Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач звернувся 30.09.2016 р. до суду з вищезгаданим позовом, в якому зазначив, що з 06.03.2015 р. працював на посаді охоронника у КП «Титан», а з 01.04.2015 р. - переведений сторожем. 06.09.2016 р позивача в телефонному режимі повідомили про його звільнення. 19.09.2016 р. [PERSON] отримав трудову книжку та копію наказу від 05.09.2016 р. про звільнення. Проте роботодавець, в порушення вимог ст.ст.43, 252 КЗпП України, не звертався за попередньою згодою на звільнення до профоргану та вищестоящої профспілки, членом якої є [PERSON] . Крім того, вільні вакантні місця підприємством позивачу не пропонувались, не розглядалась і не надавалась можливість розглянути переважне право залишення на роботі. На підставі викладеного позивач просить суд визнати звільнення незаконним та поновити його на посаді сторожа КП «Титан», зобов`язати відповідача оплатити вимушений прогул, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50\~000 грн. та видати позивачу трудову книжку без запису про незаконне звільнення. Рішенням Шевченківського районного суду від 01.02.2017 р. позов задоволено частково. Визнано звільнення [PERSON] згідно з наказом № 184 від 05.09.2016 р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України незаконним. Поновлено [PERSON] на посаді сторожа служби сторожів КП «Титан». Стягнуто з КП «Титан» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13255,66 грн., на відшкодування моральної шкоди 700 грн. В задоволенні решти вимог [PERSON] відмовлено. Вирішено питання судових витрат, допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01.08.2017 р. рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01.02.2017 р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 05.09.2019 р. рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01.02.2017 р. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01.08.2017 р. скасовано, справу передано на новий розгляд. В постанові Верховного Суду, зокрема, зазначено, що «Як встановлено, КП «Титан» не надано доказів щодо звернення до первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан» і до Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» та отримання висновків профспілок. Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою\~статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Пленумом Верховного Суду України у пункті 15\~Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~роз`яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважає, що суди попередніх інстанцій вказаного не врахували та встановивши, що позивач є головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан», проте відповідач із поданням про надання згоди на його звільнення\~до цієї профспілки не звертався, не виконали вимог частини дев`ятої\~статті 43 КЗпП України, тобто не зупинили провадження у справі для отримання згоди або відмови виборного профспілкового органу, а також вищого виборного органу профспілки в дачі згоди на звільнення працівника, у зв`язку із чим дійшли передчасного висновку про задоволення позову». Після скасування судових рішень, ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25.09.2019 р. справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання на 01.11.2019 р. 01.11.2019 р. підготовче судове засідання відкладено на 27.11.2019 р. через зайнятість судді в іншому провадженні. 27.11.2019 р. підготовче судове засідання відкладено на 24.12.2019 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. 24.12.2019 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 10.02.2010 р. 10.02.2010 р. розгляд справи відкладено на 26.03.2010 р. через перебування судді в нарадчій кімнаті по розгляду кримінального провадження. 26.03.2020 р. провадження у справі зупинено задля виконання вимог ч.9 ст.43 КЗпП України, запитано згоду виробного органу Первинної профспілкової організації Всеукраїнська спілка «Захист справедливості» КП «Титан», Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» на звільнення сторожа КП «Титан» [PERSON] . Ухвалою від 16.09.2020 р. відновлено провадження у справі, призначено судове засіданя на 16.12.2020 р. 16.12.2020 р. розгляд справи відкладено на 19.02.2021 р. у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві, при постановленні рішення просив врахувати висновки профспілкових організацій. Представник КП «Титан» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, в процесі розгляду справи було подано відзив на позов (т.1 а.с.136-148, 156-158, т.3 а.с.39-49), за змістом якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Треті особи та їх представники до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, пояснень по суті позову не надавали. Суд розглянув справу за відсутності представника відповідача, третіх осіб та їх представників на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. З наданих сторонами письмових доказів судом встановлено, що 06 березня 2015 року позивач працював на посаді охоронника, а з 01 квітня 2015 року - сторожем у службі сторожів КП «Титан». \~ \~ \~ \~Наказом КП «Титан» № 117 від 01 липня 2016 року виведено із штатного розпису комунального підприємства посаду «сторож» в кількості\~15 одиниць та затверджено новий штатний розпис з 06 вересня 2016 року, а наказом № 118 від 04 липня 2016 року затверджено список працівників, які підлягають звільненню у зв`язку із скороченням штату, і відомість попередження про майбутнє звільнення (додаток №1 до наказу). Відповідно до акту від 06 липня 2016 року [PERSON] відмовився від ознайомлення із наказами КП «Титан» від 01 липня 2016 року № 117 та від 04 липня 2016 року № 118, а також від отримання персонального попередження. Цього ж дня персональне попередження про майбутнє звільнення та запрошення на засідання профкому було направлено на адресу позивача, однак повернулося на адресу КП «Титан» за закінченням терміну зберігання.\~\~ Наказом № 184 від 05 вересня 2016 року позивача було звільнено на підставі пункту 1\~статті КЗпП України\~за скороченням штату з 06 вересня 2016 року. 02 липня 2002 року відбулася реєстрація об`єднання громадян - Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», що підтверджується свідоцтвом. Статут Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» затверджений першим з`їздом ВПС «Захист справедливості» 25 січня 2002 року, яка легалізована Міністерством юстиції України 02 липня 2002 року. Відповідно до протоколу установчих зборів первинної профспілкової організації Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» працівників КП «Титан» від 27 червня 2016 року на засіданні вирішувались питання: про створення первинної профспілкової організації, прийняття Статуту, вибори керівних органів, реєстрацію первинної профспілкової організації. Витяг з протоколу від 01 липня 2016 року Центральної ради Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» свідчить про визнання первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» організаційною ланкою Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості». Листом від 05 липня 2016 року повідомлено директора КП «Титан» [PERSON] про створення у КП «Титан» первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», згідно з яким головою профспілкового комітету обрано [PERSON] , членами профспілкового\~\~комітету [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 25 липня 2016 року було проведено державну реєстрацію первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан», керівником якого є [PERSON] . За статтями 11, 27\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 60\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з пунктом 1 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. За приписами\~статті 43 КЗпП України\~розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1\~статті 40 КЗпП України\~може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Статтею 252 КЗпП України\~та частиною третьою\~статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»\~визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Отже, системний аналіз указаних норм закону дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року (справа № 21-319а13), від 25 березня\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 2014 року (справа № 21-44а14). Установлено, що КП «Титан» не надано доказів щодо звернення до первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан» і до Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» та отримання висновків профспілок. Разом з тим, згідно з частиною дев`ятою\~статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Пленумом Верховного Суду України у пункті 15\~Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~роз`яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Відповідно до протоколу № 1/20 від 17.04.2020 р. (т.3 а.с.107-109) профспілковий комітет Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан» ухвалено визнати неправомірними дії представника власника директора КП «Титан» Іщенко Л.Г. на звільнення по наказу № 77-п від 06.09.2016 р. сторожа КП «Титан» [PERSON] за скороченням штату відповідно до ст.40 КЗпП України. Згідно протоколу № 21 засідання центральної ради Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» від 18.04.2020 р. (т.3 а.с.111-113) було ухвалено: визнати неправовими дії представника власника директора КП «Титан» Іщенко Л.Г. та не давати згоди на звільнення по наказу № 77-п від 06.09.2016 р. сторожа КП «Титан» [PERSON] за скороченням штату відповідно до ст.40 КЗпП України. На час звільнення позивача висновку профспілки, членом якої був [PERSON] , з питання звільнення роботодавець не мав. Більш того, частиною 4 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який він обирався, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення з роботи чи зі служби. Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків або за власним бажанням, за винятком випадків, коли це обумовлено станом здоров`я. Посилання сторони відповідача на відсутність у останнього належних відомостей про легалізацію Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан» не впливають на висновок суду, оскільки відомості про державну реєстрацію названої первинної профспілкової організації містилися у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ще до моменту звільнення позивача, і такі відомості є публічними, вільно відкритими до доступу, а інформацією про створення такої профспілки та про участь у її діяльності позивача комунальне підприємство «Титан» завчасно володіло, про що достовірно свідчать матеріали цивільної справи зокрема відповідні звернення.\~ З наведеного вище, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог ст.43, 252 КЗпП України, що є підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] про поновлення його на посаді. Разом з тим, частиною другою\~статті 40 КЗпП України\~визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до\~статті 49-2 КЗпП України\~про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі\~\~№ 6-491цс15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті\~40, частини третьої статті\~49-2 КЗпП\~щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 06 липня 2016 року попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1\~статті 40 КЗпП України\~у зв`язку із скороченням штату працівників, проте, попередження про звільнення ним не підписане, про що 06 липня 2016 року складено відповідний акт, як і не підписано ним згоди чи відмови від запропонованої посади - робітник з благоустрою. Доказів наявності інших вакантних посад матеріали справи не містять. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення вимог ст.42 КЗпП України при його звільненні. Згідно ч.1 ст.\~233\~КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, за вищевказаних обставин судом визнано, що відповідачем під час звільнення позивача не було дотримано вимоги ст.ст.43,\~252 КЗпП України, що є підставою для поновлення працівника на роботі. В такому разі позивач підлягає поновленню на тій самій посаді, з якої його було звільнено, з дати його звільнення. Під час судового розгляду також було встановлено, що позивач отримав від КП «Титан» трудову книжку вже з відповідним записом про звільнення з 06.09.2016 року, а тому позовна вимога про зобов`язання відповідача видати [PERSON] трудову книжку судом залишається без задоволення, враховуючи й те, що позивач своїх вимог не змінював, зокрема, не ставив питання про внесення змін до трудової книжки чи про виключення із неї певних записів.\~ Одночасно з ухваленням рішення про поновлення працівника на роботі, суд вирішує питання про виплату йому середньої зарплати за час вимушеного прогулу. Період прогулу встановлюється з дати звільнення до дати прийняття рішення про поновлення згідно ч. 2\~ст. 235 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 ЗУ "Про оплату праці"\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100\~(далі - Порядок). Із п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Суд здійснює розрахунок на підставі тих доказів, що надані сторонами та наявні в матеріалах справи. Відповідач надав довідку про те, що заробіток позивача за останні два місяці, що передуються звільненню, складає: за липень 2016 року - 2130,37 грн., за серпень 2016 року 3142,51 грн. Середньоденна заробітна плата становить: 3142,51 грн. + 2130,37 грн. / (21 + 22) = 122,63 грн., яка надана без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. У періоді вимушеного прогулу з 7 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року\~ міститься робочих днів: 82. Тому за такий час за вимушений прогул на користь позивача підлягає до стягнення -\~ 10055,66 грн. (122,63 грн. х 82 р.д.) без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Крім того, за період вимушеного прогулу за січень-грудень 2017 року на користь позивача підлягають стягненню 38400 грн., тобто 3200 грн. х 12 місяців (ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року N 1801-VIII) без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. За період вимушеного прогулу за січень-грудень 2018 року на користь позивача підлягають стягненню 44676 грн., тобто 3723 грн. х 12 місяців (ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік») без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. За період вимушеного прогулу за січень-грудень 2019 року на користь позивача підлягають стягненню 50076 грн., тобто 4173 грн. х 12 місяців (ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік») без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. За період вимушеного прогулу за січень-грудень 2020 року на користь позивача підлягають стягненню 56676 грн., тобто 4723 грн. х 12 місяців (ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік») без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. За період вимушеного прогулу за 01 січня 2021 р. по 22 лютого 2021 року на користь позивача підлягають стягненню 10800 грн., тобто 6000 грн. за січень 2021 р. та 4800 грн. за 16 робочих днів лютого 21 року (ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік») без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Таким чином, сума середньої зарплати за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 07.09.2016 р. по 22.02.2021 р. складає 210\~683,66 грн. Отже, суд не може повністю погодитись із визначеним позивачем розміром вказаного відшкодування. При вирішенні вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Нормою\~ст. 23 ЦК України\~встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановивши, що з боку роботодавця мало місце порушення трудових прав позивача внаслідок порушення процедури скорочення його посади, суд вважає, що цим позивачеві одночасно завдано моральні страждання, які виявились у переживаннях, втраті нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд не погоджується з визначеним позивачем розміром відшкодування, яке позивач оцінює у сумі 50000 грн. В цьому сенсі, зваживши на те, що порушення виразились лише в тому, що звільнення позивача не було у встановленому порядку погоджено з профспілковими органами, а права позивача на тепер захищаються шляхом його поновлення на роботі та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також враховуючи, що відповідач є бюджетною установою, суд вважає, що є достатнім та розумним розміром відшкодування сума - 700 грн. \~\~\~В порядку ст.\~141\~ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати в загальному розмірі судового збору за подання позову з майновими та немайновими вимогами 1102,40 грн. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial