Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Хустської районної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона працювала фахівцем централізованої бухгалтерії відділу освіти Хустської РДА. 17.02.2021 року наказом №20-к її звільнено з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Однак в порушення норм чинного трудового законодавства вона отримала заробітну плату за січень-лютий 2021 року лише 24.03.2021 року, а не в день звільнення. Крім того така ситуація негативно вплинула на її самопочуття та спричинила їй моральні страждання. За таких обставин просить суд стягнути з відповідача на її користь 6488,64 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 15 000 грн. моральної шкоди. У відзиві на позов відділ освіти Хустською РДА просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування посилається на відсутність вини відділу освіти Хустської РДА у невиплаті сум заробітної плати через відсутність належного фінансування. Посилається на неправильне визначення суми заробітної плати. Окрім того вважає, що розмір середнього заробітку підлягає зменшенню відповідно до ст. 117 КЗпП України. Також посилається на те, що позивачем не надано доказів спричинення їй моральної шкоди. У відповіді на відзив позивач [PERSON] просить її позов задовольнити у повному обсязі. Вказує, що роботодавець жодним способом не довів своєї невинуватості у невиплаті їй заробітної плати. Розрахунок середнього заробітку нею брався виходячи з довідки «ОК-5». Також нікчемними є доводи відповідача щодо відсутності моральних страждань У запереченні відділ освіти Хустської РДА просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування посилається на ті ж обставини, що й у відзиві на позов. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подавши заву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов заперечила та просила відмовити у його задоволенні. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працювала на посаді фахівця централізованої бухгалтерії відділу освіти Хустської РДА. Наказом в.о. начальника відділу освіти Хустської РДА від 16 лютого 2021 року за № 20-л, звільнено [PERSON] з посади фахівця централізованої бухгалтерії відділу освіти Хустської РДА, днем 17.02.2021 року, у зв`язку з скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.7). Згідно листа відділу освіти Хустської РДА від 05.03.2021 року №58 [PERSON] повідомлено, що їй нарахована заробітна плата, яка буде виплачена до 20.03.2021 року (а.с.9). Відповідно до довідки відділу освіти Хустської РДА за грудень 2020 року [PERSON] було нараховано заробітну плату у розмірі 4789,31 грн., а за січень 2021 року у розмірі 3000 грн. Суд бере до уваги саме вказану довідку, а не довідку форми ОК-5, яка надана позивачем, оскільки в довідці відділу освіти\~ відображені всі складові заробітної плати нарахованої [PERSON] (саме з врахуванням складових заробітної плати визначається розмір середнього заробітку, позаяк певні складові заробітної плати не враховуються при визначенні такого розміру), на відміну від довідки ОК-5. Згідно з ч.5 ст. 15 ЗУ «Про оплату праці» та ч.5 ст. 97 КЗпП України\~ оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В порушення зазначених норм трудового законодавства роботодавець відділ освіти Хустської РДА не провів повного розрахунку з відповідачем [PERSON] у день її звільненні 17.02.2021 року, а заробітна плата була фактично повністю виплачена лише 24.03.2021 року. Відтак правомірними є вимоги [PERSON] про стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Посилання відповідача на відсутність належного фінансування суд відхиляє, оскільки відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні та не може бути підставою для відмови у стягнення середнього заробітку. Водночас суд погоджується із доводами відзиву щодо невірного визначення (розрахунку) позивачем розміру середнього заробітку з огляду на таке. Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі по тексту Постанова КМ). Відповідно до п.2 Постанови КМ в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно п.5 Постанови КМ нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 7 Постанови КМ передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як встановлено за грудень 2020 року [PERSON] було нараховано заробітну плату у розмірі 4789,31 грн., а за січень 2021 року у розмірі 3000 грн. У грудні 2020 року кількість робочих днів становить 22 днів, а в січні 2021 року 19 днів. Отже середньоденний заробіток [PERSON] становить 7789,31 грн./41 день = 189,98 грн./день. Загальна кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні з 18.02.2021 року по 24.03.2021 року становить 24 дні. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу становитиме 4559,52 грн. (189,98 грн./день * 24 днів = 4559,52 грн.). Велика Палата Верховного Суду у постанові №711/4010/13 від 18 березня 2020 року звернула увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц): 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже враховуючи те, що розмір невиплаченої заробітної плати [PERSON] становить 9886,92, що більш ніж у два рази більше ніж розмір середнього заробітку, який є незначним, період затримки розрахунку при звільненні становить більше одного календарного місяця, саме по собі відсутність належного фінансування не може бути достатньою підставою для зменшення суми середнього заробітку, і інших якихось обставин, які могли б слугувати підставою для зменшення розміру середнього заробітку,\~ відповідачем не наведено, то суд не вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Внаслідок невчасного розрахунку при звільненні порушені конституційні та трудові права позивача. У зв`язку з чим позивачці спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв`язків, а саме позивачка була позбавлена доходу, що негативно відобразилося на її сім`ї, що змусило позивачку прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Отже посилання відповідача на відсутність підстав для стягнення моральної шкоди є недоречним. З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 3000 гривень. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України витрати із сплати судового збору в сумі 908 грн., слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial