Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Звертаючись до суду в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 24.01.2011року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою м.Дніпродзержинськ, вул.Лермонтова, будинок 266, що належав позивачу на праві власності. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №121. Після укладення договору будинок було передано покупцеві. Пунктом 2.1. зазначеного договору передбачалось, що продаж 1/2 частки житлового будинку за домовленістю сторін вчиняється за 60000 гривень 00 копійок, з яких 38400грн.00крп. отримані продавцем від покупця під час укладання договору, а 21600, 00грн. покупець зобовязується виплатити продавцю до 24 квітня 2011 року. Але на день подачі позову відповідач відмовляється виплатити продавцю недоплачену суму грошей, тим самим порушує вимоги п.3.3.1. договору, що на думку позивача, є односторонньою відмовою від виконання умов договору. Усні та письмові вимоги позивача не отримали ніякого розуміння з боку відповідача і на день подачі позову відповідач відмовляється виконати вимоги п.3.3.1 договору. Окрім цього позивач зазначив, що продаж будинку був продиктований тяжкою обставиною, а саме хворобою самого позивача та необхідністю проведення обовязкового щорічного лікування його невістки. Також позивачем були затрачені кошти на підготовку документів для укладення договору купівлі-продажу в сумі 1850грн. На підставі зазначеного, позивач в позовній заяві просить суд розірвати договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: м.Дніпродзержинськ, вул.Лермонтова, будинок 266-1, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №121; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 1000грн., нотаріальні послуги в сумі 1500грн. та витрати на підготовку документації в сумі 325грн. У судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що на позові наполягає, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ст.74 ч.5, ч.8 ст.76 ЦПК України, судовим викликом за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання та за адресою купленого ним будинку. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечував. Враховуючи вищенаведене у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 24 січня 2011 року між сторонами, а саме позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: м.Дніпродзержинськ, вул.Лермонтова, будинок 266, який був посвідченийприватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №121 (ар.с.11-12). Згідно з укладеним договором купівлі-продажу ціна будинку, що продавався за домовленістю сторін була визначена в сумі 60 000 гривень, зяких 38400грн.00коп. отримані продавцем від покупця під час укладання договору, а 21600, 00грн. покупець зобовязується виплатити продавцю до 24 квітня 2011 року, що підтверджується пунктом №2.1. договору купівлі-продажу будинку від 24.01.2011р. (ар.с.12). Відповідно до п. 3.3.1 Договору, покупець зобов'язаний сплатити за частку житлового будинку ціну, встановлену цим договором, а відповідно до п.3.2.1. Договору, продавець має право вимагати сплати встановленої ціни за частку житлового будинку відповідно до умов цього договору. Позивачем було направлено претензію відповідачу з вимогою виконати умови договору, що підтверджується копією листа-претензії (ар.с.8) та повідомленням про вручення поштового відправлення (ар.с.6). Заперечень проти позову відповідачем не надано, тому доводи позивача нічим не спростовуються і ці обставини слід вважати доведеними. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім того кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. За п. 2 ст. 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обовязок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (ч. 2 ст. 692 ЦК України). У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором. Якщо покупець не виконує свого обовязку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (ч. 3 ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України. Згідно з чч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Таким чином однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Ціна при продажі домоволодіння та порядок проведення розрахунків, які вказані в договорі купівлі-продажу домоволодіння, є істотними умовами договору, а оскільки відповідач до теперішнього часу не сплатив вартість придбаного домоволодіння, що є шкодою для позивача і значною мірою позбавляє його того, на що він розраховував при укладенні договору, тому суд вважає, що є підстави для розірвання договору купівлі-продажу домоволодіння, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 24 січня 2011 року, з правовими наслідками розірвання договору. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню і отже, договір купівлі-продажу домоволодіння, укладений між [PERSON] та відповідачем [PERSON] 24 січня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №121 (ар.с.11-12) необхідно розірвати. Суд вважає, що відповідач допустив істотне порушення договору купівлі-продажу, що виразилося у невиплаті позивачеві коштів за будинок у визначений в договорі строк, а тому позивач має право на відшкодування збитків завданих розірванням договору. До таких збитків суд відносить підтверджені позивачем витрати пов'язані з переоформленням будинку в приватного нотаріуса (ар.с.5). Що стосується вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки законодавством України не передбачено стягнення моральної шкоди при порушенні зобов'язань за договором купівлі-продажу. Вирішуючи питання щодо судових витрат, бо позивач просить стягнути з відповідача 325грн. - витрати на підготовку документації, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, у т.ч. відносяться витрати на правову домовому, витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 84, 88 ЦПК України, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Це означає, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Будь-яких доказів щодо сплати 325,00грн. та саме кому, позивачем суду не було надано. Наданий позивачем договір про надання юридичних послуг, не є платіжним документом, підтверджуючим фактичну оплату зазначеної позивачем суми по оплаті правової допомоги. Крім того, суд звертає увагу на те, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-VI, який набрав чинності з 01.01.2012року. Між тим, в матеріалах справи відсутній звіт про надання правової допомоги, або розрахунок оплати роботи особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та ін., з урахуванням вимог ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» щодо граничного розміру компенсації, що є підставою для такої компенсації. Окрім цього з матеріалів справи не вбачається, що будь-який адвокат залучався до участі у справі як особа, що надає правову допомогу за правилами, передбаченими ст.ст. 12, 56 ЦПК України. З урахуванням вищевикладеного, суд не вбачає підстав для компенсації понесених позивачем витрат на юридичну допомогу та витрат на підготовку документації. Тим більше, що суд прийшов до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: partial