Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду, та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг у розмірі 163062, 64 грн., 3 % річних у розмірі 4891,22 грн., пеню у розмірі 42987,93 грн. та судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що 07.05.2016 надав [PERSON] 6000,00 доларів США у борг, які остання зобов'язалася повернути рівними частинами в розмірі 3000,00 дол. США до 07.06.2016 та відповідно 3000 дол. США до 07.08.2016, про що складено відповідну розписку. Заборгованість відповідача перед позивачем складає 6000 дол. США, яка за офіційним курсом НБУ станом на 13.12.2017 складає 163062,64 грн. Разом з тим, відповідачем грошові кошти у визначений у розписці строк не повернуті, а тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом. Посилаючись на вимоги ст. 625 ЦК України та ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 4891,22 грн. та пеню у розмірі 42 987, 93 грн. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позов. 14.12.2017 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 14.12.2017 судом направлені запити до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві та відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації. 17.01.2018 до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 05.02.2018 по справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 23.04.2018 цивільну справу було призначено до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, та як вбачається з матеріалів справи представником подано заяву в якій просить справу слухати у його відсутність та в разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставила. Судова повістка, що направлялась на її адресу за зареєстрованим місцем проживання, не була отримана останньою та повернулася до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що позивач надав відповідачу в борг 6000,00 доларів США, а відповідач зобов'язалася повернути рівними частками в розмірі 3000,00 дол. США до 07.06.2016 та 3000,00дол. США до 07.08.2016, що підтверджується розпискою від 07.05.2016 (а.с.9а). Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов'язання останнім не виконані. З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки, відповідач отримав кошти у борг у розмірі 6000,00 доларів США та зобов'язався повернути позивачу вказану суму. Кінцева дата повернення коштів 07.08.2016. За таких обставин, суд вважає, що розписка від 07.05.2016 у розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження отримання відповідачем у позику від позивача коштів у розмірі 6000,00 доларів США. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання та суму боргу у розмірі 6000,00 дол. США у визначений у розписці строк, позивачу не повернула, а тому суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості згідно розписки від 07.05.2016 у розмірі 6000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ України станом на 13.12.2017, тобто дату підписання позову, становить еквівалент 163062,64 грн. (6000 * 2717,7106 = 163062,64 грн.) є обґрунтованими. Стаття 625 ЦК встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, при застосуванні цієї правової норми необхідно встановити, що є зобов'язанням і які зобов'язання є грошовими. Частина перша статті 509 ЦК визначає, що «зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку». За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається у грошовій одиниці України (або у грошовому еквіваленті у іноземній валюті). Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів, то зазначені правовідносини є зобов'язальними, а зобов'язання - грошовим. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов'язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 14.12.2016 по 14.12.2017, в порядку ст. 625 ЦК України, яка за розрахунком позивача складає 4891,22 грн. Однак, з розрахунку, здійсненим судом за допомогою офіційної бази «Ліга» за вказаний вище період, вбачається, що сума пені має становити 4904,62 грн. Виходячи з принципу диспозитивності, відповідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приймаючи до уваги межі заявлених вимог в цій частині позову, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 14.12.2016 по 14.12.2017 в розмірі 4891,22 грн. (163062,64 грн.: 100% * 3% : 365 днів * 365 днів прострочення = 4891,22 грн.) Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 42987, 93 грн., то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У своєму позові позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 42987,93 грн. в порядку ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Разом з тим, відповідно до преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Таким чином, вказаний Закон регулює правовідношення між юридичними особами, в т.ч. фізичними особами -суб"єктами підприємницької діяльності. Як вбачається з матеріалів справи, правовідношення по договору позики між позивачем та відповідачем виникли, як між фізичними особами. За таких обставин, суд не знаходить підстав для застосування ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та відновідно, нарахування пені за даним Законом, за спірною борговою розпискою. Крім того, умови договору позики від 07.05.2016 також не містять штрафної санкції щодо нарахування пені за прострочення виконання взятих відповідачем грошових забов"зань. З урахуванням наведеного, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Виходячи з вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за борговою розпискою від 07.05.2016, у розмірі 163062,64 грн., 3 % річних у розмірі 4891,22 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 1680,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial