Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

І. Суть спору Позивачка 21.12.2020 року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що у період з 08.04.2019 року по 01.04.2020 року вона працювала молодшою медичною сестрою у відокремленому підрозділі «Санаторій Шахтар» Державного підприємства «Волиньвугілля», звідки була звільнена 01.04.2020 року за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Стверджує, що на день її звільнення з роботи, відповідач не виплатив їй належну заробітну плату у період з липня 2019 року по березень 2020 року. Вказує, що після звільнення відповідач здійснював виплату нарахованих сум заробітної плати, але з липня 2019 року по день звільнення виплата заробітної плати не здійснювалася та не проведено повного розрахунку при звільненні станом на день подання даного позову. Зазначає, що з виданої їй довідки від 02.09.2020 року вбачається, що нарахована їй заробітна плата за період з липня 2019 року по березень 2020 року становить 29 814,19 грн. Факт невиплати їй заробітної плати стверджується рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 01.12.2020 року про стягнення з відповідача у її користь заборгованої заробітної плати у розмірі 29 814,19 грн. Чер ез невиплату відповідачем їй заробітної плати у строки визначені ст.116 КЗпП України, ДП «Волиньвугілля» зобов`язане виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з квітня 2020 року по січень 2021 року становить 35 202,26 грн., згідно проведеного нею розрахунку, яку відповідач зобов`язаний виплатити відповідно до вимог ст.117 КЗпП України. З огляду на наведене, просить суд стягнути з відповідача Державного підприємства «Волиньвугілля» в її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з квітня 2020 року по січень 2021 року включно в сумі 35 202,26 грн. ІІ. Позиція учасників справи В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, підтримання позовних вимог в повному обсязі та прохання їх задовольнити. Представник відповідача ДП "Волиньвугілля" Марчук Н.Є. була своєчасно і належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про проведення розгляду справи без її участі, у вирішенні спору покладається на розсуд суду, просить врахувати правову позицію, викладену у відзиві від 12.02.2021 року. Згідно поданого до суду відзиву на позовну заяву відповідач позову не визнав у зв`язку із необґрунтованістю, оскільки рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 02.12.2020 року на користь [PERSON] вже стягнено середній заробіток за час затримки розрахунку. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 22.12.2020 року позовну заяву залишено без руху, надавши позивачу строк у 10 днів з дня вручення йому ухвали про залишення позовної заяви без руху, для усунення вказаних у цій ухвалі недоліків. Ухвалою від 18.01.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Одночасно задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення по справі. Представником відповідача в.о. генерального директора ДП «Волиньвугілля» Ключковським Ю.І. надано до суду відзив, у якому просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, оскільки на даний час підприємство знаходиться у край важкому фінансовому становищі, існують проблеми із виплатою працівникам заробітної плати, що призводить до масового розірвання трудових договорів на підставі ч.3 ст. 36 КЗпП України. Крім цього, просить у задоволенні позову відмовити, оскільки рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку вже було ухвалено Іваничівським районним судом 02.12.2020 року. При вирішенні справи просить врахувати скрутне фінансове становище підприємства, та з урахуванням конкретних обставин справи зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. ІV. Обставини справи, встановлені судом Позивач [PERSON] з 08.04.2019 року працювала на посаді молодшої медичної сестри в ВП «Санаторій «Шахтар» ДП «Волиньвугілля» та 01.04.2020 року звільнена на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) (а.с.4), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки серії [NUMBER] . Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 02.12.2020 року у справі №156/1051/20 (провадження №2/156/465/20), яке набрало законної сили стягнуто з Державного підприємства «Волиньвугілля» на користь [PERSON] 29 814,19 грн. (двадцять дев`ять тисяч вісімсот чотирнадцять гривень дев`ятнадцять копійок) заборгованості по виплаті заробітної плати за період з липня 2019 року по березень 2020 року включно (а.с.11-12). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до зазначених положень ЦПК України, вищевказані обставини щодо наявності у відповідача ДП «Волиньвугілля» перед позивачем [PERSON] , заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 29 814,19 грн., що встановлені у рішенні Іваничівського районного суду Волинської області від 02.12.2020 року, не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи. V. Застосоване судом законодавство Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Правові засади і гарантії здійснення громадяни України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю (відповідно допреамбули цього Кодексу). Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній у цій статті строк, виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Крім того, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз`яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КабінетуМіністрів Українивід 08.02.1995р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п. 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ЦПК України встановлено, що: -відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); -суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); -обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); -доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); -належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); -згідно ст.78 ЦПК України суд небере доуваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. -у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. -статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. -відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). -відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду Отже, судом встановлено, що в день звільнення позивачеві в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. У зв`язку з невиплатою під час звільнення позивачу заробітної плати рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року позов [PERSON] задоволено, стягнуто на її користь з ДП «Волиньвугілля» 29 814,19 грн. заборгованої заробітної плати. Як вбачається з пред`явленого позивачем позову, на даний час рішення суду від 02 грудня 2020 року не виконано, заборгованість відповідачем не погашена. Судом встановлено, що позивачку звільнено 01 квітня 2020 року, тому саме з 02.04.2020 року розраховується кількість робочих днів, а саме з наступного дня після звільнення до моменту звернення до суду 21.12.2020 року та становить 181 робочий день. Суд погоджується з доводами позивача та вважає вірним його розрахунок середнього заробітку, оскільки нарахована заробітна плата позивачу за останні два місяці складає березень 2020 року - 3754,79 грн. та лютий 2020 року - 3754,79 грн., відповідно з розрахунку 41 робочий день, середньоденний заробіток складає 183,16 грн., відповідно сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 33 151,96 грн. Вирішуючи питання про стягнення суми середнього заробітку, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачеві сум в день звільнення. При цьому, суд зазначає, що тяжке фінансове положення підприємства не може свідчити про відсутність вини роботодавця у невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти позивачу. Від так, судом враховується правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), із якого слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Відповідно до висновку Верховного суду України висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113ц16 суд може зменшити розмір відшкодування передбаченого ст.117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. З урахуванням розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум, суд приходить до висновку, що позивачці належить сума середнього заробітку, що буде пропорційна розміру невиплачених сум та суд визначає таку в розмірі 13 000 грн. виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. Щодо заперечень представника відповідача суд такі відхиляє, оскільки рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 02.12.2020 року питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалося, позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалася позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. VII. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою суду від 18.01.2021 року на підставі ч. 1 ст. 136 ЦПК України [PERSON] було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній цивільній справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення (ч. 2 ст. 136 ЦПК України). Таким чином, у зв`язку із несплатою станом на 11.03.2021 року судового збору є підстави для стягнення з [PERSON] в користь держави 840,00 грн. судового збору, розмір якого був установлений станом на день звернення позивача до суду із відповідною позовною заявою (21.12.2020 року). Разом з тим, у зв`язку із частковим задоволенням позову, стягненню з відповідача в користь позивачки підлягають судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 310,50 грн., який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 1 500 грн., що заявлені позивачем слід зазначити наступне. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесених [PERSON] витрат на правничу допомогу до матеріалів справи додано наступні документи: копія договору про надання правничої допомоги № 12-1 від 15.09.2020 року, попередній розрахунок до договору № 12-1 від 15.09.2020 року, квитанція до прибуткового ордера № 27 від 16.12.2020 року, акт наданих правничих послуг від 16.12.2020 року. За таких обставин, з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення 534 грн. витрат на правничу допомогу.

Outcome: partial