Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 24 вересня 2013 року АКБ «Форум», правонаступником якогоє є ПАТ «БАНК ФОРУМ» і ТОВ «Донметіндастрі» було укладено кредитний договір № 1-0010/13/15-КL, відповідно до якого позичальнику були надані кредитні кошти у формі відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 700 000,00 доларів США строком користування по 19 вересня 2014 року, зі сплатою 12,0% за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором між банком та відповідачем укладено договір поруки № 1-0372/13/15-Р, за умовами якого відповідач поручився за виконання ТОВ «Донметіндастрі» зобовязань за кредитним договором № 1- 0010/13/15КL від 24.09.2013 року у повному обсязі в межах сумарного максимального ліміту фінансування, що становить 700 000,00 доларів США, процентів, комісій та неустойки. В супереч умовам договору, позичальник припинив належне виконання умов договору. У звязку з неналежним виконанням умов договору позичальнику та поручителю були направлені вимоги про виконання зобовязання, які залишилися без реагування. Заборгованість за кредитним договором була зменшена на 48427,96 доларів США внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Станом на 29 березня 2017 року заборгованість позичальника з повернення тіла кредиту становить 645\~138,72 долара США, окрім того у звязку з порушенням строку виконання зобовязання позичальник має сплатити пеню в розмірі 58279,05 грн. Тому просить стягнути з відповідача, якій є поручителем, заборгованість в розмірі 645138,72 долара США та 58279,05 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідача та 3-ї особи позов заперечив та пояснив, що виконання зобовязання позичальника за кредитним договором були забезпечені договором застави грошових коштів відповідача в розмірі 700\~000 доларів США., які знаходилися на депозитних рахунках у позивача. Відповідно до договору застави заставлене право вимоги вважається відступленим без необхідності укладення додаткових договорів. Банк не повідомляв про відмову від використання свого права на задоволення своїх вимог за рахунок заставлених грошових коштів. Вважає, що зобовязання позичальника за кредитним договором були в повному обсязі виконані за рахунок заставленого майна та борг відсутній. Зазначив, що ані позичальник, ані поручитель жодних повідомлень від банку з приводу виконання зобовязання за кредитним договором не отримували. Також пояснив, що позичальник та відповідач зареєстровані у м. Донецьк на тимчасово непідконтрольній території та банк безпідставно вимагає сплати пені з огляду на положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Тому просить відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду докази, суд вважає позов частково обґрунтованим з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 627 та відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. В ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Судом встановлено, що 24 вересня 2013 року між АКБ «Форум», правонаступником якого з є ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ТОВ «Донметіндастрі» було укладено кредитний договір № 1-0010/13/15-КL, відповідно до якого позичальник отримав кредит у формі відновлювальної кредитної лінії окремими частинами з максимальним лімітом заборгованості в сумі 700000 доларів США строком користування по 19 вересня 2014 року та зі сплатою 12,0% за користування кредитними коштами. Пунктами 2.3.4, 3.1. - 3.6.3., 4.1. - 4.3. Кредитного договору передбачено порядок та розміри погашення заборгованості за кредитом та процентами. Згідно з п. 7.2.1. Кредитного договору, при настанні Випадку Порушення Зобовязання, Кредитор, на свій розсуд, має право вимагати дострокового погашення заборгованості за Кредитом, сплати процентів та/або комісій, можливої неустойки (штрафу, пені), відшкодування збитків тощо, та відповідно до положень п. 7.2.5. має право звернути стягнення на передане в заставу та іпотеку майно. Згідно з пунктами 7.1., 7.1.1. Кредитного договору, сторони погодили, що випадком порушення зобовязань є невиконання чи неналежне виконання Позичальником будь-якого обовязку за Договором зокрема не погашення заборгованості та не сплата відсотків за користування кредитом, неустойки (штрафу, пені). В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 24 вересня 2013 року між банком та відповідачем укладено договір поруки № 1-0372/13/15-Р, за умовами якого відповідач взяв на себе зобовязання солідарно відповідати разом з позичальником за виконання забезпеченого зобовязання ТОВ «Донметіндастрі» за Кредитним договором № 1- 0010/13/15КL від 24.09.2013 року у повному обсязі в межах сумарного максимального ліміту фінансування, що становить 700 000,00 доларів США, процентів, комісій та неустойки. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобовязальними відносинами, є самостійним субєктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу). На виконання умов Договору Банком наданий Позичальнику кредит, що підтверджується меморіальним ордером № 473997 від 24.09.2013 року. В той же час, позичальник взяті на себе зобовязання належним чином не виконав у звязку з чим станом на 29 березня 2017 року позичальник має перед Банком заборгованість з повернення кредиту в сумі 645138,72 долара США. Даний висновок суду підтверджується випискою по рахунку (а.с. 212-213) та не спростований відповідачем та 3-ю особою. Суд не може взяти до уваги посилання відповідача та 3-ї особи на те, що виконання зобовязання за кредитним договором було забезпечене заставою (договір застави № 1-0373/13/15-ZS від 24 вересня 2013 року майнових прав вимоги за договором банківського вкладу) права вимоги отримання грошових коштів за Договорами банківського вкладу № 2635/1500/638809 від 24 вересня 2013 року, № 2635/1500/638810 від 24 вересня 2013 року, № 2635/1500/638812 від 24 вересня 2013 року, № 2635/1500/638814 від 24 вересня 2013 року, № 2635/1500/638815 від 24 вересня 2013 року; № 2635/1500/638816 від 24 вересня 2013 року, № 2635/1500/638813 від 24 вересня 2013 року, № 2635/1500/638817 від 24 вересня 2013 року, № 2635/1500/638818 від 24 вересня 2013 року, № 2635/1500/638820 від 24 вересня 2013 року, № 2635/1500/638822 від 24 вересня 2013 року, № 2635/1500/638823 від 24 вересня 2013 року на загальну суму 700 000 (сімсот тисяч) доларів США. У звязку чим, банк отримав задоволення усіх своїх вимог за рахунок предмету застави. Так, дійсно зобовязання позичальника за даним кредитним договором було забезпечене як порукою відповідача, так й заставою. Однак, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення;\~\~5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що установлений договором або законом. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Договором поруки, укладеним з відповідачем передбачено обовязок останнього відповідати разом з позичальником за виконання забезпеченого порукою зобовязання. У звязку з чим, звернення позивача до суду з позовом до відповідача, як поручителя, про стягнення заборгованості за забезпеченим кредитним договором є цілком обґрунтованим. При цьому, відповідач та 3-я особа не надали суду жодних доказів на підтвердження виконання зобовязання позичальника за кредитним договором, чи отримання позивачем задоволення своїх вимог у повному обсязі шляхом звернення стягнення на предмет застави. Також суд вважає за необхідне зауважити, що ПАТ «Банк Форум» віднесений до категорії до категорії неплатоспроможних та Рішенням виконавчої дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.06.2014 року розпочата процедура ліквідації банку. Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобовязань. Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинних шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі. Процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульовано Законом, який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини. Стаття 1 Закону визначає, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у звязку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону тимчасова адміністрація процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку, в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 згаданої статті Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, норми наведеного Закону стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але й регулюють будь-які відносини, що виникають у звязку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, у тому числі відносини з клієнтами фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку. Стаття 34 Закону встановлює, що Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Нормами статті 36 Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Так, відповідно до частини пятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобовязань перед кредиторами та зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів); зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом, нарахування відсотків за зобов'язанням банку перед кредиторами. Пунктом 8 статті 26 вказаного Закону встановлено, що Фонд не відшкодовує, зокрема кошти за вкладом у банку, якщо такий вклад використовується вкладником як засіб забезпечення виконання іншого зобовязання перед цим банком, у повному обсязі вкладу до дня виконання зобовязань. Відповідно до частини третьої статі 46 даного Закону вимоги за зобовязаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть предявлятися тільки в межах ліквідаційної процедури. Стаття 52 Закону визначає черговість та порядок задоволення вимог до банку, а також оплату витрат та здійснення платежів. Отже, у будь-якому разі в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону, у звязку з чим припинення зобовязань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону, не допускається. Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 грудня 2016\~року у справі № 6-2047цс16. Також не заслуговує на увагу посилання відповідача та 3-ї особи на те, що вони не отримали вимоги банку про виконання зобовязання. Так, відповідно до умов договорів (зокрема п. 3.1.6 договору поруки) поручитель протягом 5 днів з дня зміни місця постійного та/або фактичного місця проживання має повідомити про це банк з наданням повязаних документів. З пояснень представника відповідача та 3-ї особи вбачається, що з відповідач змінив місце свого проживання у звязку з проведенням антитерористичної операції та став мешкати в м. Суми. При цьому сам представник відповідача пояснив, що не має доказів на підтвердження виконання відповідачем обовязку визначеного п. 3.1.6 договору поруки. З матеріалів справи вбачається, що вимога про дострокове виконання зобовязання була направлена банком 17.09.2014 року за адресами позичальника та поручителя, що зазначені у договорах, відповідно кредитному та поруки (а.с. 29-34) У звязку з чим, суд вважає що банком належним чином виконаний обовязок визначений договором. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні і банком дана вимога закону була дотримана. В той же час, вимагаючи стягнення з відповідача пені в розмірі 58279,05 грн. банк не врахував, що той факт, що місце знаходження позичальника та зареєстроване місце постійного проживання відповідача є місто Донець, тобто тимчасово непідконтрольна територія України. Згідно ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції з 14.04.2014 року банкам забороняється нараховувати пеню та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що проводять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція. З огляду на наведене вимога позивача про стягнення з відповідача пені не ґрунтується на законі. Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, сторони мають виконувати зобовязання належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України.\~\~ Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Зважаючи на наведене, суд вважає що заявлений позивачем позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню на користь банку заборгованість ТОВ «Донметіндастрі» за кредитним договором, яка станом на 29.03.2017 року становить 645138,72 долара США. В задоволенні вимоги про стягнення пені суд вважає за необхідне відмовити за необґрунтованістю. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3654 грн. На підставі викладеного ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

Outcome: partial