Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

В серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] мотивуючи свої вимоги тим, що з 27.10.1956 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР житловий будинок [ADDRESS] є їх спільним сумісним майном. [INFO] померла [PERSON] і після її смерті відкрилася спадщина на належну їй ? частину зазначеного будинку. Він є сином померлої [PERSON], який з народження і по теперішній час постійно проживав в зазначеному будинку, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Крім нього, спадкоємцем після смерті матері є [PERSON] Їх частки мають складати по ? частини спадкового майна. Відповідно до договору дарування від 06.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К. Т., зареєстрованому в реєстрі за № 419, [PERSON] подарував [PERSON] зазначений житловий будинок. 04.06.2013 він звернувся до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про надання йому свідоцтва про право на спадщину за законом на частку зазначеного будинку. Своєю постановою від 12.06.2013 нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу та рекомендовав звернутися до суду. Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 06.03.2013, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К. Т., зареєстрований в реєстрі за № 419 та визнати за ним право власності на ? частину домоволодіння з усіма господарським та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 10.01.2014 позов не визнав, пояснив, що збудував будинок ще до шлюбу з [PERSON] Відповідач [PERSON] позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, надала суду письмові заперечення проти позову. Ухвалою суду від 10.01.2014, занесеною до журналу судового засідання, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено [PERSON], який також є сином спадкодавця [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини. Згідно з свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 27 жовтня 1956 року (а. с. 13). Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 23.05.1957, укладеного виконкомом Сталінської райради та [PERSON], останньому на праві безстрокового користування надано земельну ділянку [ADDRESS] загальною площею 536 кв. м. (а. с. 37-38). Згідно з актом від 28.10.1960 прийомки до експлуатації індивідуального домоволодіння [ADDRESS], зазначений будинок введено в експлуатацію (а. с. 45-47). Право власності на спірний житловий будинок зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 04 січня 1961 року на підставі договору про забудову від 22.05.1957 (а. с. 37-39). Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 вересня 2012 року за № 1015 змінено адресу житлового будинку з [ADDRESS] на [ADDRESS]. Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Посилання відповідача [PERSON] на те, що будинок збудовано до 27 жовтня 1956 року спростовується матеріалами справи, а саме актом про введення в експлуатацію в п. 1 якого комісією встановлено, що будівництво розпочато у 1957 році та завершено у 1960 році, витягом про реєстрацію права власності у якому зазначено, що підставою виникнення права власності є договір про право забудови від 22.05.1957. Інших належних і допустимих доказів виникнення права власності до 27 жовтня 1956 року відповідачами не надано. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що право власності на спірний будинок [ADDRESS] у [PERSON] виникло в момент перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та спірний будинок був спільною сумісною власністю подружжя не зважаючи на реєстрацію за [PERSON] Як зазначає позивач, ні домовленістю між подружжям, ні законом, ні рішенням суду частки співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя не було змінено, а отже, виходячи з рівності часток, [PERSON] належала ? частина домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельної ділянки, яка розташована під домоволодінням, господарськими будівлями та спорудами. Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а. с. 12). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну їй ? частину домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельної ділянки, яка розташована під домоволодінням, господарськими будівлями та спорудами. Частиною 1 статті 529 ЦК УРСР (1963 р., що діяв на час відкриття спадщини) визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її чоловік - [PERSON], її син - [PERSON] ( свідоцтво про народження серії [NUMBER]) (а. с. 11) та син [PERSON] Згідно будинкової книги в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 21.01.1965; [PERSON] з 03.11.1977; [PERSON] з 27.01.1989; [PERSON] з 24.03.2011 ( а. с. 48-49). Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р., що діяв на час відкриття спадщини) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Вказана норма передбачала прийняття спадщини шляхом вступу або в управління спадковим майном або у володіння спадковим майном. Володіння майном це перебування майна у безпосередньому фізичному чи юридичному віданні володільця, у сфері його фактичного господарського чи іншого впливу. Доказів того, що [PERSON] у встановленому порядку відмовився від прийняття спадщини сторонами не надано. Оскільки позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали у спірному будинку, що є спадковим майном, на час відкриття спадщини та після, що підтверджується будинковою книгою, а тому вони вважаються такими, що прийняли спадщину фактично вступивши у володіння нею. 04.06.2013 [PERSON] звернувся до Другої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про надання йому свідоцтва про право на спадщину за законом на частку зазначеного будинку. Своєю постановою від 12.06.2013 нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу та рекомендовав звернутися до суду (а. с. 14). За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на ? частку спірного будинку в порядку спадкування після смерті [PERSON] є обгрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до договору дарування від 06.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К. Т., зареєстрованому в реєстрі за № 419, [PERSON] подарував [PERSON] зазначений житловий будинок (а. с.15). Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України саме власникові належить право розпорядження власністю. Частина 1 статті 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відчуження відповідачем [PERSON] всього спірного будинку порушує права та інтереси позивача, а відчуження ? частки спірного будинку, яка є часткою у спадщині належною позивачу суперечить вищевказаним нормам Цивільного кодексу України про реалізацію правомочності щодо розпорядження власністю та непорушності права власності, його позбавлення або обмеження, що є підставою для визнання правочину в частині відчуження ? частки будинку недійсним. В постанові Пленуму Верховоного Суду України від 06.11.2009 за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" висловлено правову позицію, а саме, згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Суд приходить до висновку, що відповідач виявив волю щодо дарування майна і у суду не має підстав вважати, що у випадку, якщо б відповідач [PERSON] знав, що він може подарувати лише 3/4 частки спірного будинку його воля щодо дарування змінилася. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним підлягають частковому задоволенню, а саме необхідно визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку від 06.03.2013, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською Катериною Тарасівною, зареєстрований в реєстрі за № 419, а саме в частині дарування 1/4 частки житлового будинку [ADDRESS]. Суд не може прийняти до уваги заперечення представника відповідача щодо того, що позивач як на підставу позову посилається не на ті норми законодавства, оскільки підставами позову є фактичні обставини, а не норми права на які посилається позивач. Такого висновку можна дійти з аналізу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, а також таку правову позицію неодноразово висловлював у судових рішеннях Верховний Суд України. Враховюючи те, що позовні вимоги задоволено частково, однак задоволено вимогу і матеріального і нематеріального характеру, суд вважає, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в рівних частинах. На підставі викладеного та

Outcome: partial