Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Відповідач у справі [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Позивач - рідна бабуся [PERSON] , і він перебуває на її вихованні та утриманні із тримісячного віку. Відповідач фактично з народження дитини не приймає участі у вихованні та житті дитини, не утримує свою дитину, не здійснює догляду за нею, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не проявляє жодного бажання до спілкування з дитиною. 19 липня 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її сина [PERSON] та стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів). Після отримання 30 липня 2021 року інформації з підтвердженням зареєстрованого місця проживання відповідача (а.с. 26), ухвалою суду від 03 серпня 2021 року позву було залишено без руху. Ухвалою від 12 серпня 201 року відкрито провадження у справі і призначено підготовче провадження (а.с. 32). Ухвалою суду від 07 вересня 2021 року (а.с. 43) підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання 21 вересня 2021 року відповідач, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи (а.с. 45), не з`явилася, не повідомила про причину неявки. Розгляд справи було відкладено. В судове засідання 05 жовтня 2021 року представник третьої особи - органу опіки та піклування Мурованокуриловецької селищної ради - не з`явився, але подав заяву про підтримання вимог [PERSON] та про розгляд справи без участі представника (а.с. 39, 52). З урахуванням положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Відповідач [PERSON] , будучи вдруге належним чином повідомленою про час і місце судового засідання (а.с. 45, 49), на розгляд справи не з`явилася, не повідомила про причину неявки, не просила про відкладення справи чи про розгляд справи без її участі. На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив про розгляд справи на підставі наявних в ній доказів за відсутності відповідача та постановлення заочного рішення. Позивач в судовому засіданні пояснила: Відповідач - це її рідна дочка. [INFO] вона народила сила [PERSON] , відомості про батька в актовому записі про народження дитини внесені зі слів відповідача. У травні 2009 року відповідач залишила дитину на неї (з її згоди) і поїхала до Києва шукати роботу. Впродовж року вона періодично передавала автобусом то гроші, то дитяче харчування, то памперси. З тих пір, а це вже більше десяти років, відповідач жодною копійкою не допомогла в утриманні сина, за весь цей час вона, можливо, чотири рази була дома і бачила сина, але він її сприймав як чужу людину. Останній раз відповідач була дома восени 2016 року, коли [PERSON] був важко травмований в ДТП. Однак і така подія не повернула відповідача до дитини. В даний час [PERSON] потребує оформити інвалідність, але від неї навіть не приймають документи, оскільки вона не є його опікуном. Саме це підштовхнуло її до звернення до суду. Крім того, відповідач у грудні 2016 року народила ще одного сина [PERSON] , якого вона також залишила без нагляду і догляду і який був поміщений до Дитячого будинку. Рішенням Подільського районного суду м. Києва [PERSON] було позбавлено батьківських прав щодо дитини [PERSON] . Представник третьої особи - Служби у справах дітей, сім`ї та молоді Могилів-Подільської районної державної адміністрації Остапович Ігор Миколайович (а.с. 54) підтримав позов [PERSON] і пояснив: Про ситуацію в сім`ї позивача Службі стало відомо восени 2016 року, коли сталася ДТП з участю пішохода - малолітнього [PERSON] . Тоді було встановлено, що дитина фактично залишилася без батьківської опіки і перебуває на вихованні та утриманні своєї бабусі. В той час було зібрано інформацію про відповідача та підготовлено документи для звернення до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав, однак, тоді [PERSON] попросила не порушувати це питання. Однак, у зв`язку з отриманими під час ДТП травмами, малолітній [PERSON] має великі проблеми зі здоров`ям, має право на оформлення інвалідності, однак бабуся не має можливості офіційно представляти його інтереси. В той же час мати дитини - відповідач у справі - фактично з народження самоусунулася від виконання будь-яких батьківських обов`язків, вона ніколи не займалася вихованням дитини, не виявляла до сина материнських почуттів, не приймає участі в його утриманні. Судом також було досліджено письмові докази, які позивач подала до суду разом з позовною заявою. Розглянувши справу, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення, виходячи з наступного: Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01 травня 2009 року (а.с. 8) стверджується, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00030372921 від 15 квітня 2021 року (а.с. 9-10) підставою запису відомостей про батька [PERSON] є заява матері від 01.05.2009, а Державна реєстрація народження проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Зібраними позивачем і дослідженими судом доказами встановлено, що мати дитини не приймає участі у вихованні та утриманні дитини фактично з народження: не відвідує батьківські збори, зовсім не цікавиться шкільними справами сина, не спілкується з ним, не провідує його. Таке, зокрема, стверджується обставинами, викладеними у характеристиках директора НВК «ЗНЗ - ДНЗ» с. Вербовець Могилів-Подільського району Вінницької області (а.с. 12) та виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради № 15 від 02 квітня 2021 року (а.с. 13). Відповідно до висновку органу опіки та піклування (а.с. 14-15) доданого до рішення Мурованокуриловецької селищної ради № 47 від 27.04.2021 (а.с. 16), визнано доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] . Таким чином, вищенаведеними доказами стверджено, що відповідач по справі [PERSON] , свідомо тривалий час, фактично, з народження дитини, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню свого малолітнього сина, в результаті чого дитина позбавлена її батьківської опіки, любові, турботи та утримання. Сама [PERSON] впродовж останніх десяти років із сином не проживає та місце знаходження її невідоме, що ніяким чином не створює для дитини належний образ матері. У п. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При вирішенні позову в частині вимоги про позбавлення батьківських прав, суд враховує, що між інтересами дитини та інтересами матері повинна існувати справедлива рівновага, що розрив сімейних зв`язків повинен бути пропорційним до ризиків збереження таких зв`язків, що у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Верховний Суд у своїй постанові від 14 травня 2020 року у справі № 420/1753/18 зазначив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У цій конкретній справі суд переконаний, що дитина ніколи не мала батьківської турботи з боку її біологічної матері, що вона фактично з народження таку турботу отримувала лише від своєї бабусі, що між дитиною та його матір`ю не існує ніяких сімейних зв`язків, а тому від їх офіційного розриву не може настати якихось негативних наслідків для інтересів дитини. Тому, з врахуванням права дитини на належне батьківське виховання, її інтересів та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України [PERSON] має бути позбавлена батьківських прав щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. У своїй позовній заяві та в судовому засіданні позивач просить стягувати із відповідача на користь дитини аліменти в розмірі 1/4 частини її заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання до суду заяви до досягнення дитиною повноліття. Наведеними вище доказами в суді доведено, що відповідач фактично з народження дитини не приймає участі в її матеріальному забезпеченні. Ухилення матері від утримання дитини, в тому числі, стало підставою для висновку суду про доцільність позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] . Нормами Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати своїх дітей з моменту їх народження до досягнення ними повноліття. Такий обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи припинено їх шлюб. Форма і спосіб утримання дітей визначається за домовленістю між батьками дитини (частини 1 і 2 ст. 181 СК України). Як вбачається із позовної заяви, такої домовленості між сторонами не досягнуто, а тому позивач правомірно звернулася до суду за захистом своїх та дитини права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Позивач є рідною бабусею малолітнього [PERSON] , що стверджується актовими записами про народження його (а.с. 9-10) та його матері (а.с. 30-31), заявила вимогу про стягнення аліментів у частці від заробітку, а тому ця її вимога підлягає до беззаперечного задоволення. Сімейне законодавство (ст. 182 СК України) зобов`язує суд при визначенні розміру аліментів враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб, рухомого і нерухомого майна, а також інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує наступне: Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною постановою ВР № 789-XII від 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За таких обставин, враховуючи положення ч. 2 ст. 182 СК України, де зафіксовано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи також визнану позивачем обставину, що відповідач має ще одну малолітню дитину і що за рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/13600/18 (а.с. 55-57) вона зобов`язана сплачувати на утримання тієї дитини аліменти, суд вважає, що розумним і таким, що відповідає інтересам обох сторін та їх онука та сина відповідно, буде визначення розміру аліментів як 1/3 частина від заробітку відповідача щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімуму. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивача було звільнено від сплати 908 гривень судового збору на підставі ч. 3 ст. 136 ЦПК України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про стягнення аліментів. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлена у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 п. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Тобто, станом на день розгляду справи в суді (ч. 3 ст. 3 ЦПК України), мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру становить 908 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач звернулася до суду з цим позовом 19 липня 2021 року.

Outcome: partial