Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач 10.01.2013 року отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку та дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» складає між ним та позивачем договір, що підтверджується підписом у заяві. У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 31.03.2017 року загальна сума заборгованості по кредиту становить 16726 грн. 02 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача на його користь, а також судові витрати по справі в розмірі 1600 грн. Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча про час, день та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Останній подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі, просив його задоволити та стягнути судові витрати по справі. У разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] у визначені судом дату та час в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.173). З урахуванням наведеного та відповідно до статті 223 ЦПК України суд приходить до висновку про наявність можливості та правових підстав для розгляду справи за відсутності в судовому засіданні сторін та їх представників та ухвалення судом рішення на підставі наявних у справі доказів. У своєму відзиві на позов ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.89-96) відповідач зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не належать до повного задоволення з таких підстав. Так, відповідач вважає, що розрахунок, долучений позивачем до позову, містить арифметичну помилку щодо суми нарахованих процентів за користування кредитом, яка потягнула збільшення суми заборгованості нарахованої по процентах за користування кредитом на 11206,68 грн. Крім того, відповідачем до свого відзиву долучено свій розрахунок заборгованості - порівняльну таблицю нарахування процентів за кредитом (а.с.97-98). За вихідними даними ПАТ КБ «Приватбанк», наданими до позовної заяви, в розрахунку заборгованості, на думку відповідача, має місце арифметична помилка в обрахунках Позивача не на користь Відповідача. Так, за 23 травня 2013 року залишок тіла кредиту на який нараховуються проценти становить «0», кількість днів за які нараховано проценти «3», процентна ставка «30,0», сума процентів нарахована банком становить 13 грн. 75 коп, проте, 0 грн. тіла кредиту х 30,0% : 360 днів : 100 х 3 дні = 0 грн. процентів, тобто різниця складає - 13 грн. 75 коп. За 31 липня 2016 року: 157 грн. 54 коп. х 43,2% : 360 днів : 100 х 29 днів = 5 грн. 48 коп., в той час як банк нарахував 537 грн. 14 коп., тобто різниця складає 531 грн. 66 коп. За 28 лютого 2017 року: 157 грн. 54 коп. х 43,2% : 360 днів : 100 х 28 днів = 5 грн. 29 коп., а банк нарахував 915. грн 73 коп., тобто різниця становить 910 грн. 44 коп. Таким чином, станом на 31 березня 2017 року на думку відповідача законних підстав у Банка для стягнення з нього заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 11771,43 грн. не має. Відповідач вважає, що аналогічні помилки допущені ПАТ КБ «Приватбанк» при нарахуванні процентів і за інші дати, які підтверджуються розрахунком відповідача, наведеному у Порівняльній таблиці нарахування процентів за кредитом, що додана до відзиву відповідача. Разом з тим, [PERSON] у своєму відзиві вказує, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів його своєчасного повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку. Тому, Банком безпідставно у його розрахунку заборгованості застосовано процентну ставку з 1 вересня 2014 року у розмірі 34,8 % річних та з 1 квітня 2015 року у розмірі 43,2 % річних. Крім того, відповідач вказує, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Пунктом 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг , доданих Банком до позовної заяви, передбачено, що строк позовної давності відносно вимог Банку про повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат Банку складає 50 років. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому, на думку відповідача, Банк не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання останній зі сплати винагороди (комісії) та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Адже пункти 1.1.5.25, 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг і Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з яких доданий Банком до позовної заяви, містять розбіжності щодо розміру пені. Окрім того, в анкеті-заяві Позичальника від 10 січня 2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. При цьому [PERSON] посилається на правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16. Відповідно до умов кредитного договору кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки. Відповідно до довідки, витребуваної у Банку за ухвалою суду, термін дії картки становить до кінця липня 2016 року. При цьому, відповідач зазначив, що Позичальником у червні 2013 року було втрачено первинну кредитну картку за [NUMBER], внаслідок чого за зверненням Позичальника Банком було надано йому нову картку за [NUMBER], що на його думку є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки (постанова Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-127цс14). [PERSON] зазначає, що вказана обставина також підтверджується випискою Банку по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам договору за період 01.01.2013 - 10.07.2017 №CUHEERRJHTGTPPFK від 10 липня 2017 року, зі змісту якої вбачається нарахування процентів за користування кредитом, неустойки та їх облік саме за первинною кредитною карткою за [NUMBER]. [PERSON] вказує, що останній платіж за кредитним договором Позичальник здійснив 3 квітня 2014 року. При цьому, посилання Банку у своєму розрахунку заборгованості на сплату 30 серпня 2014 року нібито Позичальником 11,35 грн. в якості погашення за наданим кредитом, на думку відповідача, є невірним, так як воно спростовується випискою Банку по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам договору за період 01.01.2013 - 10.07.2017 №CUHEERRJHTGTPPFK від 10 липня 2017 року. Зі змісту цієї виписки вбачається, що 30 серпня 2014 року Банк в односторонньому порядку, без відома та схвалення Позичальника, вчинив операцію з автоматичного погашення простроченої заборгованості у сумі 11,35 грн. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання на думку відповідача, вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. При цьому [PERSON] посилається на постанову Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16. Крім того, відповідач вважає, що нарахування позивачем неустойки у виді штрафу (фіксована частина, процентна складова) та пред'явлення її у цьому позові є таким, що вчинене поза межами спеціальної позовної давності, а тому в цій частині за заявою відповідача, вчиненою у цьому відзиві, в задоволенні належить повністю відмовити. Щодо нарахування неустойки у виді пені за кредитним договором у період від 10 січня 2013 року до 10 квітня 2016 року включно відповідач зазначає, що оскільки воно також здійснене поза межами спеціальної позовної давності, то на його думку в її стягненні за вказаний період належить також повністю відмовити. З посиланням на пункти 1.1.7.14, 2.1.1.12.8 Умов та Правил надання банківських послуг, щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості за комісією стягнення заборгованості за комісією, відповідач вважає таку необґрунтованою, тому на його думку в її задоволенні належить відмовити. З посиланням на ч. 3 ст. 551 ЦК України відповідач у своєму відзиві просить суд застосувати положення вказаної статті до вимоги про стягнення пені, що пред'явлена в межах спеціальної позовної давності, тим самим зменшивши її до розміру заборгованості за кредитом, на яку нараховано таку пеню. Враховуючи вищезазначене, [PERSON] у своєму відзиві просив у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, заборгованості за пенею, комісією та штрафам відмовити. 18.06.2018 року на адресу суду надійшла відповідь позивача (а.с.127-135) на відзив [PERSON] в якій, серед іншого, позивач зазначає, що на його думку, судом не може бути прийнято розрахунок відповідача як належний, оскільки останній немає спеціальних знань та належної освіти в даній сфері для компетентного проведення розрахунку заборгованості за кредитом. Позивач зазначає, що [PERSON] знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. При цьому, йому були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. позивач вказує, що при укладенні договору були обговорені усі його істотні умови. Крім того, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на його офіційному сайті. У відповіді на відзив позивач також вказує на виписку з карткового рахунку, яка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача (а.с.99-118) та наводить формули нарахування процентів на поточну заборгованість, які діяли до та з квітня 2014 року (а.с.130-131). Щодо зміни відсоткової ставки позивач зазначає, що під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка в розмірі 2,5% або 30% на рік. Далі процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку, доданими до позову. Вказує, що повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу було направлено 15.08.2014 року та 15.03.2015 року та на день підготовки відповіді на відзив заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило. Крім того, позивач вважає, що твердження відповідача про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке грунтується на ст.61 Конституції України, є помилковим, при цьому посилається на норми ЦК України, зокрема, ст.ст.526, 549 ЦК України. Позивач у своїй відповіді на відзив відповідача також зазначає, що останній здійснював погашення кредиту з порушенням термінів і термінів повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, а тому вказане підтверджує наміри відповідача про злісне ухилення від виконання зобов'язань за кредитним договором. Вважає, що [PERSON] не надав суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту. Щодо строку позовної давності позивач посилається на правову позицію Верховного суду України, викладеного у постанові від 19.03.2014 року по справі №6-14цс14 та постанові від 18.06.2014 року по справі №6-61цс14, в яких, зокрема зазначено, що за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Враховуючи вказане, позивач вважає, що ним подано позовну заяву (17.04.2017 року) в межах строку позовної давності, оскільки останнім днем місяця дії картки відповідача є 31.04.2017 року. Ознайомившись з відповіддю позивача на відзив, [PERSON] 15.08.2018 року надіслав до суду письмові заперечення на неї (а.с.140-144), в яких вказав наступне. Так, відповідач вважає, що він як сторона кредитного договору, має повне право на перерахунок заборгованості за спірним кредитом, тим паче, коли такий перерахунок здійснюється виключно за такими вихідними даними: кількість днів, залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту: поточне і прострочене), процентна ставка (поточна, прострочена), які надані Банком. Щодо порядку нарахування процентів [PERSON] зазначив, що позивач у відповіді на відзив зазначає, що до 04.2014 року діяла наступна формула нарахування процентів: - нарахування процентів на поточну заборгованість: N*M/365*Y=Z, де N - поточне тіло кредиту; M - процентна ставка; 360/365 - кількість днів у році; Y- кількість днів за які здійснюється нарахування; Z - сума нарахованих процентів. - нарахування процентів на прострочену заборгованість: N*M/365*Y=Z, де N - прострочене тіло кредиту; M - процентна ставка; 360/365 - кількість днів у році; Y- кількість днів за які здійснюється нарахування; Z - сума нарахованих процентів. - формула нарахування процентів на прострочену заборгованість: N*M/365*2*Y=Z, де N - заборгованість за кредитом (прострочене тіло кредиту, виставлені до сплати та не погашені проценти та санкції станом на перше число попереднього місяця; M - процентна ставка 360/365 - кількість днів у році; 2 - коефіцієнт підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості; Y- кількість днів за які здійснюється нарахування; Z - сума нарахованих процентів. Розпочинаючи з 04.2014 року діє формула нарахування процентів: - нарахування процентів на поточну заборгованість: N*M/365*(2 або 1)*Y=Z, де N - заборгованість за кредитом (поточне тіло кредиту, нараховані відсотки та санкції (в попередньому місяці); M - процентна ставка; 360/365 - кількість днів у році; 2 або 1 - коефіцієнт процентної ставки (1 - застосовується у разі належного виконання зобов'язань, 2 - підвищення процентної ставки за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості); Y- кількість днів за які здійснюється нарахування; Z - сума нарахованих процентів. Оскільки позивач у своїй відповіді на відзив наводить дві формули нарахування процентів на прострочену заборгованість, котрі діяли, як зазначає Банк, до 04.2014 року, то відповідачу не зрозуміло за якою формулою Банк насправді повинен був розраховувати проценти на прострочену заборгованість за кредитом до 04.2014 року. Щодо формули, яка на думку Банку розпочала діяти з 04.2014 року, відповідач зазначив, що з системного аналізу умов кредитного договору взагалі не вбачається такої формули. Пунктом 2.1.1.12.6 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що сума процентів розраховується лише за формулою: суму залишку заборгованості за кредитом (тіло кредиту) ? річний розмір процентної ставки, встановлений Банком (розрахунок на 360 календарних днів на рік) ? кількість календарних днів користування коштами = сума процентів, тобто - N*M/360*Y=Z. Іншого порядку нарахування процентів за користування кредитом умовами кредитного договору не передбачено. Відповідач вважає, що формула нарахування процентів на прострочену заборгованість (N*M/365*(2 або 1)*Y=Z), яку банк показав у своїй відповіді на відзив і застосував у власному розрахунку заборгованості за кредитним договором, є протиправною. Банк нараховує проценти за користування кредитом на заборгованість за кредитом, в яку включає поточне тіло кредиту, нараховані відсотки та санкції (неустойка) за попередній місяць, а це, на думку відповідача, не відповідає умовам укладеного кредитного договору та прямо суперечить вимогам закону. Таким чином, останній вважає, що розрахунок заборгованості за договором б/н від 10 січня 2013 року, який доданий банком до позовної заяви, є завідомо недостовірним (протиправним), тобто таким, що розроблений останнім не на підставі умов кредитного договору та всупереч вимогам чинного цивільного законодавства. [PERSON] вважає, що подання позвиачем до суду такого розрахунку містить в собі ознаки кримінально правопорушення, передбаченого ч.2 ст.384 Кримінального кодексу України, які виразилися в поданні до суду завідомо недостовірних доказів, вчинені з корисливих мотивів (прагнення одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе чи інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат, досягти іншої матеріальної вигоди). Щодо повідомлення банком відповідача про підвищення процентної ставки, останній звертає увагу суду на те, що направлення смс-повідомлення, якими позивач ніби підтверджує свої дії, здійснено на номер телефону +380970675747, який на момент укладення кредитного договору належав відповідачу, однак, у червні 2013 року був разом із кредитною карткою [NUMBER] втрачений (загублений). У зв'язку з цим відповідач вимушений був звернутися до банку за оформленням нової кредитної картки за [NUMBER], яка була оформлена йому 21 червня 2013 року. Вказана обставина підтверджується наданими довідками банку та його листом від 06 березня 2018 року №26625-ВБ. Крім того, [PERSON] зазначив, що надані позивачем витяги з архіву направлення смс-повідомлень про збільшення процентної ставки, однак, на його думку, банком не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, які б підтверджували одержання таких смс-повідомлень відповідачем. З наданої банком до суду виписки з карткового рахунку вбачається, що останньою операцією з використанням кредитної картки [NUMBER], яку здійснив відповідач, було зняття 06 квітня 2014 року в банкоматі 7309 (Україна, Хмельницька обл., м.Нетішин, просп.Незалежностi, буд. 9, автобусна зупинка) готівки у сумі 50 грн. Після цієї операції та дотепер відповідач вказує, що не вчиняв жодної дії з використанням кредитної картки, тобто, взагалі не використовував останню. Тому, йому були відомі лише умови кредитування (процентна ставка), які існували до 06 квітня 2014 року. Таким чином, вважає, що вказані обставини вкотре підтверджують, що процентна ставка двічі (1 вересня 2014 року та 1 квітня 2015 року) збільшувалася банком в односторонньому порядку протиправно. Щодо зменшення розміру неустойки [PERSON] у своїх запереченнях зазначив, що згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 04 вересня 2014 року у справі №6-100цс14, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Таким чином, суд може з власної ініціативи застосувати ч.3 ст.551 ЦК України до вимог про стягнення пені, за умови, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків. Щодо доданих до відповіді позивача на відзив наказів та витягів з архіву направлення смс-повідомлення відповідач вважає, що ці документи є неналежними та недопустимими доказами, так як їх форма не відповідає вимогам законодавства, встановленим статтями 95 і 100 ЦПК України. У зв'язку з цим відповідач ставить під сумнів відповідність таких копій (електронних копій, паперових копій) оригіналу, а тому, такі докази, на його думку, не можуть братися судом до уваги. Ухвалою суду від 11.05.2017 року відкрито провадження у даній справі. Суд зазначає, що 15.12.2017 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.9 Розділу VII Перехідних Положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувся за правилами загального позовного провадження, що передбачено новою редакцією ЦПК України. Ухвалою суду від 31.01.2018 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів у позивача. Від ПАТ КБ «ПриватБанк» витребувано інформацію про дату видачі та строк дії платіжних карток, виданих за кредитним договором №б/н від 10 січня 2013 року, укладеним між банком і [PERSON] Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд встановив наступні обставини справи та дійшов висновку, що позов належить задоволити частково, зважаючи на таке. Згідно ч.1 ст.626, ст.627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Судом встановлено, що 10.01.2013 року відповідач [PERSON] став клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк», уклавши кредитний договір б/н, та отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну карту. Клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється по рішенню банку і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як встановлено судом, сторони визначили, що заява позичальника [PERSON] разом з Пам'яткою клієнта, «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку» складають укладений між ними договір про надання банківських послуг. Подавши АТ КБ «Приватбанк» анкету-заяву позичальника від 10.01.2013 року, відповідач приєднався до запропонованих банком умов кредитування, які встановлені у стандартних формах «Умовах та правилах надання банківських послуг» і «Тарифах банку», які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Сторони підписали названі документи, які містять усі істотні умови кредитного договору. При цьому, відповідач своїм підписом підтвердив, що він ознайомився та погоджується із запропонованими банком умовами кредитування, які були надані на ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідно до п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк. Банк нараховує проценти за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку» з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачено обов'язок Клієнта погашати заборгованість по Кредиту, процентам за його користування, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно п.2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг» кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Свої зобов'язання відповідно до умов підписаного кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» виконало в повному обсязі, а саме надало [PERSON] кредит у розмірі та на умовах, встановлених вищезгаданим договором. У відповідності до умов укладеного договору [PERSON] зобов'язаний щомісячно в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості за Кредитом, а також здійснювати погашення в повному обсязі заборгованості за овердрафтом, яка виникла за попередній звітній місяць, сплачуючи всю суму процентів, нарахованих за користування кредитною лінією, яка нарахована за попередній звітній місяць у разі порушення строків сплати заборгованості за кредитом. Кошти Кредитної лінії та власні кошти держателя використовуються для розрахунків за товари чи послуги, що придбаваються держателем у суб'єктів господарювання, та зняття готівки, виконання своїх зобов'язань перед банком за цим договором, та вчинення інших операцій, які не заборонені діючим законодавством України. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч.2 ст.1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, укладеним сторонами 10.01.2013 року, станом на 31.03.2017 року [PERSON] має заборгованість в сумі 16726,02 грн., що складається з: 493,27 грн. - заборгованості за кредитом, 11771,43 грн. - заборгованості по відсотках за користування кредитом, 3188,65 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 772,67 грн. - штраф (процентна складова). Однак, суд не погоджується в повній мірі із розрахунком заборгованості наданому банком. Щодо позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом у період з 28 листопада 2014 року по 31 березня 2017 року суд зазначає наступне. Згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 10 січня 2013 відповідач взяв на себе зобов'язання щодо повернення кредиту, шляхом внесення щомісячних платежів, розмір яких визначений у 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, а розпочинаючи з 1 квітня 2014 року - 5% від заборгованості, але не менше 100 грн. та не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів встановлено до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Згідно пункту 1.1.1.17 Умов та Правил надання банківських послуг, винагородою банку є сума зобов'язань держателя платіжної картки по сплаті за встановленими банком Тарифами: процентів за користування кредитом, у тому числі за користування простроченим кредитом і овердрафтом; плати за відкриття/випуск/обслуговування рахунків/карток; інших комісій і штрафних санкцій (якщо такі матимуть місце). Відповідно до пункту 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг, строки і порядок погашення по Кредиту (кредитний ліміт) за кредитними картками з встановленим мінімальним щомісячним платежем, а також овердрафту, що виникає по таким карткам, приведений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування, що є невід'ємною частиною договору, а також встановлюються даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості за кредитом. Згідно зі статтею 212 ЦК України, у випадку наявності простроченого кредиту (овердрафту) строком повернення кредиту (овердрафту) в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості. Пунктом 2.1.1.12.6.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що проценти за користування кредитом (кредитним лімітом) та/або овердрафтом нараховуються в дату їх сплати, передбачену пунктами 2.1.1.12.4 і 2.1.1.12.5, при цьому проценти розраховуються щомісячно за кожний календарний день за фактично витрачені в рахунок Кредиту та/або овердрафту кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли кредит (кредитний ліміт) та/або овердрафт стають простроченим кредитом. Разом з цим, відповідно до п. 2.1.1.12.6.4 Умов та Правил надання банківських послуг, у разі непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії), овердрафту або його частини понад 210 днів увесь, кредит (овердрафт) вважається простроченим та нарахування з дати переведення кредиту (овердрафту) у статус прострочених боргових зобов'язань проводяться згідно з п.п. 2.1.1.12.6.1. На залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню у розмірі, зазначеному в п. 2.1.1.12.6.1 цих Умов. При цьому винагорода відсотки за користування кредитом не сплачуються. Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевій стороні карти включно. Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 10.06.2018 року №30.1.0.0/2-20170728/607 (а.с.160), термін дії картки за [NUMBER] закінчився останнього дня 04.2017 року. Отже, за умовами укладеного Кредитного договору, сторони погодили зміну строку виконання зобов'язання за певних умов, а саме відповідно до пункту 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг у разі наявності простроченого кредиту строком повернення кредиту в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості. Як вбачається із наданого Позивачем розрахунку заборгованості, прострочена заборгованість по кредиту виникла ще 30 квітня 2014 року, а тому суд погоджується з думкою відповідача, що на 211-й день, яким у цій справі є 27 листопада 2014 року у позивача виникло право вимагати повернення кредиту в повному обсязі та з цього ж дня строк користування кредитом (строк кредитування) вважається таким, що сплив . Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (п.п.34-35) зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов'язання» і термін «виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи зазначене, строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання. Разом з тим, за змістом ст.526, ч.1 ст.530, ст.610 та ч.1 ст.612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Саме така правова позиція зазначена у вищевказаному судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду (п.п.89-90). Таким чином встановлено, що сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги те, що строк кредитування сплив у визначеному пунктом 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг порядку 27 листопада 2014 року, з огляду на правову позицію, викладену у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то з 28 грудня 2014 року останній не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача до [PERSON] про стягнення заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 28 листопада 2014 року по 31 березня 2017 року належить відхилити. У червні 2013 року відповідач втратив первинну кредитну картку за [NUMBER], внаслідок чого за його зверненням позивачем було надано йому нову картку за [NUMBER], яка була способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Вказані обставини підтверджуються випискою банку по картці/рахунку [NUMBER] і додатковим рахункам договору за період 01.01.2013 - 10.07.2017 №CUHEERRJHTGTPPFK від 10 липня 2017 року та листом банку від 6 березня 2018 року №26625-ВБ, разом з яким банк надіслав витребувану довідку про видачу кредитних карток. З вказаної виписки вбачається, що останньою операцією з використанням кредитної картки [NUMBER], яку здійснив відповідач, була видача 6 квітня 2014 року готівкових коштів у сумі 50 грн. Після цієї операції та дотепер останній не вчиняв жодної дії з використанням кредитної картки. Всі інші операції (нарахування пені, штрафів і процентів), розпочинаючи з 30 квітня 2014 року і по 30 червня 2017 року, вчинені позивачем з прив'язкою до картки/рахунку [NUMBER] є свідченням того, що картка за [NUMBER] була лише способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. На думку суду, автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, а отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки (постанова Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-127цс14). Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку (постанова Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17). Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в пункті 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до пунктів 1.1.3.1.9, 2.1.1.3.7 Умов та Правил надання банківських послуг банк зобов'язаний не рідше одного рази на місяць способом вказаним у заяві, надавати позичальнику виписки з картрахунку про стан картрахунків і про проведені за минулий місяць операції по картрахункам. При підключенні клієнта до комплексу Mobile-banking банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Зазначені висновки зроблено у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2018 року у справі № 221/5102/16-ц. Таким чином, суд погоджується з думкою відповідача щодо того, що надані позивачем витяги з архіву направлення смс-повідомлень про збільшення процентної ставки не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували одержання таких смс-повідомлень відповідачем, тому останній не вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки з 1 вересня 2014 року та з 1 квітня 2015 року за користування кредитом в односторонньому порядку. Тому, суд вважає, що застосуванню підлягає процентна ставка у розмірі 30 % річних. Відповідно до Кредитного договору сума процентів обраховується за формулою: суму залишку заборгованості за кредитом (тіло кредиту) х річний розмір процентної ставки, встановлений банком (розрахунок на 360 календарних днів на рік) х кількість календарних днів користування коштами = сума процентів. Отже, розмір заборгованості за процентами, відповідно до вищезазначеної формули та даних, що наведені позивачем у розрахунку, за період з 10 січня 2013 року по 27 листопада 2014 року включно становить 252,72 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за пенею та комісією суд зазначає наступне. Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язань може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язань. За Кредитним договором видом забезпечення виконання зобов'язання передбачено пеню. Визначення пені наведено в ч. 3 ст. 549 ЦК України, якою є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За умовами Кредитного договору пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів у розмірі 0,24 % від суми загальної заборгованості нараховується за кожен день прострочення кредиту + 100 грн. щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. другий місяць поспіль і більше. Оскільки встановлений договором вид забезпечення виконання зобов'язання у вигляді пені, розмір якої визначено у твердій грошовій сумі, не відповідає змісту поняття пені та її правовій природі як грошової суми, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, тому ця умова договору не відповідає вимогам закону та не підлягає застосуванню. Зокрема, такий висновок зроблено ухвалою Верховного Суду України від 2 березня 2011 року у справі №6-53218св10. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у постанові по справі №444/9519/12 (п.81). Таким чином, пеня за несвоєчасне погашення кредиту повинна розраховуватися в розмірі 0,24 % від суми загальної заборгованості за кредитом та обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду. Тому суд погоджується з розрахунком відповідача, згідно якого розмір заборгованості за пенею у період останніх 12 місяців, що передують зверненню позивача до суду становить 432,10 грн. (493,27 грн - тіло кредиту ? 0,24 % - ставка пені ? 365 днів). Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення договору) споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Як встановлено судом, в заяві-анкеті позичальника інформація щодо нарахування щомісячної комісії відсутня. Проте, в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача сукупну заборгованість за пенею та комісією в сумі 3188,65 грн., яка виникла за період з 1 серпня 2014 року по 31 березня 2017 року. При цьому, в розрахунку заборгованості окремо не зазначено яка конкретна сума заборгованості є комісією, а яка пенею. Разом з тим, із виписок про рух коштів по банківському рахунку за кредитною карткою [PERSON] вбачається, що за вказаний період останньому нараховувалися виключно відсотки за користування кредитними коштами та неустойка (штрафи, пеня) за прострочку по кредиту. Будь-яка комісія банком не нараховувалась. Таким чином, суд вважає, що 3188,65 грн. нараховані банком відповідачу слід віднести до категорії «пеня», 432.10 грн. з якої підлягають стягненню з відповідача. Щодо стягнення нарахованої суми штрафу суд зазначає наступне. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на це, в задоволенні вимоги про стягнення штрафу слід відмовити. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для стягнення з [PERSON] суми штрафів. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі №308/4155/14-ц. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не оспорено заборгованість за тілом кредиту в сумі 493,27 грн. Крім того, розбіжність між розрахунком, поданим позивачем, та розрахунком поданим відповідачем становить - 252,17 грн. ((379,54 грн. + 125,34 грн.) - (230,23 грн. + 22,48 грн.)). Станом на 27 листопада 2014 року сума нарахованих процентів (230,23 грн. (поточна) + 22,48 грн. (прострочена)), розрахована на підставі таких даних банку, як «Кількість днів», «Залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту: поточне і прострочене)», «Процентна ставка (поточна, прострочена)», разом становить 252,72 грн. Сума коштів зарахованих банком в рахунок процентів за кредитним договором у період з 10 січня 2013 року по 27 листопада 2014 року включно становить 173,66 грн. Таким чином, станом на 27 листопада 2014 року заборгованість відповідача по процентам за користування кредитом становить 79,06 грн. (252,72 грн. нарахованих % ? 173,66 грн. сплачених %), яка підлягає стягненню з відповідача. Судові витрати по справі становлять 1600 грн., однак, враховуючи, що позов задоволено частково на суму 1004,43 грн., що становить 6,01% від ціни позову 16726,02 грн., відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь банку підлягають стягненню судові витрати в сумі 96,16 грн. (1600 грн. х 6,01% / 100%).

Outcome: partial