Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить встановити факт сумісного проживання з 17.07.1997 року по [INFO] року позивача та [PERSON], який помер [INFO] року, та визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 24.06.1993 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, який 16.07.1997 року було розірвано через особисті непорозуміння та наміром чоловіка виїхати на батьківщину до Грузії. Але, після розірвання шлюбу, [PERSON] залишився проживати з позивачем та бути зареєстрованим в квартирі, де вони разом проживали за адресою: [ADDRESS]. Згодом [PERSON] змінив своє рішення щодо поїздки до Грузії, відносини налагодились, та вони почали проживати з позивачем як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Відповідно до рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів за №183-28 від 16.07.1996 року, однокімнатну квартиру [ADDRESS] було виключено з числа службових, та внесено зміни до договору найму з оформленням особового рахунку на ім'я позивача, складом сім'ї є дві особи - позивач та її чоловік [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Київської ради від 06.04.1999 року за №95-14-квартирі №16 було присвоєно №16-А. З довідки КП «Жилкомсервіс» від 11.04.2011 року слідує, що позивач та її чоловік [PERSON] проживали та були зареєстровані в [ADDRESS], [PERSON] з 1985 року, а [PERSON] з 29.09.1993 року, а 26.05.1999 року вони були зняті з реєстрації у зв'язку з перенумерацією даної квартири на №16-А. 02.07.1999 року позивач разом зі своїм чоловіком приватизували вказану квартиру, та отримали свідоцтво про право власності на неї. [INFO] року [PERSON] помер, оскільки хворів на закриту форму туберкульозу легенів, та знаходився на обліку в протитуберкульозному диспансері з 09.12.2006 року по 22.12.2009 року. З часу розірвання шлюбу та по момент смерті [PERSON], позивач з останнім проживали разом як чоловік та дружина, вели сумісне господарство, мали спільний бюджет, піклувались один про одного. [PERSON] не мав родичів у м. Харкові, позивач займалась всіма питаннями його поховання. Також вони проживала та були зареєстровані разом у зазначеній квартирі. У встановлений законом строк позивач звернулась до нотконтори із заявою про прийняття спадщини, але постановою Першої ХДНК від 24.05.2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину після смерті [PERSON] у зв'язку з відсутністю підстав для закликання до спадкоємства за законом. Спадкове майно після смерті [PERSON] складається з ? частини квартири [ADDRESS], яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02.07.1999 року. Тому позивач змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача ХМР в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав до суду заяву, в якій просить розглянути вказану справу за відсутності представника ХМР та ухвалити рішення згідно чинного законодавства України, яке не буде порушувати інтереси третіх осіб. Суд, вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 24.06.1993 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, який було розірвано 16.07.1997 року. Рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів за №183-28 від 16.07.1996 року, однокімнатну квартиру [ADDRESS] було виключено з числа службових, та внесено зміни до договору найму з оформленням особового рахунку на ім'я позивача, складом сім'ї є дві особи - позивач та її чоловік [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Київської ради від 06.04.1999 року за №95-14-квартирі №16 було присвоєно №16-А. З довідки КП «Жилкомсервіс» від 11.04.2011 року слідує, що позивач та її чоловік [PERSON] проживали та були зареєстровані в [ADDRESS], [PERSON] з 1985 року, а [PERSON] з 29.09.1993 року, а 26.05.1999 року вони були зняті з реєстрації у зв'язку з перенумерацією даної квартири на №16-А. 02.07.1999 року позивач разом зі своїм чоловіком приватизували вказану квартиру, та отримали свідоцтво про право власності на неї за реєстр. №2-99-157624. [PERSON] з 09.12.2006 року по 22.12.2009 року хворів на закриту форму туберкульозу легких, та перебував на обліку в диспансері, а [INFO] року помер. По день своєї смерті [PERSON] проживав разом з позивачем та був зареєстрованій у належній їм квартирі. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні зазначили що позивач разом з померлим [PERSON] проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний побут, бюджет. За приписами ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Так званий "цивільний шлюб" - це побутова категорія, яка свідчить лише про наявність однієї ознаки шлюбу - сімейного союзу жінки та чоловіка. Отже, жінка та чоловік у цьому союзі мають статус сім'ї, але не мають статусу подружжя. Ознаками родини є спільне проживання, наявність при цьому проживанні спільного господарства, проява шлюбних відносин перед іншими особами (в листуванні, документах, спільних заявах та ін.), взаємна підтримка один одного, проживання з ними дітей та інші обставини, які можуть характеризувати відносини між чоловіком та жінкою як сімейні. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно з ч. 2 цієї статті у судовому порядку встановлюються факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 60 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при розгляді цієї справи позивачу необхідно було довести спільне проживання з відповідачем, ведення спільного побуту, існування взаємних прав та обов'язків сторін, та мету встановлення факту. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Позивач просить визнати період сумісного проживання з померлим з 17.07.1997 року. Однак, нормами Кодексу про шлюб і сім'ю України, який був чинним до січня 2004 року, не було передбачено можливості визнання факту спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Оскільки Сімейний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, то ст. 74 СК України не розповсюджується на правовідносини, які виникли до дати набрання ним законної сили, а тому у судовому порядку не можуть встановлюватись факти проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу до 1 січня 2004 року, оскільки вони не породжують правових наслідків. За вказаний період необхідно звертатися до суду з позовом про поділ майна і доводити обставини, передбачені ст. 17 Закону України «Про власність». Таким чином, позовна вимога про встановлення факту сумісного проживання позивача разом з померлим [PERSON] за період з 17.07.1997 року по [INFO] року однією сім'єю підлягає задоволення частково, а саме за період з 01.01.2004 року по [INFO] року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями ст.. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно приписів ч.1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, позивач є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON] Приписами ч.1 ст. 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до наданої до суду копії спадкової справи №656/2016 року після смерті [PERSON] заведеної в Першій ХДНК, після смерті останнього з заявою про прийняття спадщини звернулась лише [PERSON], інших заяв про прийняття спадщини, та про відмову від спадщини, або про видачу свідоцтва про право на спадщину від спадкоємців не надходило. Свідоцтва про право на спадщину не видавались. Але, постановою від 24.05.2017 року нотаріальною конторою було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] у зв'язку з відсутністю підстав для закликання до спадкоємства за законом, та запропоновано звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial