Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року у розмірі 45019,68 грн. та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати, в розмірі 9544,17 грн., з утриманням із цих сум передбачених законом податків та зборів. В обґрунтування позову посилається на те, що 20 серпня 1984 року вона працевлаштувалася на станцію Іловайськ «Донецької залізниці» на посаду чергового по станції. Після реорганізації 15 липня 2016 року структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, вона продовжила вже працювати у Виробничому підрозділі «Станція Іловайськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 31 березня 2017 року на підставі її заяви позивача було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України. На день її звільнення була нарахована, але по теперішній час не виплачена заробітна плата за березень 2017 року в розмірі 45019,68 грн.. Сума заборгованої компенсації станом на 22 березня 2019 року, тобто на день звернення до суду з даним позовом, становить 9544,17 грн.. Представник відповідача звернувся в суд із відзивом на позовну заяву з якого вбачається, що з позовними вимогами не погоджується та просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зокрема, посилається на те, що Указом Президента України №405-2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи» щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку та Луганську область з 07 квітня 2014 року також визначено районами проведення антитерористичної операції. У зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих в м. Іловайськ, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства, до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. Висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі м. Іловайськ. Відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знівелювало можливість відповідача виконати зобов`язання перед працівниками згідно трудового законодавства. Початок дії форс мажорних обставин є 20 березня 2017 року. Зазначив, що сам по собі факт звільнення позивача 31 травня 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості по заробітній платі за період часу з 16 березня 2017 року по 31 травня 2017 року, оскільки заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування в трудових відносинах. Позивачем була отримана заробітна плата за першу половину березня 2017 року у сумі 1164,19 грн.. З 16 березня 2017 року до структурного підрозділу не надходили від бухгалтерії виробничого підрозділу, на якому працювала позивач, первинні документи обліку робочого часу (оригінали або належним чином засвідчені копії) для нарахування та виплати заробітної плати, які б могли підтвердити факт роботи позивача в період з 16 березня 2017 року по 31 березня 2017 року. Таким чином, інформація стосовно заборгованості по заробітній платі на ім`я [PERSON] відсутня. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду із заявою про розгляд справи без їх участі, в якій позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Проте, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги не визнав у повному обсязі та заперечив проти їх задоволення. Згідно ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані в справі докази, встановив наступні обставини. Із записів трудової книжки [PERSON] вбачається, що з 1984 року позивач працювала на різних посадах на станції Іловайськ Донецької залізниці, яке в подальшому змінило назву на «Станцію Іловайськ «Донецької залізниці» (а.с.7-9). На підставі Наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 226/ос від 23 грудня 2014 року [PERSON] було переведено оператором при черговому по станції Іловайськ. (а.с.10) На підставі Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-IV, Постанови КМУ від 25 червня 2014 року № 200 Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська Залізниця», про що 15 липня 2016 року у трудовій книжці зроблено відповідний запис. (а.с.10) На підставі наказів ПАТ «Укрзалізниця» від 15 квітня 2016 року № 303 та наказу № 2-ос від 14 липня 2016 «Станція Іловайськ» «Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Іловайськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.10) 31 березня 2017 року на підставі наказу № 27-ос від 30 березня 2017 року, який долучено до матеріалів справи, [PERSON] звільнено з посади оператора при черговому по станції ВП «Станція Іловайськ» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років, з виплатою одноразової грошової допомоги в розмірі шести середньомісячних заробітків та компенсації за 8 днів відпустки. (а.с. 11) На підтвердження наявності заборгованості по заробітній платі та її розміру позивачем до позовної заяві надані протокол засідання комісії з встановлення трудового стажу та розміру одноразової грошової допомоги в зв`язку з виходом на пенсію від 31 березня 2017 року (а.с.12), довідку про доходи за період з 01 березня 2017 року по 31 березня 2017 року від 03 квітня 2017 року (а.с.13), з якої вбачається, що заробітна плата нарахована у розмірі 45019,68 грн., але не виплачена, та розрахунок по заробітній платі за березень 2017 року, який видано ВП ДС Іловайськ ДН Донецьк РФ «Донецька залізниця» ЄРДПОУ 40150216. (а.с.16) Згідно розрахунку заробітної плати за березень 2017 року [PERSON] нараховано 45019,68 грн., в тому числі компенсацію за сім днів відпустки у сумі 1441,30 грн. та 39685,26 грн. допомоги при виході на пенсію, перераховано на платіжну картку 31946,63 грн., сума до виплати - 4249,10 грн. (а.с.16) Згідно відомостей про виплату грошей, наведених у вставному аркуші до додатку № 2, [PERSON] 18 липня 2017 року під особистий підпис отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року у сумі 1164,19 грн. (а.с.51-52) Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпПУ, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Однак, суд відхиляє посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Крім того, трудова книжка позивача заповнена належним чином із зазначенням наказів про прийняття на роботу та його звільнення з роботи, скріплених печаткою підприємства. Наявність роздрукованих розрахункових листів, виданих позивачу, який використав їх як доказ наявної заборгованості із заробітної плати свідчить та розцінюється судом як обізнаність підприємства відповідача про існуючий обов`язок розрахунку та його невиконання. Крім того, згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією. Враховуючи, що судом встановлено факт перебування позивача в трудових відносинах з ПАТ «Укрзалізниця», який відповідачем не оспорюється, та при звільненні з підприємства остаточного розрахунку з позивачем проведено не було, та як заявлено позивачем, заборгованість по заробітній платі (нарахована) за березень 2017 року становить 45019,68 грн.. Проте, 18 липня 2017 року позивач отримала заробітну плату за першу половину березня 2017 року в сумі 1164,19 грн., яка без урахування обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів становить 1464,06 грн., що підтверджується копією вставного аркушу до додатку № 2, в якому розписалася позивач особисто, та довідкою про доходи, виданою 23 квітня 2019 року Структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с.50, 53). Як вбачається з даної довідки, виданої за період березень-липень 2017 року, суму у розмірі 31946,63 грн., яка значиться у табуляграммі за березень 2017 року (а.с.16), як така, що перерахована на платіжну картку працівника, позивачем не отримувалася. Цей факт також підтверджується довідкою про доходи від 03 квітня 2017 року, відповідно до якої [PERSON] нарахована заробітна плата в розмірі 45019,68 грн., але не виплачена. Відповідно до вимог ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, стягненню за березень 2017 року підлягає сума заборгованості у розмірі 43555,62 грн. (45019,68 грн. - 1464,06 грн.), з вирахуванням суми до оподаткування. А сума до виплати становить (31946,63 грн. + 4249,10 грн.) - 1164,19 грн.) 35031,54 грн. Правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 % акцій якого належать державі, визначено Законом України від 23 лютого 2012 року № 4442-VI «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (далі Закон № 4442-VI). Згідно п. 6 ст. 2 Розділу ІІ Закону № 4442-VI, товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до Закону № 4442-VI постановою № 200, утворено ПАТ «Укрзалізниця» на базі Укрзалізниці, підприємств залізничного транспорту, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1. До переліку, наведеного у зазначеному додатку, включено ДП «Донецька залізниця». Відповідно до частини 4 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. За змістом частини 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Отже, ПАТ «Укрзалізниця» у повному обсязі несе обов`язок оплати праці перед позивачем. Відповідачем до відзиву надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2. Суд приймає, як доказ відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати Науково-правовий висновок, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 2014 року і станом на 31 березня 2017 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає, але це не звільняє відповідача від взагалі проведення розрахунку з працівниками відповідно до трудового законодавства. Що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747св18. Норма ст. 67 Конституції України покладає обов`язок на кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно ст. 14 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI саме на роботодавця покладається обов`язок із нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці (ст. 14.1.222). Відповідно до ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок (ст. 168.1.1). Як зазначено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Тобто, при виплаті позивачу заборгованості по заробітній платі в розмірі 43555,62 грн., відповідач зобов`язаний утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Тому суд вважає, що вірним буде стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість по заробітній платі, яка нарахована без утримань, а відповідача зобов`язати утримати з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі. Що стосується позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, то суд виходить з наступного. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків ї виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20 грудня 1997 року № 1427. Під доходами слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. У рішенні Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року № 9 рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою КМУ від 23 квітня 1999 року № 692) компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Суд не погоджується з наведеним розрахунком позивача щодо компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, та при перерахунку отримав наступний результат: - компенсація втрати частини доходу за березень 2017 року = 35031,54 грн. (сума нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за березень 2017 року (з врахуванням виплачених сум) (після утримання податків і обов`язкових платежів) * індекс інфляції за період квітень 2017 року-лютий 2019 року = 7653,73 грн. У зв`язку з наведеним розрахунком, суд вважає, що позов в цій частині підлягає до задоволення частково та до стягнення належить компенсація втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 7653,73 грн. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до п. 2 частини 1 ст. 430 ЦПК України, у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати суд допускає негайне виконання рішень, але не більше ніж за один місяць, у зв`язку з чим суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі за один місяць - за березень 2017 року з (16 березня 2017 року по 31 березня 2017 року) в розмірі 43555,62 грн. Враховуючи, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що на день звернення до суду сума судового збору для фізичних осіб за звернення до суду з позовною заявою майнового характеру становила 704,80 грн., а позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 661,47 грн.

Outcome: partial