грн. [PERSON], захворів, захворювання, яке загострилось - мікроангіопатія головного мозку. На лікування [PERSON] витратив 10621,37 грн., що підтверджується висновком МРТ про захворювання від 12.01.2017 року, листками непрацездатності від 11.01.2017 р., та від 23.01.2017 р., чеками та квитанціями на придбання ліків. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в мажах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними повноважень. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом АРК, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки п.3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. (стаття 1174 ЦК України) Статтею 23 ЦК України, встановлено право особина відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1)У фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2)У душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3)У душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4)У приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 28 ППВСУ від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах, При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial