Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що з відповідачем [PERSON] він перебував у шлюбі з 12 листопада 1983 р., від шлюбу подружжя має дитину [PERSON], [INFO] (післяшлюбне прізвище [PERSON]). Подружні відносини з відповідачкою були припинені у лютому 2002 року. Через півтора роки після розлучення, виникло тимчасове примирення, за період якого, на той час ще дружина (відповідач) вмовила зареєструвати її у спірному будинку за адресою: [ADDRESS]. 24.11.2003 р. [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою, та донька позивача (відповідач - 2) була зареєстрована при отриманні паспорту раніше (12.03.2001 р.). Саме після реєстрації відповідача в домоволодінні відносин подружжя знов погіршились та більше не відновлялись. Як зазначається позивачем при звернені до суду, у 2009 р. відповідач намагалась відсудити у позивача половину домоволодіння, звернувшись до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про визнання права власності на ? частину домоволодіння, однак, ухвалою суду за заявою позивача позов було залишено без розгляду (ухвала суду від 15.10.2009 р.) та саме з того часу відповідачі забрала власні речі та виїхали з будинку позивача. Разом з тим, відповідач -1 придбала за договором купівлі-продажу від 09 липня 2010 року домоволодіння за адресою: [ADDRESS], де вона зараз і проживає з донькою. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України «Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В добровільному порядку відповідачі, які не проживали в домоволодінні [ADDRESS] більше 3-х років, зніматися з реєстрації за вказаною адресою не бажають, тому позивач звертається до суду із даним позовом, предмет якого становить вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS], про зобов'язання Амур-Нижньодніпровський районний відділ в м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації відповідачів за адресою: [ADDRESS]. Підставу позову становлять приписи ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, та просили суд повністю задовольнити поданий позов. За ст. 224 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, позивачем предмет та підстава позову не змінювалися та позивач висловився про заочний розгляд справи, тому справа ухвалою суду розглядалася у порядку заочного розгляду. Суд, заслухав пояснення позивача та його представника, свідків та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. За ст. 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 156 зазначеного вище кодексу члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Як було встановлено судом, відповідачі - колишні член сім'ї власника будинку [ADDRESS]. Пояснення позивача у частині відсутності відповідача за місцем реєстрації проживання підтверджуються також поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON], які надали суду майже аналогічні пояснення, свідчив, що відповідачі не мешкає разом із позивачем в належному йому будинку [ADDRESS] більше року, їх речей в даному будинку теж не має, При ухваленні даного рішення суд також виходить з наступного. Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору (ст. 160 ЖК). За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Утім, як було встановлено за судового розгляду, відповідачі є колишніми членами сім'ї позивача та відсутні понад встановлені ЦК України строки у жилому приміщенні, хоча їх місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку за зазначеною вище адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм член сім'ї наймача (колишній член сім'ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад один рік у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України. Отже, на переконання суду, доводи позивача є слушними: судом було встановлено на підставі наявних у справі доказів (ст.ст. 57-59 ЦПК України) факт відсутності відповідачів у житловому приміщенні (будинку [ADDRESS]), відповідачі не скористалися правом надання заперечень проти позову, через що для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Разом з тим, частково задовольняючи поданий позов, суд з огляду на зміст вимог позову та характер спірних правовідносин виходить з відсутності підстав для ухвалення рішення про зобов'язання третьої особи (Державна Міграційна Служба України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська) зняти відповідачів з реєстрації місця проживання, оскільки дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства, та окрім того на виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та задля запобігання продовження порушення прав позивача, на переконання суду, є правомірним застосування судом засобу захисту порушеного права, уваленого судом в цій справі. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial