Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON], треті особи орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини разом з матірю та стягнення аліментів, вказавши, що між нею [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області виданий 31.08.2018, актовий запис №388 від 14.06.2013. Від даного шлюбу, 12.08.2014 року у них народилася дитина [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про народження, видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 21.08.2014, актовий запис 1020. Місце проживання сина [PERSON] після народження, закономірно на той час, було зареєстровано за адресою місця реєстрації батька [PERSON] по вул. Радісна/вул. Академіка Вернадського, буд. 37/54, де вони проживали на той час. З 19.08.2017 року, спільне життя з відповідачем погіршилося, позивачка переїхала проживати окремо від нього на квартиру, яка належить на праві власності її матері. З того дня і по цей час вона проживає за адресою: [INFO], однією сімєю разом з її старшим сином від першого шлюбу і разом з її молодшим сином [PERSON]. На підставі викладених обставин, а також враховуючи, що з 19.08.2017, тобто вже більше року, позивачка разом зі своїми дітьми, проживають окремо від Відповідача, при цьому спільних сімейних стосунків як подружжя вони не мають і фактичні взаємини подружжя вже більше року тому припинені, позивачка вважає, що у неї наявні усі підстави для розірвання шлюбу. Питання щодо примирення сімї вважає недоцільним, оскільки у неї втрачені почуття любові та поваги до свого колишнього чоловіка. Також позивачка зазначала, що місце проживання її сина [PERSON] зареєстроване було за адресою проживання батька, що підтверджується відповідною довідкою. Відмінність зареєстрованого фактичного місця проживання створило певні незручності при оформленні дитини, щодо необхідності зазначати дві адреси, щодо необхідності надавати додаткові пояснення, тощо, а також неодмінно створить в майбутньому непередбачувані перешкоди щодо отримання пільг, соціальних послуг, державної допомоги, влаштуванню дитини до лікувальних, оздоровчих, навчальних закладів тощо. Тому, позивачка просить суд визначити місце проживання дитини разом з матірю, при цьому вона побаченням Відповідача і його участі у вихованні малолітнього сина не перешкоджає, і Відповідач вільно бачиться із сином і проводить час, якщо цьому не перешкоджають обєктивні обставини. Крім того, позивачка просила суд визначити та стягувати з відповідача аліменти на утримання їх сина в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітків відповідача, оскільки останній має таку можливість сплачувати саме 1/3 частину, замість ј. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти вимог позивача щодо розірвання шлюбу, оскільки дійсно їх сімейне життя припинилося через відсутність порозуміння та трати поваги одного до одного. Проте, заперечував проти визначення місця проживання разом з матірю та стягнення аліментів, оскільки вважає, що дитині буде краще проживати разом з батьком. Він з малечку його виховував, у нього дуже велика потреба у постійному спілкування з ним. А звідси він не вважає доцільним стягувати з нього аліменти, якщо дитина буде проживати разом з батьком. Представники третіх осіб: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району у судовому засіданні просили суд ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини. Надали суду висновок, щодо доцільності проживання дитини разом з матірю. Відділом по Вознесснівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради 30.01.2019 здійснено обстеження умов проживання за адресою: [INFO], 6.35, кв.46. За результатами обстеження встановлено, що дитина проживає разом з матірю та братом в двокімнатній квартирі. В квартирі \~ \~ \~ \~в наявності необхідні меблі та побутові прилади. Для дітей є окрема кімната, двоповерхове ліжко, 2 письмових стола, 2 комода, шафи, особисті речі, різноманітні іграшки та дитячі речі. Відділом по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради 31.01.2019 здійснено обстеження умов проживання батька дитини, який мешкає за адресою: м.Запоріжжя, вул.Радісна, буд.37/Академіка Вернадського, буд.54. За результатами обстеження встановлено, що в пятикімнатному приватному будинку проживає батько дитини разом з дочкою. В будинку с необхідні меблі та побутові прилади, /(ля проживання, навчання сина є окрема кімната з ліжком, комодом, дитячім кутком, столом, комп'ютером, іграшками. [PERSON] с фізичною особою підприємцем, загальна сума його доходу за рік складає 47230грн. Відповідно до довідки ДНЗ №190 від 24.10.2018 малолітній [PERSON] відвідує вказаний заклад. В 2017-2018 році батько двічі на тиждень забирав дитину, брав участь у суспільному житті закладу. Питання визначення місця проживання малолітнього [PERSON], 12.08.2014р.н., розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району 07.02.2017 та 14.02.2019, на яких заслухані думки батьків дитини. Згідно з висновком практичного психолога 33111 №94 рекомендовано залишити дитину проживати з матірю. За результатами розгляду питання комісія з питань захисту прав дитини районної адміністрації міської ради дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з матірю. Вислухавши пояснення\~ позивача, пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку,\~що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступних підстав: Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, відповідно до\~ст. ст.\~81,\~13, ч.5 ст.263 ЦПК України\~розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення\~ст.4 ЦПК України,\~ст. 15 ЦК\~Україні, а також положення\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обовязків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині\~надання доказів на підтвердження позовних вимог. У судовому засіданні доведено та не заперечувалося сторонами, що між [PERSON] та [PERSON] був зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданим Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області виданий 31.08.2018, актовий запис №388 від 14.06.2013. Відповідно до ч. 1\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Стаття\~ж 55 СК України\~встановлює обов`язок дружини та чоловіка спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Крім того, за\~ст. 56 СК України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання, мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Та кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Але як слідує із позовної заяви, сторони шлюбні відносини фактично припинили у 2017 році, спільне господарство не ведуть, спроби примирення результату не дали, що дає суду підстави вважати, що вони про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби і взаємодопомоги не піклуються, шлюбні стосунки не підтримують, внаслідок чого шлюб носить формальний характер. Згідно ч. 2\~ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, враховуючи відносини між позивачем та відповідачем, відсутність бажання досягти примирення, обставини, на які посилається позивач, суд вважає, що подальше сумісне життя сторін, як подружжя, і збереження їх шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому такий шлюб, згідно вимог ч. 3 ст.\~105, ст.\~112 СК України\~підлягає розірванню. При цьому, за правилами ч. 2\~\~ст. 114 СК України\~у разі розірвання шлюбу судом він припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, а документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3\~ст. 115 СК України).\~\~ Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини разом з матір»ю суд виходить з наступного: Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження, видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 21.08.2014, актовий запис 1020. Місце проживання сина [PERSON] після народження, закономірно на той час, було зареєстровано за адресою місця реєстрації батька [PERSON] по вул. Радісна/вул. Академіка Вернадського, буд. 37/54, де сторони проживали на той час. З 19.08.2017 року, позивачка разом з сином, стала проживати за адресою: [INFO], однією сімєю разом з її старшим сином від першого шлюбу. Відповідно до\~ст. 180 Сімейного кодексу України\~(далі -\~СК України), батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 2\~ст. 181 СК України, домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою\~статті 181 СК України\~передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Враховуючи те, що відповідач проживає окремо і домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дітей відсутня, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їх малолітнього сина. Крім того, згідно із ч. 3\~ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1\~ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2\~ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів, визнання відповідачем позову в цій частині, а також відсутність будь-яких відомостей про перебування на утриманні відповідача інших осіб. Зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи з того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини (ч. 1\~ст.141 СК України), суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання дитини із відповідача у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів в даному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей в даному віці. В ході судового розгляду, між сторонами не було досягнуто домовленості щодо проживання дитини, проте відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. За приписами\~статті 141 СК України\~мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно із частинами першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За вимогами частини першої\~ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України\~передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Пунктом 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України"\~визначено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Питання визначення місця проживання малолітнього [PERSON], 12.08.2014р.н., розглядалось на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району 07.02.2017 та 14.02.2019, на яких заслухані думки батьків дитини. Згідно з висновком практичного психолога 33111 №94 рекомендовано залишити дитину проживати з матірю. За результатами розгляду питання комісія з питань захисту прав дитини районної адміністрації міської ради дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з матірю. Враховуючи викладене, та, виходячи переважно не з права батьків на спілкування і виховання, а з інтересів дитини, суд вважає, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір»ю та стягнення аліментів в частці від заробітку відповідача, - є законними та обґрунтованими, в зв»язку з чим підлягають задоволенню, але в розмірі ј частини усіх видів заробітку відповідача. При цьому, на підставі частини першої\~статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред'явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial