Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

в позові вказано, що 29/01/2009 р. позивач та [PERSON] уклали кредитний договір №020-2008-111, відповідно до якого відповідачу було надано позику на суму 45000 доларів США до 10/01/2028 р. під 13,45% річних. Відповідачка не виконана прийняті на себе зобов`язання. 29/01/2009 р. позивач та [PERSON]Г уклали договір поруки №020-2008-111-Р, відповідно до якого відповідач зобов`язався за виконання позивачем зобов`язань за вказаним договором позики. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06/06/2012 р. з відповідачів на користь позивача стягнуто 455027,66 гривень заборгованості за спірними договорами, до якої входила тіло кредиту, проценти до 11/10/2011 р. та підвищені відсотки. Позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно 327619,92 гривень інфляційних витрат, 40952,49 гривень 3% річних, 22889,38 доларів США процентів. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов з підстав, що в ньому зазначені. В судовому засіданні представник відповідача заперечила позов з тих підстав, що у відповідача є сумнів щодо того чи він підписав договір про внесення змін до договору поруки, також представник просила суд відмовити в позові з тих підстав, що зміна умов поруки була здійснена позивачем та [PERSON] без згоди поручителя, а також зі спливом строку, зазначеного в п. 4 ст. 559 ЦК України. Судом встановлено наступні обставини. 29/01/2008 р. позивач та [PERSON] уклали кредитний договір №020-2008-111, відповідно до якого відповідачу було надано позику на суму 45000 доларів США. 29/01/2008 р. [PERSON] підписала перелік та вартість послуг, що надаються позивачем. 10/06/2009 р. позивач та [PERSON] уклали додаткову угоду до кредитного договору №020-2008-111. 25/06/2009 р. позивач та [PERSON] уклали додаткову угоду до кредитного договору №020-2008-111. 29/01/2009 р. позивач та [PERSON]Г уклали договір поруки№020-2008-111-Р, відповідно до якого відповідач зобов`язався за виконання позивачем зобов`язань за вказаним договором позики. 25/06/2009 р. позивач та поручитель уклали додаткову угоду до договору поруки №020-2008-111-Р від 29/01/2009 р. В клопотанні про призначення експертизи представника поручителя вказано, що у [PERSON] існує сумнів щодо того, чи ним було виконано підпис в у спірному договорі. Однак в порядку, передбаченому в ст. 143 ЦПК України встановлюються спірні обставини спору щодо підроблення підпису відповідача, а не сумнів відповідача щодо того чи було ним виконано підпис, оскільки відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому припущення не підлягають встановленню або спростуванню. Відповідач не надав жодного доказу крім його припущення щодо наявного у нього сумніву на встановлення обставини підроблення його підпису. При цьому клопотання про призначення експертизи було подано після початку розгляду позову по суті та після надання сторонам можливості надати свої пояснення по суті спору. Судом було встановлено, що подання вказаного клопотання здійснено з метою затягування судового розгляду та не було спрямовано на встановлення обставин спору у порядку, що визначений законом для даного виду клопотань. Крім цього додаткова угода до договору поруки підписана відповідачем на кожному її аркуші, а відповідно до змісту клопотання про призначення експертизи, сумнів щодо підписання такої угоди відповідачем виник у нього щодо невизначеного ним підпису в графі «поручитель». Так само всупереч ст. 176 ЦПК України відповідач і його представник не надали суду пояснення про те, що відповідач заперечує укладення ним додаткової угоди до договору поруки, на якій саме сторінці спірного договору він не ставив підпис. Однак відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому призначення судових експертиз для встановлення обставин сумніву відповідача, відповідно до ст. 145 ЦПК України не належить до випадків обов`язкового призначення експертизи. В свою чергу відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Разом з цим в п. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06/06/2012 р. вже було встановлено, що відповідачем було укладено спірний договір поруки, при цьому відповідно до ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Отже судовим рішенням вже було встановлено укладення відповідачем спірного договору поруки, а зміни і доповнення до договору становлять зміст відповідного зобов`язання. В судовому засіданні представник позивача надала пояснення перед судом про те, що в матеріалах справи, в якій 06/06/2012 р. було ухвалено судове рішення міститься копія договору поруки із змінами до нього. відповідне судове рішення набрало законної сили, залишено в силі апеляційним судом. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06/06/2012 р. встановлено, що [PERSON] не виконала свої зобов`язання за зазначеним договором позики і на 11/10/2011 р. заборгованість склала 57073,22 доларів США, що включає прострочену заборгованість по кредиту, проценти, пеню. Також вказаним судовим рішенням встановлено, що 29/01/2008 р. позивач та [PERSON]Г уклали спірний договір поруки. З відповідачів стягнуто 455027.66 гривень. 28/05/2013 р. вказане рішення переглянуто за скаргою [PERSON] та залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області. Зобов`язання [PERSON] перед позивачем встановлено апеляційним судом на 11/10/2011 р. Заперечень з приводу наявності сумніву щодо не підписання [PERSON] будь-якої із сторінок змін до договору поруки відповідач до суду не заявляв. Так само в справі Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 3 квітня 2008 року вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Отже судом вже було встановлено обставину укладення поруки та не встановлено будь-яких особливих умов її виконання, недійсності частини поруки, окремих її умов, окремих її редакцій. Хоча на момент вирішення зазначеного спору у відповідача була можливість заперечити дійсність змін до договору поруки, він не висловлював жодних сумнівів щодо одного зі своїх підписів, а розгляд спору в апеляційному суді відбувався саме за скаргою відповідача. В даному спорі підлягає врахуванню також та обставина, що 23 вересня 2015 року Верховний Суд України при розгляді справи 6-1206цс15 вказав: Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. В свою чергу Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 17 вересня 2014 року ухвалив постанову у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Таким чином 06/06/2012 р. було вирішено спір щодо стягнення з позичальника грошових коштів, які становлять тіло кредиту і проценти, що були нараховані на 11/10/2011 р. В даному позові позивач просив стягнути з позичальника і поручителя проценти з 11/11/2011 р. по 27/03/2015 р в сумі 22889,38 доларів США. Позов пред`явлено 19/06/2015 р. З урахуванням змісту п. 4 ст. 559 ЦК України та зазначеної правової позиції Верховного Суду України позивач втратив право на пред`явлення позову до поручителя, оскільки сплив преклюзивний строк, з яким припинилось право вимоги позивача. При цьому вказаний строк не є строком позовної давності і на нього не поширюються положення ЦК України щодо переривання строку. Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). Тому позов до поручителя позбавлений належних на те правових підстав. Разом з цим в п. 1 ст. 1054 ЦК України вказано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до п. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позичальник не надав суду жодного доказу або обґрунтованого розрахунку на спростування позову. Однак відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином [PERSON] не спростувала позову, а позивач обґрунтував позов до вказаного відповідача належними на те правовими підставами. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial