Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду позовом, який у подальшому уточнила, до Виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Кривого Рогу про встановлення факту приватизації квартири та факту належності свідоцтва про право власності та визнання права власності на квартиру у порядку спадкування. Просила суд встановити факт приватизації квартири № 47 у будинку № 51 по вул. 22-Партз′їзду в м. Кривому Розі, № Дз-353 від 17 жовтня 2008 року померлим [PERSON], та факт належності йому свідоцтва про право власності на вказану квартиру, та визнати за нею право власності на вищевказану квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] за життя був власником квартири, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. 22-Партз′їзду, 51/47 в м. Кривому Розі, це підтверджується свідоцтвом на право власності на житло № Дз-353 від 17.10.2008 року. 08.08.2014 року [PERSON] заповідав Позивачу все належне йому майно, де б воно не знаходилось, та з чого не складалось на день смерті. 14 серпня 2014 року [PERSON]помер. Після його смерті Позивач у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі якої було заведено спадкову справу за № 11/2015. Однак Державним нотаріусом 3-ї Криворізької Державної нотаріальної контори 17 лютого 2015 року їй, Позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру. Дана обставина пояснюється тим, що за життя [PERSON] приватизував вищевказану квартиру, отримавши свідоцтво про право власності, але не зареєстрував вищевказане свідоцтво в КП ДОР Криворізьке бюро технічної інвентаризації, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом. У судове засідання позивач, не з»явилася, скориставшись правом представництва. У судове засідання представник позивача адвокат [PERSON] не з»явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, просив їх задовольнити. В ході судового розгляду сторона позивача позовні вимоги підтримувала, з мотивів, викладених у позові. Представник відповідача не з»явився, неодноразово сповіщався про дату, час та місце розгляду справи. Заперечень проти позову не надав. Треті особи до суду не зявилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, з позовними вимогами ознайомлена, заперечень на позов не надали, просять ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності представлені докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з урахуванням наступного. Відповідно до розпорядження управління житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради від 24.09.2008 № Дз 286 квартиру № 47 в будинку № 51 на вул. 22-го Партзїзду у місті Кривому Розі було передано у приватну власність [PERSON]. Свідоцтво про право власності на житло № Дз-353 було видано [PERSON] 17.10.2008р. (а.с. 4, 5, 65, 66). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер 14.08.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, серія І-КИ № 585354, актовий запис № 713 від 15.08.2014 року (а.с.8). Встановлено, що 08 серпня 2014 року [PERSON] [INFO], склав заповіт, який посвідчено [PERSON] приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу 08 серпня 2014 року за реєстром № 1538, відповідно до якого він заповів гр. [PERSON] позивачу у справі все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право. (а.с.6, 31). Зазначений заповіт є дійсним, доказів його оскарження в судовому порядку не встановлено, тому суд виходить з презумпції правомірності правочину. Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке здійснюється за заповітом або за законом, а до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно\~ст. 1223 ЦК України\~право на успадкування мають особи, визначенні у заповіті. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 11-2015, розпочатої 20 січня 2015 року, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивач [PERSON]. Спору щодо спадкового майна не вбачається (а.с. 29-37). Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляді не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що постановою Державного нотаріуса 3-ї Криворізької державної нотаріальної контори [PERSON] від 17.02.2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого 14.08.2014 року [PERSON] двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. 22-Партз′їзду, 51/47, відмовлено у звязку з тим, що право власності за померлим на вищевказану квартиру не зареєстроване, що свідчить, на думку нотаріуса, про відсутність правовстановлюючого документу (а.с.7). Суд, вирішуючи спір, приходить до висновку, що висновок нотаріуса про те, що [PERSON] за життя не зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS], яку він отримав в порядку безоплатної приватизації на підставі розпорядження органу приватизації Дз286 від 24 вересня 2008року, а тому в нього не виникло право власності на спірне майно, є необгрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування судова практика щодо задоволення позовів у спорах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування у тому разі, коли є документ про право спадкодавця на нерухоме майно (договір міни, купівлі-продажу, свідоцтво про право на спадщину, свідоцтво про право на житловий будинок, видане сільською радою, тощо), але документи не були зареєстровані в БТІ, не визнана помилковою. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розпорядження управління житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради від 24.09.2008 № Дз 286 квартиру № 47 в будинку № 51 на вул. 22-го Партзїзду у місті Кривому Розі було передано у приватну власність [PERSON]. Свідоцтво про право власності на житло № Дз-353 було видано [PERSON] 17.10.2008р. (а.с. 4, 5, 65, 66). Однак за життя [PERSON] не здійснив усіх дій, спрямованих на державну реєстрацію права власності на приватизовану квартиру, що є перешкодою у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до статті першої Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент здійснення приватизації спадкодавцем [PERSON]М.) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з статтею восьмою цього ж закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку). Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), кімнат у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), кімнат у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України (стаття 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину, проте нотаріус відмовив їй у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на квартиру, оскільки відсутня державна за реєстрація прав на нерухоме майно. Однак, як вбачається з матеріалів справи, право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до спадкодавця [PERSON] в порядку безоплатної приватизації, та уповноваженим органом приватизації видано відповідне розпорядження, виготовлено свідоцтво про право власності на квартиру та виготовлено технічний паспорт. За життя спадкодавець [PERSON] був зареєстрований та проживав у вказаній квартирі, що підтверджується матеріалами спадкової справи (а.с. 33, зворот). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що за життя [PERSON] набув у встановленому порядку право власності на спірну квартиру, на підставі відповідного розпорядження органу приватизації. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, приходить до висновку, що позивач позбавлений можливості оформити спадщину за заповітом, дійсність якого не оспорюється, та яка залишилась після смерті [PERSON], тому вважає за необхідне позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування задовольнити, що буде відповідати положенням ст. 55 Конституції України, норми якої мають пряму дію, та ст. 6 Конвенції. Однак, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту приватизації та факту належності свідоцтва про право власності на спірну квартиру, оскільки згідно з ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, зокрема, родинних відносин між фізичними особами; належності правовстановлюючих документів особі; тощо, також інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За матеріалами справи не встановлено, що факт здійснення приватизації спірної квартири [PERSON] оспорюється, не визнається. Крім того, суд встановлює факт належності правовстановлюючого документа конкретній особі у разі наявності розбіжностей в написанні анкетних даних володільця такого документа. Належність документа [PERSON] в даному випадку ніким не заперечується, оскільки підставою для відмови у вчинення нотаріальної дії слугувало відсутність реєстрації спірної квартири, а не оспорювання належності свідоцтва про право власності на квартиру [PERSON] з підстав розбіжностей в написанні його анкетних даних. У зв»язку з викладеним, суд приходить до висновку, що встановлення фактів, про які заявлено у позові не може бути застосовано до спірних правовідносин, як належний спосіб захисту, оскільки в даному випадку підлягає захисту право спадкоємця на отримання спадщини. Заповіт від 08 серпня 2014 року, складений [PERSON] на користь позивача, завірений у встановленому законом порядку, є чинним, не скасований, інші спадкоємці не виявлені, що вбачається з матеріалів спадкової справи. Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем, на якого складено заповіт, і який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у строки, визначені ст. 1268, 1270 ЦК України. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню. Як вбачається з експертного висновку від 12 березня 2015 року ринкова вартість двокімнатної квартири, загальною площею 43,53 м.кв. розташованої за адресою: м. Кривий Ріг, Дзержинський район, вул. 22-Партз′їзду[ADDRESS], на дату смерті спадкодавця складає: 71100,00 грн.(а.с.13-16). Судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України за розгляд справи покладаються на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: partial