Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості. В позові вказував, що 14.02.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CVVWGA00000010, згідно умов якого банк зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 15700,00 доларів США строком до 13.02.2018 року, а він зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. [PERSON] повинен був надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором [PERSON] сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Зазначав, що банк свої зобовязання виконав, видав [PERSON] кредит у сумі 15700,00 доларів США, а він взяті на себе зобовязання не виконав, зокрема не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки у звязку з чим станом на 22.05.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 48493,31 долари США, з яких: 13263,96 доларів США заборгованість за кредитом; 8641,74 долар США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 263,84 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 24003,05 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи: 12,09 доларів США штраф (фіксована частина); 2308,63 доларів США штраф (процентна складова). В забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №CVVWGA00000010 між банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Однак, вимога, що була предявлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобовязання, залишена без задоволення. Просив стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 48493,31 долари США, що за курсом 20,67 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.05.2015 року складає 1002356,81 грн. за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року та судові витрати. Під час розгляду справи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] за заявою представника позивача залишено без розгляду. [PERSON] звернулася в суд із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа [PERSON], про визнання договору поруки недійсним. В уточненому зустрічному позові вказувала, що наданий ПАТ КБ «ПриватБанк» договір поруки від 14.02.2008 року побачила вперше і про його існування також дізналася з позовної заяви банку. Договір не підписувала, а підпис у ньому не її. 14.02.2008 року не могла фізично підписувати будь-які договори у приміщенні Вижницького відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки у той час взагалі не відвідувала ніякі банки через велику завантаженість по місцю своєї роботи. Також виявила у наданих банком документах, що копія її паспорта громадянина України, серія КР 024362, виданого 15.12.1995 року Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області, завірена не її написом і підписом. Вважає, що працівниками Вижницького відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» було сфальсифіковано договір поруки, шляхом підроблення її підпису. Про можливість підроблення її підпису свідчать також відомі факти привласнень кредитних коштів клієнтів банку та інших зловживань завідуючої Вижницьким відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], яка підписувала вказаний договір поруки. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України №3816 від 11.01.2016 року підпис у договорі поруки від її імені виконаний не нею, а іншою особою. Просила визнати недійсним договір поруки від 14.02.2008 року нібито укладеним між Вижницьким відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк», що діє в інтересах ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею, в забезпечення зобов'язання [PERSON] за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року та стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати по сплаті судового збору та оплату витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] заявлений позов до [PERSON] підтримав повністю, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини просив позов задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] не визнав, вважав безпідставним та просив в його задоволенні відмовити. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] позов не визнав, підтримав подане заперечення проти позову, в якому зазначив, що не визнає підписання кредитного договору та не визнає, що отримував кошти по даному кредитному договору. Стверджував, що в обґрунтування позовних вимог позивач не зазначає: дату видачі кредитних коштів; чому було видано кредитні кошти в сумі 15700,00 доларів США, а борг по тілу кредиту становить 13263,96 доларів США; чи погашався кредит позивачем; із розрахунку заборгованості не вбачається отримання ні суми 15700,00 доларів США, ані суми 13263,96 доларів США, там зазначено суму 14000 доларів США. На підтвердження факту отримання ним грошових коштів позивачем не надано жодного бухгалтерського документу первинного обліку в банках, оформленого відповідно до вимог ст.9 ЗУ «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність» та «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», затвердженого Постановою Правління НБУ №566 від 30.12.1998 року, а наданий розрахунок боргу є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача та не може відображати правових підстав для стягнення відповідних сум та слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог банку. Позивач безпідставно нарахував пеню в сумі 24003,05 доларів США за накопиченням з 25.09.2008 року, оскільки ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 15.05.2013 року зазначив, що пеня може стягуватись тільки за один рік, що відповідає нормам ст.258 ЦК України. Такої ж позиції притримується і ВСУ в своїй постанові від 06.11.2013 року по справі №6-116 цс13. Пеня не може нараховуватись в іноземній валюті у правовідносинах між двома резидентами України, на території України, що зазначено у постанові ВСУ від 01.04.2015 року з посиланням на ст.ст.192, 533 ЦК України, Декреті Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93, ст.1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Також позивач заявляє про стягнення з нього 12.09 доларів США штрафу (фіксована частина), однак п.5.3 кредитного договору визначено штраф у сумі 250,00 грн. Розрахунок заборгованості в доларах США в еквіваленті гривні по курсу НБУ станом на 22.05.2015 року є невірним, оскільки курс долара США по відношенню до гривні є змінним. Правильним було б надати розрахунки в еквіваленті до гривні в кожний період, в який здійснювалось нарахування платежів, прострочених платежів, процентів, пені. Вважає, що позивач таким чином зловживає своїми правами та намагається стягнути з нього завищену суму заборгованості, що не відповідає принципам справедливості. Договором між сторонами була обумовлена процентна ставка 12,00% річних, а з розрахунку заборгованості дізнався, що з 25.10.2008 року банк збільшив процентну ставку до 15,12% річних без його згоди та попередження про такі дії у відповідності до п.2.3.1. договору, причому не змінюючи графіку погашення, що автоматично вводить його у прострочення платежів. Належного повідомлення з його підписом про отримання попередження про зміну відсоткової ставки банк суду не надав. Незрозумілим є у відповідні періоди збільшення «тіла» кредиту. Дії банку, щодо самовільного зняття коштів на страхування, неправомірні та кримінально карані згідно зі ст.ст.355, 356 КК України. Рішення про співпрацю з тією чи іншою страховою компанією є добровільним. Тобто такі умови договору та дії банку є незаконними. Також суд може застосувати строк позовної давності, оскільки з 25.03.2008 року починає накопичуватись заборгованість по процентам і саме з цієї дати в позивача виникло право на звернення з позовом до суду. Однак позивач звернувся до суду тільки 07.07.2015 року, а тому за платежами по сумі заборгованості за процентами за період з 25.03.2008 року по 25.03.2011 року строк загальної позовної давності є пропущеним. Вважав позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» необґрунтованими та безпідставними, а тому просив в їх задоволенні відмовити. Також подав окрему заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Щодо задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечував. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] підтримав заперечення проти позову [PERSON] та просив в задоволенні позову відмовити. Щодо задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечував. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] заявлений зустрічний позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини, просили зустрічні позовні вимоги задовольнити. Суд, заслухавши представника позивача за первісним позовом [PERSON], відповідача за первісним позовом [PERSON], його представника [PERSON], позивача за зустрічним позовом [PERSON], її представника [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали кредитної справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що первісний позов необхідно задовольнити частково, а зустрічний позов задовольнити повністю з таких підстав. Судом встановлено, що 14.02.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CVVWGA00000010, згідно умов якого він отримав кредит у сумі 15700,00 доларів США на наступні цілі: у розмірі 14000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 1700,00 доларів США, зі сплатою 12,00% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.02.2018 року (п.8.1 договору). Відповідач [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (п.8.1.1 договору). [PERSON] належним чином зобовязання не виконував у зв'язку з чим станом на 04.10.2011 року його заборгованість за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року становила 20653,44 долари США, в тому числі: 13068,88 доларів США заборгованість за кредитом; 3630,40 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 103,02 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 2837,78 долари США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 31,36 долар США штраф (фіксована частина); 982,00 долари США штраф (процентна складова), що в еквіваленті до гривні становило 164663,68 грн. У зв'язку з невиконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся у Вижницький районний суд Чернівецької області з позовом до майнового поручителя [PERSON] - [PERSON], про звернення стягнення, де [PERSON] був третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог. Вказані обставини відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню, оскільки встановлені рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 17.07.2012 року по цивільній справі №2-129/12/2401, за яким позов банку задоволено і яке набрало законної сили. Даним рішенням вирішено: В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року в сумі 20653,44 долари США, що за курсом НБУ становить 164663,68 грн., звернути стягнення на будинок загальною площею 51,10 м.кв. та земельну ділянку, які розташовані за адресою: Чернівецька область Вижницький район с. Мілієве вул. Довбуша, буд.252, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 14.02.2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням Іпотекодержателем від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: Чернівецька область Вижницький район с. Мілієве вул.. Довбуша, буд.252, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку. Стягнуто судові витрати. Згідно інформації про виконавче провадження, отриманої 02.02.2016 року з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, виконавче провадження №35074715 з примусового виконання виконавчого листа від 08.10.2012 року №2-129/2012, виданого Вижницьким районним судом Чернівецької області про виселення [PERSON] з житлового будинку по вул. Довбуша, 252 в с. Мілієве відкрито 06.11.2012 року постановою державного виконавця ВДВС Вижницького РУЮ Чернівецької області Сасином Ю.Д., а закінчено 22.11.2012 року на підставі п.8 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв'язку з тим, що боржником добровільно виконано виконавчий документ, а саме [PERSON] виселилася з житлового будинку за адресою с. Мілієве, вул. Довбуша, 252, Вижницького району Чернівецької області, про що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Вказане також підтверджується актом державного виконавця ВДВС Вижницького РУЮ Чернівецької області Сасина Ю.Д. від 21.11.2012 року. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року, наданого банком до позовної заяви вбачається, що заборгованість [PERSON] станом на 22.05.2015 року становить 48493,31 долари США, з яких: 13263,96 доларів США заборгованість за кредитом; 8641,74 долар США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 263,84 долари США заборгованість по комісії за користування кредитом; 24003,05 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи: 12,09 доларів США штраф (фіксована частина); 2308,63 доларів США штраф (процентна складова), що за курсом НБУ станом на 22.05.2015 року 20,67 становило 1002356,81 грн. Згідно виписки по рахунку [PERSON], відкритому для виконання кредитного договору №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року, за період з 22.05.2012 року по 22.05.2015 року нараховано пеню у сумі 496354,92 грн., що за курсом НБУ станом на 22.05.2015 року становило 24003,05 доларів США. Однак за курсом НБУ 20,67 грн. станом на 22.05.2015 року 24003,05 доларів США становило 496143,04 грн. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 ст.589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст.590 ЦК України звернення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Статтею 33 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до розяснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №7 від 07.02.2014 року) зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України. Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені судом обставини суд приходить до висновку, що наявність рішення суду про задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до майнового поручителя [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, не звільняє [PERSON] від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє ПАТ КБ «ПриватБанк» права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України. Тобто ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на отримання з [PERSON] передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум, оскільки доказів виконання зазначеного рішення відповідачем суду не надано. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] не здійснював сплати в рахунок погашення заборгованості за кредитом, у зв'язку з чим станом на 22.05.2015 року розмір його заборгованості за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року становив 24490,26 доларів США, з яких: 13263,96 доларів США заборгованість за кредитом; 8641,74 долар США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 263,84 долари США заборгованість по комісії за користування кредитом; 12,09 доларів США штраф (фіксована частина); 2308,63 доларів США штраф (процентна складова), що за курсом НБУ станом на 22.05.2015 року 20,67 грн. за долар США становило 506409,60 грн. Пеня за несвоєчасність виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року станом на 22.05.2015 року складала 496143,04 грн. Розмір загальної заборгованості [PERSON] за кредитним договором №CVVWGA 00000010 від 14.02.2008 року станом на 22.05.2015 року становив 1002356,81 грн., які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк». Однак відповідач [PERSON] заявив письмове клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності та просив відмовити в позові. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 вказаної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З досліджених судом доказів, зокрема кредитного договору №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року судом не встановлено підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до всіх вимог, оскільки вказаний кредитний договір укладався між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] на термін до 13.02.2018 року. Однак суд вважає за необхідне застосувати наслідки спливу позовної давності до позовної вимоги про стягнення пені з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч.3 ст.546 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Положенням п.1 ч.2 ст.258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 вказаної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до всіх вимог, а зокрема і до позовної вимоги про стягнення пені, а тому з нього підлягає стягненню пеня у межах строку позовної давності у розмірі, меншому, ніж вказано в позові, а саме: 496143,04 грн. (пеня станом на день звернення до суду 27.07.2015 року) 359725,74 грн. (пеня станом на 27.07.2014 року) = 136417,30 грн., що еквівалентно 6597,22 доларів США. Таким чином суд приходить до висновку, що розмір загальної заборгованості [PERSON] за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року станом на 22.05.2015 року становив 24490,26 доларів США, що за курсом 20,67 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.05.2015 року складає 506409,60 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, комісії та штрафу, а також 136417,30 грн. пені (в межах річного строку позовної давності), що підтверджується розрахунком заборгованості, які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк». При цьому розрахунок заборгованості [PERSON], як і виписка по його рахунку, є належними доказами розміру заборгованості останнього перед ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки містять підпис повноважної особи та печатку банку. Факт отримання [PERSON] грошових коштів за кредитним договором №CVVWGA 00000010 від 14.02.2008 року встановлено під час дослідження оригіналу кредитної справи. Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи відповідач [PERSON] не заявляв. Твердження відповідача про те, що пеня не може нараховуватись в іноземній валюті, спростовуються висновками, що містяться у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, де зокрема вказано, що: «Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК України, та при застосуванні ст.625 ЦК України.». Посилання відповідача на ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є безпідставним, оскільки цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Посилання відповідача на безпідставність стягнення з нього 12.09 доларів США штрафу (фіксована частина), а не штрафу у сумі 250,00 грн., як визначено у п.5.3 кредитного договору на увагу не заслуговують, оскільки 250,00 грн. по курсу НБУ 20,67 складає 12,09 доларів США. Твердження відповідача про те, що розрахунок заборгованості в доларах США в еквіваленті гривні по курсу НБУ станом на 22.05.2015 року є невірним, оскільки курс долара США по відношенню до гривні є змінним, спростовується положеннями ч.2 ст.533 ЦК України. Також відповідач посилається на те, що з 25.10.2008 року банк збільшив процентну ставку з 12.00% річних до 15,12% річних без його згоди та попередження про такі дії. У п.28. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5 розяснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). З розрахунку заборгованості за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» збільшив процентну ставку з 12,00% річних до 15,12% річних починаючи з 25.10.2008 року, тобто до 10.01.2009 року, а тому такі дії банку є правомірними. Решта доводів відповідача є безпідставними та необґрунтованими, а тому суд їх до уваги не приймає. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не надано. На підставі наведеного, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] підлягають до часткового задоволення із стягненням з відповідача на користь позивача понесених ними судових витрат по сплаті судового збору у сумі 3654,00 грн., підтверджених платіжним дорученням №ВОJ68B0TUA від 08.07.2015 року у відповідності до ст.88 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог. Також судом встановлено, що виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року, забезпечено договором поруки №CVVWGA00000010, укладеним 14.02.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], що підтверджується його копією. 06.10.2015 року за клопотанням представника [PERSON] [PERSON] судом призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. З висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів (судово-почеркознавчої експертизи) №3816 від 11.01.2016 року вбачається, що підпис від імені [PERSON], розташований у графі: «19.2 Поручитель», після слова «Підпис» на зворотній стороні договору поруки від 14 лютого 2008 року, укладеного між Вижницьким відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], - виконаний не [PERSON], а іншою особою. Вказаний висновок не викликає у суду сумніву, узгоджується з поясненнями [PERSON] та не спростовується іншими матеріалами справи та твердженнями представника відповідача за зустрічним позовом. Клопотань про призначення додаткової чи повторної судово-почеркознавчої експертизи представник відповідача за зустрічним позовом не заявляв. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні божники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Частиною 1 ст.547 ЦК України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі, а відповідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Згідно з ч.2 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст.218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України тощо. З досліджених у судовому засіданні письмових доказів, а зокрема висновку судово-почеркознавчої експертизи №3816 від 11.01.2016 року Судом встановлено, що [PERSON] договір поруки №CVVWGA00000010 від 14.02.2008 року не підписувала, а тому він в силу положень ст.ст.218, 547 ЦК України є недійсним. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено. За таких обставин Суд прийшов до висновку, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] виконано обов'язок з доведення обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог, а тому зустрічний позов необхідно задовольнити. Також підлягають стягненню з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] судові витрати, пов'язані із проведенням судово-почеркознавчої експертизи в сумі 2688,00 грн., які підтверджені квитанцією про її оплату №55 від 02.11.2015 року, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн., які підтверджені квитанцією №35 від 17.08.2015 року. На підставі ст.ст.2, 15, 192, 207, 215, 218, 256, 257, 258, 261, 267, 509, 526, 530, 533, 536, 546, 547, 549, 589-591, 599, 610, 625, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial