Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини. У своєму позові позивач посилається на те, що він з 18 квітня 2003 року уклав із відповідачем шлюб, від якого мають дитину [PERSON] , [INFO] . 28 жовтня 2009 року відповідач стягнула з нього аліменти на утримання дитини, але з 2010 року відповідач пішла та залишила дитину із ним. З 2010 року він із відповідачем не проживає, дитина знаходиться на його утриманні. 24 вересня 2014 року шлюб між ними розірвано. До теперішнього часу він із відповідачем не дійшли згоди щодо місця проживання дитини. Тому, просить суд місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , визначити за місцем проживання позивача [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ? частини всіх видів її заробітку (доходу), [PERSON] , [INFO] місячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду із позовом про стягнення аліментів та до досягнення дитиною повноліття; відкликати виконавчий лист, виданий Заводським районним судом м.Дніпродзержинська на підставі рішення суду від 28 жовтня 2009 року народження; витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. Відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення позову, відзив суду не надала. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив суд місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , визначити за місцем проживання позивача [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ? частини всіх видів її заробітку (доходу), [PERSON] , [INFO] місячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду із позовом про стягнення аліментів та до досягнення дитиною повноліття; відкликати виконавчий лист, виданий Заводським районним судом м.Дніпродзержинська на підставі рішення суду від 28 жовтня 2009 року народження; витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. Відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради у судове засіданні не з`явився, надав суду висновок про доцільність проживання дитини разом із позивачем. Заяви, клопотання учасників справи 16 грудня 2019 року відповідачем надана заява про відкладення розгляду справи. 02 березня 2020 року відповідачем надана заява про відкладення розгляду справи. 31 березня 2020 року клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи. 14 травня 2020 року відповідачем надана заява про відкладення розгляду справи. 17 червня 2020 року клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи. 01 липня 2020 року позивачем надана заява про відкладення розгляду справи. Процесуальні дії суду 25 листопада 2019 року ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі. 31 січня 2020 року ухвалою суду замінена третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на належну. 29 липня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та справа призначена до розгляду. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин В судовому засіданні встановлено, що з 18 квітня 2003 року сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 вересня 2014 року (а.с.11). Сторони від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про народження видане 17 січня 2019 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 646 (а.с.8). Як вбачається з акту № 2400 про проживання без реєстрації складеного 20 червня 2019 року та затверджений Директором КП КМР «УКОЖФ» Т.І.Щебетовим за адресою: [ADDRESS] , проживають з часу народження по теперішній час [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Як вбачається з наданого суду рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 жовтня 2009 року, вирішено стягувати щомісячно з 06 липня 2009 року аліменти з [PERSON] , 1971 року народження в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в особі матері дитини [PERSON] , до повноліття дитини (а.с.10). З наданої суду Характеристики з місця роботи позивача вбачається, що [PERSON] працює у Придніпровському державному металургійному коледжі з 01 червня 2016 року по 30 вересня 2018 року, за час роботи зарекомендував себе як професійний робітник, відповідально та зі знанням і досвідом виконує поставлені завдання, розлучений, проживав разом з матір`ю та донькою [PERSON] , [INFO] , доньку виховував самотужки. 30 червня 2020 року третьою особою органом опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради наданий висновок від 26 червня 2020 року № 8вих-20/421, за яким орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає за доцільним визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивачем обраний спосіб захисту, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та є визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів, що є предметом спору. Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення Сімейного Кодексу України. Оцінка суду Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні встановлено, що з 2010 року неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає із позивачем - батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що дотеперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо визначення постійного місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов`язані здійснювати свої батьківські обов`язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Тобто права та обов`язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов`язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до того, що сторони не мають можливості визначити постійне місце проживання дитини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти необов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М.С.проти України» від 11 липня 2017 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (справа «Мамчур проти України», рішення від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган. Так, з урахуванням ставлення позивача до дитини, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки, наявність облаштованого житлового приміщення для дитини, піклування про її здоров`я, а також з урахуванням висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради, за яким вважати доцільним визначити місце проживання дитини разом із батьком, суд вважає визначити місце проживання дитині разом із батьком, але з урахуванням віку дитини 14 років, та вимог ст. 160 СК України, за якою якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, тому своє місце проживання [PERSON] , [INFO] , має право визначати самостійно. Таким чином, з урахування викладеного вимоги позивача про визначення місця проживання дитини із ним не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Так, суд, при визначені розміру аліментів, враховує те, що неповнолітня дитина знаходиться на утриманні позивача, що не заперечується відповідачем. Згідно з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч.3 ст.181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Тому, враховуючи зазначене, суд вважає задовольнити позовні вимоги позивача частково та стягувати з відповідача аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1 000 грн. до досягнення нею повнолітня. Враховуючи викладене та те, неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , знаходиться на утримання позивача, суд вважає припинити стягнення аліментів з позивача [PERSON] , що здійснюється на підставі рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська. В частині позовних вимог стосовно визнання виконавчого листа про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, суд вважає відмовити, у зв`язку з тим, що стягнення аліментів, які утримуються з позивача на користь відповідача припиняються з часу винесення рішення суду про їх припинення. Частиною 2 ст.432 ЦПК передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Підстави для цього є те, що суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний. Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав, зокрема внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання. Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження. Проте у вказаній вище процесуальній нормі відсутнє чітке визначення "інших причин" для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. В Узагальненні про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах, яке викладене у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07.2015 року, зазначено, що процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню є, зокрема, пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання. Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.14 ЦПК України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість рішень суду. З огляду на зазначене визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, є перепоною у завершенні судового провадження і в реалізації громадянином його гарантованого Конвенцією «права на суд». Таким чином, враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про визнання виконавчого листа про стягнення аліментів, таким, що не підлягає виконанню. Окрім цього, враховуючи, що неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає із позивачем - батьком [PERSON] , суд вважає необхідним припинити стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання дитини та стягнути з відповідача аліментів, щомісячно, з відповідача на корись позивача в розмірі 1 000 грн. на утримання дитина [PERSON] , [INFO] . Також, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Судові витрати. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial