Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором найму житла, посилаючись на наступне. 14 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено письмовий договір найму житла, відповідно до якого сторони домовилися, що позивач (орендодавець) передав відповідачу (орендарю) в тимчасове користування будинок, який розташований по [ADDRESS], який належить позивачу на праві власності. Відповідно до умов договору, термін оренди складав 1 рік, з 14.09.2015 року по 14.09.2016 року, орендна плата на місяць - 500,00 грн., комунальні послуги належало сплачувати відповідачу. В порушення умов договору відповідач в листопаді 2015 року без попередження залишив орендоване житло, не сплативши орендну плату за три місяці в сумі 1500,00 грн., та також не розрахувався за електроенергію на суму 880,00 грн., постачання газу - 1800,00 грн., води - 180,00 грн., телефонний зв'язок та інтернет - 750,00 грн., вивіз сміття - 200,00 грн., відкачку нечистот - 200,00 грн. Таким чином загальна сума боргу склала 4000,00 грн. При зверненні позивача до відповідача з проханням розрахуватись за комунальні послуги, відповідач пояснив, що коштів у нього не має, та написав розписку відповідно до якої до 15.12.2015 року зобов'язався сплатити борг, однак на даний час кошти позивачу повернені не були, що стало підставою для звернення до суду. Позивач у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, однак його представник у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, з підстав наведених у відзиві, зазначив, що договір оренди житла не є підставою для стягнення боргу з відповідача, оскільки на момент укладення даного договору відповідач був неповнолітнім, отже не мав цивільно-правової дієздатності, договір не зареєстровано у встановленому законом порядку, тому договір є недійсним. Також пояснив, що відповідач дійсно проживав в орендованому будинку за адресою [ADDRESS], який належить позивачу, а кошти за користування комунальними послугами в повній мірі були ним сплачені шляхом надання коштів особисто відповідачу. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Так, відповідно до копії договору оренди від 14.09.2015 року, орендодавець [PERSON] з однієї сторони та орендарі [PERSON], [PERSON] з іншої сторони, уклали договір оренди житла, відповідно до якого домовилися, що орендодавець надає орендарям, а вони приймають у тимчасове користування будинок (квартиру), який розташований по [ADDRESS] строком на 1 рік, з 14.09.2015 року по 14.09.2016 рік, орендна плата складає 500,00 грн. щомісячно та виплачується наперед до 14 числа кожного місяця, сплата комунальних послуг повністю покладається на орендаря, тобто відповідача згідно з рахунків відповідних установ. Даний договір підписаний сторонами. Відповідно до оригіналу боргової розписки від 29.11.2015 року, яка була досліджена у судовому засіданні, відповідач, [PERSON] зазначив, що дійсно проживав за адресою [ADDRESS] та заборгував за проживання та комунальні послуги 2495,00 грн., які зобов'язався сплатити позивачу на протязі двох тижнів, до 15.12.2015 року. Представник відповідача зазначив, що вищевказана боргова розписка не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому до уваги судом не може бути взята. Так, судом було досліджено копію довідки про користування електричною енергією від 13.11.2017 року, копію довідки від 15.11.2017 року про споживання природного газу, копії квитанцій про сплату послуг з водопостачання з відміткою «оплачено», та копію виписки за користування та оплати послугами телефонного та інтернет зв'язку, дані довідки надані за період з вересня по листопад місяці 2015 року, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог про стягнення боргу за користування відповідачем комунальними послугами. З наданих довідок не вбачається наявності заборгованості, не конкретизовано, хто сплачував рахунки, отже не є підтвердженням наявності заборгованості відповідача за оплату житлово-комунальних послуг. Щодо оплати послуг за відкачку нечистот, у судовому засіданні було опитано свідка [PERSON], який зазначив, що дійсно здійснював відкачку нечистот у будинку за адресою [ADDRESS] навесні 2015 року, оскільки надалі у нього закінчився термін дії свідоцтва на заняття підприємницькою діяльністю, отже відкачка нечистот в період проживання відповідача або після того жодними доказами не підтверджена та спростовано поясненнями свідка, який показав, що в період проживання відповідача та після цього нечистоти не відкачував. Письмові покази свідка [PERSON] щодо вивозу сміття суд до уваги не бере, оскільки вони не підтвердженні жодними іншими докази та матеріалами справи. Застосовуючи норми матеріального права суд виходив з такого. Згідно п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори ). Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Відповідно до ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Стаття 811 ЦК України визначає, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Згідно ст.820 ЦК України наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідачем та його представником до суду не надано доказів на підтвердження сплати коштів за договором найму житла. Разом з тим, суд бере до уваги боргову розписку відповідача, яка не є договором позики в розумінні ст.1074 ЦК України, однак підтверджує наявність правовідносин між сторонами та наявності несплаченої заборгованості за оренду житла та користування комунальними послугами у розмірі 2495,00 грн., розписка не оспорювалася, у судовму засіданні судом було досліджено її оригінал. Представник відповідача при запереченні позовних вимог посилався на ту обставину, що на момент укладання договору відповідач був неповнолітнім, отже договір є недійсним. Суд, не погоджуючись з даним твердженням, виходив з такого. Так, судом також встановлено, що на момент укладення договору оренди житла від 14.09.2015 року, відповідач був неповнолітній, а саме йому виповнилося 17 років, оскільки він народився 12 травня 1998 року, що підтверджується довіреністю. Відповідно до ст.30 ЦПК України Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.32 ЦК України неповна цивільна дієздатність фізичної особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, а саме самостійно вчиняти дрібні побутові правочини , здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім'я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону. За наявності достатніх підстав суд за заявою батьків (усиновлювачів), піклувальника, органу опіки та піклування може обмежити право неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами або позбавити її цього права. Суд скасовує своє рішення про обмеження або позбавлення цього права, якщо відпали обставини, які були підставою для його прийняття. Порядок обмеження цивільної дієздатності неповнолітньої особи встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до ч.1 ст.33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Отже, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги той факт, що на момент укладання договору найму житла відповідач досяг 17 років, проживав окремо від батьків разом з співмешканкою, яка є також стороною договору, що представником відповідача не заперечувалося, мав власний заробіток, то суд вважає що відповідач мав цивільно-правову дієздатність на укладання договору найму житла, як такого, що задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та позивач має право вимоги до відповідача про повернення боргу за договором найму житла. Посилання відповідача на ту обставину, що договір оренди житла не зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому не може створювати юридичних наслідків спростовується наступним. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) обов'язковій державній реєстрації підлягають, крім інших, право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами. Цим Законом встановлено, що до 1 січня 2012 року державна реєстрація права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами, проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Проте, відповідно до Кодексу житло як об'єкт нерухомості виокремлено в окрему правову категорію і не може ототожнюватися з об'єктами, речові права щодо яких виникають з підстав, визначених § 4 глави 58 "Найм (оренда)" Кодексу. З огляду на загальні засади регулювання відносин найму (оренди), що визначені Кодексом, а також виходячи із положень Закону, норми останнього щодо обов'язковості державної реєстрації такого речового права як користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами, не поширюються на правовідносини, що виникають з договорів найму (оренди) житла. Отже, договір оренди житла від 14.09.2015 року державній реєстрації в обов'язковому порядку не підлягає. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що у судовому засіданні позивачем було доведено факт порушення його права, та вражає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за користування житлом та комунальними послугами у розмірі 2495,00 грн., оскільки наявність заборгованості в розмірі який вказує позивач матеріалами справи не підтверджена. Вирішуючи справу,

Outcome: partial