Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся 25.11.2016 року до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду в звязку з ушкодженням здоровя в розмірі 275600,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що пропрацював в період з 25.11.1985р. по 06.07.1998р., та з 16.07.1999р. по 05.12.2003р. на посадах горнового 5 розряду, підземного гірничого робітника 2 розряду, підземного монтажника, підземного прохідника 4 розряду на підприємстві Комбінат «Кривбасшахтопроходка» (реорганізованому ТОВ «Проходка», Державна акціонерна компанія «Укррудпром» Трест «Кривбасшахтопроходка»), правонаступником якого є Державний спеціалізований будівельно монтажний трест по підземному будівництву і реконструкції шахт, кар`єрів (далі ДП «Трест «Кривбасшахтопроходка»); 05.12.2003 року звільнений з підприємства у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікацій або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи ст. 40 п.2 КЗпП України. Зазначає, що до таких наслідків призвело те, що 04 серпня 2003 року о 14 годині 30 хвилин, під час виконання робіт на ДП «Трест «Кривбасшахтопроходка», з позивачем трапився нещасний випадок, внаслідок якого він був уражений струмом. Даний факт підтверджується Актом про нещасний випадок №9, який стався з позивачем 04 серпня 2003 року. Висновком МСЕК позивачу первинно 01.03.2004р. було встановлено 80% втрати професійної працездатності - по трудовому каліцтву, при повторному переогляді 11.01.2008р. йому встановлено 100% втрати професійної працездатності - по трудовому каліцтву та визнано інвалідом І групи. У звязку із тим, що стан здоров`я позивача не поліпшився, йому 28.11.2008р. висновком МСЕК встановлено 100% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та І групу інвалідності на безстроковий термін. Через нещасний випадок стан здоровя його постійно погіршується, порушено функціонування всього організму, він постійно потрібує допомоги рідних (сторонніх осіб), не може самостійно пересуватися та забезпечувати себе фізично, через повну втрата функції ходьби потребує сторонньої допомоги, тому з ним постійно знаходяться дружина або дочка. Згідно висновків лікарів протипоказано: важка фізична праця, перевтомлюватися, рухатися; постійний нагляд лікарів, стаціонарне лікування, постійно приймати ліки, постійний масаж, щорічні курси реабілітації, санаторно-курортне лікування в санаторіях з захворюваннями опорно-рухового апарату. Позивач постійно переносить фізичні страждання: постійний головний біль, нудота, оніміння лівої половини тіла, прогресивно наростаючу слабкість в ногах, прогресивне зниження пам`яті, вразливість до яскравого світла, тому звернувся до суду з цим позовом. Позивач в судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] (довіреність від 17.11.2016 року, дійсна до 17.11.2019 року) /п.с.27/, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилався на обставини, викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити. Зазначив, що в звязку з трудовим каліцтвом, втратою працездатності в розмірі 100% та визнанням інвалідом 1 групи на безстроковий термін, позивач зазнає щоденно фізичного болю та моральних страждань. Представник відповідача - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області [PERSON] заперечувала проти позову, посилаючись на те, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області є неналежним відповідачем, оскільки актом П-4 винним у нещасному випадку визнано підприємство; не встановлено факт заподіяння шкоди. Крім того, з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», згідно ч.8 ст. 36 якої відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, тому відсутні підстави для покладення на Відділення виконавчої дирекції фонду обов'язку здійснювати таку виплату. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди на вказану суму; не надано доказів того, що в житті позивача відбулися які-небудь зміни; пропущено строк позовної давності, який згідно ст. 233 КЗпП України у разі заподіяння працівникові моральної шкоди внаслідок небезпечних чи шкідливих умов праці, становить три місяці. Просила у задоволенні позову відмовити. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Судом встановлено, що позивач пропрацював в період з 25.11.1985р. по 06.07.1998р., та з 16.07.1999р. по 05.12.2003р. на посадах горнового 5 розряду, підземного гірничого робітника 2 розряду, підземного монтажника, підземного прохідника 4 розряду на підприємстві Комбінат «Кривбасшахтопроходка» (реорганізованому ТОВ «Проходка», Державна акціонерна компанія «Укррудпром» Трест «Кривбасшахтопроходка»), правонаступником якого є Державний спеціалізований будівельно монтажний трест по підземному будівництву і реконструкції шахт, кар`єрів (далі ДП «Трест «Кривбасшахтопроходка»); 05.12.2003 року звільнений з підприємства у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікацій або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи ст. 40 п.2 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.5-9). Відповідно до Акту розслідування нещасного випадку від 04.08.2003р. (форма Н-5), винним у нещасному випадку визнано прохідника [PERSON], механіка підземного гірничокапітальної дільниці «Південного ГЗК» [PERSON] Відповідно п.4 акту причиною нещасного випадку є залучення до роботи робітника не за спеціальністю (а.с.13,14). Відповідно до Акту про нещасний випадок №9 від 06.08.2003р. (форма Н-1) причиною нещасного випадку є залучення до роботи робітника не за спеціальністю (а.с.10,11). Відповідно до висновку МСЕК йому первинно 01.03.2004р. було встановлено 80% втрати професійної працездатності - по трудовому каліцтву (а.с.15). При повторному переогляді 11.01.2008р. позивачу повторно було встановлено 100% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та визнано інвалідом 1 групи (а.с.15). 28.11.2008р. при повторному переогляді також встановлено 100% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 1 групи на безстроковий термін. Протипоказано - важка фізична праця, перевтомлюватися, рухатися (а.с.16). Відповідно до медичних довідок, [PERSON], в звязку з погіршенням стану здоровя неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Інституті промислової медицини м. Кривого Рогу. Внаслідок завданих травм, позивачу був встановлений діагноз: виробнича травма, ураження електрострумом, контактний електроопік лівого передпліччя. Згідно медичних документів лікарями встановлено рекомендації: постійний нагляд лікарів, стаціонарне лікування, постійно приймати ліки, постійний масаж, щорічні курси реабілітації, санаторно-курортне лікування в санаторіях з захворюваннями опорно-рухового апарату (а.с.17-25). Ст.ст. 21, 28 Закон України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» покладено обов'язок на відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з втратою ним професійної працездатності. Факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв'язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, встановлений в судовому засіданні. Позивач переносить моральні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-ІІ «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-ІV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12, і в силу ст.ст. 214. 360-7 ЦПК Україну, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV (далі - Закон). Відповідно до ст. 1 Закону № 1105-ХІV завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Згідно з підп. «Е» п.1 ч.1 ст.21 Закону № 1105-ХІV, у редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду. У рішенні Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 22 лютого 2001 року N 2272-ІІІ, пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року N 717-У, якими внесено зміни до статей 1, 21, 28, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV. У мотивувальній частині вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Зважаючи та те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, так як позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності з 01.03.2004 року, то він на підставі ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача - Відділення Фонду. Розмір моральної шкоди визначений судом з урахуванням роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Суд при постановлені рішення врахував характер наслідків трудового каліцтва позивача, пов'язаних з ним фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд вважає, що в даному випадку відповідач повинен виплатити позивачеві моральну шкоду. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан її здоров'я, втрату професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 70000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивача слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial