Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВАРИСТВА З ДОДАТКОВОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД «УНІВЕРСАЛ» про стягнення невиплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову зазначив, що знаходився у трудових відносинах з підприємством відповідача. Починаючи з 25.04.2016 року він знаходився на обліку у Криворізькому міському центрі зайнятості населення та отримував відповідні виплати по безробіттю, про що є відповідний запис у трудовій книжці Серії [NUMBER] . Робота яку надавав Відповідач була не постійною, та згідно трудового договору (контракту) надавалася лише на один місяць, після спливу якого позивача звільняли, та поновлювали на наступний. Кожний місяць позивач працював, починаючи із прийняття на роботу, та закінчувався звільненням. Відповідач не ставив відмітку у трудовій книжці, тому що трудову книжку позивач віддав до Криворізького міського центру зайнятості яке де і вводилися записи до трудової книжки. Під час знаходження у трудових правовідносинах з боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 18\~608,20 грн., яку позивач просить стягнути. Крім того, позивач просить стягнути інфляційні збитки у розмірі 5808,10, 3% річних 1600 грн. моральну шкоду 10\~000 грн. та витрати на правничу допомогу 10\~000 грн. Ухвалою суду від 14.02.2020 року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. В судове засідання сторони не викликались. Відповідно до\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. У відповідності до вимог\~ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Положеннями\~ст.12 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, позивач належними і допустимими доказами повинен був довести підстави стягнення із відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі та його складові. Судом встановлено, що позивач [PERSON] наказом №217-к від 02.08.2016 року був прийнятий на роботу до підприємства відповідача провідним інженером конструктором. Крім того в наказі також зазначено кінцевий строк роботи до 31.08.2016 р. (а.с.13) Згідно наказу №250 к від 31.08.2016р. позивача було звільнено з підприємства відповідача за закінченням строку договору, відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП України\~(а.с.14). Наказом №253-к від 01.09.2016р. [PERSON] було прийнято на роботу до підприємства відповідача провідним інженером конструктором. Кінцевий строк договору до 30.09.2016 р. (а.с.15) Наказом №284-к від 30.09.2016р. [PERSON] було звільнено з підприємства відповідача за закінченням строку договору, відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП України\~(а.с.16). Наказом №289-к від 30.09.2016р. [PERSON] було прийнято на роботу до підприємства відповідача провідним інженером конструктором з 01.10.2016р.. Кінцевий строк договору до 31.10.2016 р. (а.с.17) Наказом №314-к від 31.10.2016р. [PERSON] було звільнено з підприємства відповідача за закінченням строку договору, відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП України\~(а.с.18). Наказом №318-к від 01.11.2016р. [PERSON] було прийнято на роботу до підприємства відповідача провідним інженером конструктором з 01.11.2016р.. Кінцевий строк договору до 23.12.2016 р. (а.с.19) Наказом №351-к від 23.12.2016р. [PERSON] було звільнено з підприємства відповідача за закінченням строку договору, відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП України\~(а.с.26). Наказом №5-к від 04.01.2017р. [PERSON] було прийнято на роботу до підприємства відповідача провідним інженером конструктором з 05.01.2017р.. Кінцевий строк договору до 31.01.2017 р. (а.с.20) Наказом №21-к від 31.01.2017 р. [PERSON] було звільнено з підприємства відповідача за закінченням строку договору, відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП України\~(а.с.21). Наказом № 25-к від 31.01.2017р. [PERSON] було прийнято на роботу до підприємства відповідача провідним інженером конструктором з 01.02.2017р.. Кінцевий строк договору до 28.02.2017 р. (а.с.22) Наказом №49-к від 28.02.2017 р. [PERSON] було звільнено з підприємства відповідача за закінченням строку договору, відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП України\~(а.с.23). Наказом № 70-к від 06.03.2017р. [PERSON] було прийнято на роботу до підприємства відповідача провідним інженером конструктором з 07.03.2017р.. Кінцевий строк договору до 31.03.2017 р. (а.с.24) Наказом №88-к від 31.03.2017 р. [PERSON] було звільнено з підприємства відповідача за закінченням строку договору, відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП України\~(а.с.25). Відповідно листа Державної служби України з питань праці (Держпраці) від 01.09.2017, яке було адресовано на ім`я позивача встановлено, що борг підприємства перед позивачем станом на 31.08.2017р. становить: за жовтень 2016р. у розмірі 3765,97 грн., листопад 2016 р. в розмірі 3883,07 грн. грудень 2016 р. в розмірі 3547,10 грн., січень 2017 р. в розмірі 3706,03 грн., лютий 2017р. в розмірі 3706,03 грн. (а.с.10). З трудової книжки позивача вбачається, що останній з 25.04.2016 р. став до Криворізького міського центру зайнятості де йому розпочато виплату допомоги по безробіттю та 16.07.2017 р. йому було припинено вищевказані виплати (а.с.27). Згідно\~ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до положень ч. 1\~ст. 94 КЗпП України\~та\~ст.. 1 ЗУ "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно\~ст. 115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Будь-яких доказів проведення повного розрахунку з позивачем в день його звільнення відповідач суду не надав. Частиною першою\~ст. 47 КЗпП України\~визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~ст.116 КЗпП України. Так, відповідно до\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток\~за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець. Незважаючи на те, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату, що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Отже, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~Кодексу Законів України про працю,\~Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Як вже встановлено судом, заборгованість відповідача за нараховану але невиплачену заробітну плату становить 18\~608,20 грн. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.\~117,\~237-1\~цього\~Кодексу\~роз`яснив, що за\~ст. 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто\~виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20\~Постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 2 липня 2014 року у справі №6-76 цс 14, в постанові від 3 липня 2013 р. у справі № 6-64цс13, в постанові від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39цс11, в постанові від 21 листопада 2011 р. у справі № 6-60цс11. Статтею 116 КЗпП України\~передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Так, судом встановлено, що на день звільнення позивача у відповідача\~\~існувала заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати у розмірі 18 608 грн. 20коп. На підставі п. 4 ч. 5\~ст. 12 ЦПК України\~суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно до ч. 1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, що згідно наданих суду наказів вбачається трудова діяльність позивача з відповідачем, а спір між сторонами виник щодо виплат заборгованості по заробітній платі при звільненні, суд вважає, що [PERSON] обґрунтовано пред`явлено позовні вимоги до відповідача, які підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних збитків та 3% річних суд вважає за необхідно зазначити наступне. Згідно з ч.2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений\~договором або законом. За змістом ч. 1 ст.\~901, ч. 1 ст.\~903 ЦК\~за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія ч. 2\~ст. 625 ЦК\~як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 6-40цс11). Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат, нарахованих на суму несплаченої заборгованості. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних, узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно\~ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки належним чином повідомлений про перебування вказаної справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3\~статті 12 ЦПК України\~здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Статтею 237-1 КЗпП України\~передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Факт порушення прав позивача у сфері трудових відносин є підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~ст.237-1 КЗпП України. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи характер і тривалість дій відповідача, засади розумності, виваженості та справедливості, моральних переживань позивача в зв`язку з несвоєчасною виплатою належних йому сумм. Щодо вимоги про стягнення 10 000,00 гривень, то суд вважає, що така сума належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Тому в частині стягнення моральної шкоди з відповідача суд не погоджується з позивачем та залишає без задоволення вимоги. Позивач, окрім іншого, просить суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати, вирішуючи по суті вказані позовні вимоги, суд доходить до наступного висновку. Відповідно до положень ч.1,п.п.1,4ч.3ст. 133ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положеньч.1-4ст. 137ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до п.2 ч.2\~ст.137 ЦПК України\~розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3\~ст.137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8\~ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Склад і розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.77-78 ЦПК України, понесення витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови в задоволенні зазначених позовних вимог в цій частині. Оскільки однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3\~ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у суді. Відповідно до\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позовні вимоги задоволені частково, на підставі\~статті 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 840,80 грн. Крім того, на виконання вимог частини 2\~статті 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial