Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсь до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить стягнути із відповідача - Державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання» (далі - ДП «НТЦ КПРВ») на свою користь заборгованість із нарахованих, але невиплачених витрат на відрядження у сумі 29113,06 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 4617,40 грн. за кожен день затримки розрахунку по день ухвалення рішення у справі. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 05 квітня 2016 року працював на посаді директора ДП «НТЦ КПРВ». Наказом по підприємству №43-к/тр від 29 квітня 2021 року його було звільнено за власним бажанням з 30 квітня 2021 року. Під час знаходження у трудових відносинах із відповідачем йому було нарахована але не виплачена заробітна плата у розмірі 414002 грн. 28 коп. та витрати на відрядження у розмірі 29113,06 грн. При цьому позивач зазначив, що оскільки відповідачем не проведено розрахунок по теперішній час, із ДП «НТЦ КПРВ» необхідно стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені, а саме з 30 квітня 2021 року по день постановлення судового рішення. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2021 року по справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися. До початку судового засідання, до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Кучугури Т.Ю., про розгляд справи без участі позивача та його представника за наявності наданих раніше доказів. Одночасно представник позивача у своїй заяві вказувала на підтримані позовних вимог в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Андрученко А.Л. також подала заяву про розгляд справи без її участі. Зазначила на частковому визнані позовних вимог в частині стягнення заборгованості невиплачених витрат на відрядження. Разом з тим, у задоволені вимог щодо стягнення нарахованих, але не виплачених витрат на відрядження та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні просила відмовити з підстав вказаних у раніше поданому до суду відзиву на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву від 30.08.2021 відповідач не заперечував проти стягнення нарахованих, але не виплачених витрат на відрядження. У той же час, заперечуючи проти задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач просив прийняти до уваги той факт, що сам позивач як керівник підприємства не здійснив остаточний розрахунок при звільнені у строки передбачені ст. 116 КЗпП України. Крім того, позивачем не пред`являлось жодних вимог до підприємства про здійснення вищевказаного розрахунку. Лише 16 липня 2021 року [PERSON] подав до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області заяву про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, яка була розглянута в наказному проваджені та судом винесено відповідний судовий наказ. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, в силу ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За змістом ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Дослідивши копію трудової книжки позивача судом встановлено, що [PERSON] у період часу з 05 квітня 2016 року по 29 квітня 2021 року перебував на посаді директора ДП «НТЦ КПРВ» (а.с. 3-4). На підставі наказу директора ДП «НТЦ КПРВ» від 29.04.2021 за №43-к/тр, [PERSON] звільнено за власним бажанням, відповідно до статті 39 КЗпП України (а.с. 9). Згідно довідки ДП «НТЦ КПРВ» №01-03/143 від 24.05.2021, борг підприємства по заробітній платі перед позивачем [PERSON] на день його звільнення становив 520757 грн. 59 коп. (після відрахування податків та зборів - 414002 грн. 28 коп.) (а.с. 5). Згідно довідки ДП «НТЦ КПРВ» №01-03/143 від 24.05.2021, заборгованість підприємства за розрахунками з підзвітною особою, згідно звітів про використання коштів виданих на відрядження або під звіт, перед позивачем [PERSON] на день його звільнення, після відрахування податків та зборів, становила 29113 грн. 06 коп. (а.с. 6). Згідно довідки ДП «НТЦ КПРВ» №01-03/147 від 25.05.2021 р., середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] складала 4617 грн. 40 коп. (а.с. 7). Судовим наказом Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 липня 2021 року, із ДП «НТЦ КПРВ» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, що утворилась станом на 29 квітня 2021 року, у розмірі 520757 грн. 59 коп. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 3 липня 2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Доводи викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву щодо заперечення вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не узгоджуються з нормами діючого законодавства, а тому не приймаються судом до уваги. Враховуючи викладене, суд погоджується з тим, що на користь із відповідача на користь позивача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. У той же час, слід звернути увагу, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Такої ж думки дотримується Верховний суд України в постанові від 18 листопада 2019 року по справі № 0940/1532/18 та в постанові від 27.06.2018 по справі № 810/1543/17. Крім того, зазначена правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України. Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. З огляду на наведену правову позицію Європейського суду з прав людини, оскільки судовим наказом від 19 липня 2021 року ДП «НТЦ КПРВ» зобов`язано виплатити [PERSON] заборгованість по заробітній платі, суд не вбачає правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у період, що слідував після присудження заборгованості із заробітної плати, тобто у період часу з 20 липня 2021 року по 01 жовтня 2021 року (день ухвалення даного рішення). Таким чином, із ДП «НТЦ КПРВ» на користь [PERSON] має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 30 квітня 2021 року по 19 липня 2021 року, тобто за 52 робочих дні (квітень - 1 робочий день, травень - 18 робочих днів, червень - 20 робочих днів, липень - 13 робочих днів). Сума середньоденної заробітної плати за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні, яка має бути стягнута із відповідача на користь позивача, складає 240104 грн. 80 коп. (4617,40 грн./середньоденна заробітна плата * 52 робочих дня). Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення суми нарахованих, але не виплачених витрат на відрядження в розмірі 29113 грн. 06 коп., суд враховує те, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву не заперечував щодо наявності вказаної заборгованості та визнав позовні вимоги в цій частині. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача має бути стягнута сума нарахованих, але не виплачених витрат на відрядження в розмірі 29113 грн. 06 коп. На підставі ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 2692 грн. 18 коп. Решту судового збору, в частині позовних вимог яких відмовлено, у розмірі 369 грн. 42 коп. слід покласти на позивача. На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: partial