Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом аргументуючи його наступним. [PERSON] отримав у квітні 1999 року в спадщину за заповітом від свого померлого батька житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] з надвірними будовами. В даному житловому будинку позивач проживав разом з своїми батьками, а також після їхньої смерті. За вказаною адресою він зареєстрований починаючи з 30.07.2003 року та мешкає у ньому по сьогоднішній день. Вказаний будинок є єдиним житлом позивача та має для нього особливу цінність, оскільки є батьківською оселею, що нагадує про родину. У 2014 році між позивачем та [PERSON] склалися теплі дружні відносини. 04.11. 2014 року між сторонами зареєстровано шлюб ( свідоцтво про шлюб від 04.11. 2014 року серії [NUMBER] ). Будучи людиною у віці та зі значними проблемами здоров`я, позивач розумів значимість уваги та підтримки з боку відповідача, адже остання, укладаючи з ним шлюб, зобов`язувалась здійснювати за ним догляд, надавати допомогу, яку за станом здоров`я позивач потребував. Разом з тим відповідач висунула пропозицію оформити це в нотаріальному порядку. 07.11. 2014 року між сторонами укладено Договір дарування частини житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 422. Згідно вказаного договору позивач передав у власність безоплатно ( подарував) [PERSON] , а відповідач прийняла у власність належне позивачу на праві власності майно, а саме: 9/10 часток житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями і спорудами. Договір дарування було укладено у двох примірниках. Один з примірників залишився у нотаріуса, а другий одразу ж забрала [PERSON] , який позивач і не бачив, а зі слів відповідачки саме він залишився власником будинку. Відтак позивач вважав, що уклав договір довічного утримання. Після укладення вказаного вище Договору у житті позивача нічого не змінилося, фактичної передачі подарованої частини будинку так і не відбулося, позивач і надалі проживав у вказаному будинку та продовжував самостійно сплачувати комунальні послуги, доказом чого послуговують платіжні квитанції за комунальні послуги, долучені до матеріалів справи. Той факт, що насправді було укладеного не договір довічного утримання, а договір дарування позивач зрозумів випадково, у вересні 2016 року, коли знайшов у будинку копію договору. Позивач зазначає, що укладаючи договір дарування частки житлового будинку від 07.11. 2014 року не мав наміру безоплатно передати у власність відповідача належним йому житловий будинок, при цьому не отримавши нічного взамін, адже умовою укладення тайого правочину з його боку було забезпечити себе доглядом, допомогою, в т. ч. фінансовою підтримкою і увагою з боку відповідача, адже позивач є особою похилого віку ( [INFO] ), хворіє на кардіосклероз атеросклеротичний, аорто склероз, ГХІІІ ст.. СНІ наслідки перенесеного інсульту 2012 року в лівій гемісфері головного мозку у вигляді вираженого правобічного геміпарезу. Також позивачу діагностовано помірне порушення статико-координаційної функції, такий є інвалідом І-ї групи довічно. Тобто позивач є залежним від інших осіб, частково нездатний до виконання окремих елементів самообслуговування та потребує нагляду сімейного лікаря. Відтак, позивач вважає, що вказаний вище правочин був укладений під впливом помилки, оскільки під час його укладення такий помилявся щодо правової природи правочину. Позивач не заперечує тієї обставини, що під час укладення договору дарування частки житлового будинку від 07.11. 2014 року його волевиявлення щодо укладення правочину було вільним, жодного примусу з боку відповідача чи інших осіб до нього не було, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, однак його волевиявленням було укладення саме договору довічного утримання, а не договору дарування. Таким чином має місце помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що дає підстави для визнання спірного правочину недійсним всилу ст. 229 ЦК України. На підставі викладеного позивач просить суд визнати недійсним Договір дарування частки житлового будинку, укладеного між [PERSON] \~ та [PERSON] 07.11. 2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 422 та визнати за ним [PERSON] право власності на 9/10 часток житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями і спорудами. В судовому\~засіданні позивач\~та його\~представник підтримали\~позов та\~просили його\~задовольнити в\~повному обсязі\~з підстав,\~викладених у\~змісті позовної\~заяви. Окрім того в обґрунтування своїх доводів позивач посилається на постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі №6-372цс16. Відповідач та\~її представник\~повністю заперечили\~позовні вимоги\~та просили\~відмовити в\~їх задоволенні.\~В судовому\~засіданні пояснили,\~що в\~даному випадку\~має місце\~добровільне,\~безоплатне,\~без будь\~-\~яких примусів\~волевиявлення позивача\~ [PERSON] \~при укладення\~договору дарування,\~а отже\~немає жодних\~підстав для\~ визнання\~вказаного договору\~недійсним. Вважають заявлені позовні вимоги та пояснення до них надуманими, необґрунтованими, не заснованими на законі, такими, що суперечать фактичним обставинам справи, не підтверджуються представленими суду доказами, тому не підлягають задоволенню. Третя особа Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є.\~в судове засідання не з`явився, хоч був належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вививши зміст позову та додані до нього письмові докази, суд встановив наступне. 04.11. 2014 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб ( свідоцтво про шлюб від 04.11. 2014 року серії [NUMBER] ). 07.11. 2014 року між сторонами укладено Договір дарування частини житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 422. Згідно вказаного договору позивач передав у власність безоплатно ( подарував) [PERSON] , а відповідач прийняла у власність належне позивачу на праві власності майно, а саме: 9/10 часток житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями і спорудами. Зі змісту вказаного договору слідує, що житловий будинок, 9/10 частки якого відчужуються, належить Дарувальнику на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої ужгородської нотаріальної контори Осташ В.А. 02.04.1999 року за реєстровим № 1-756, дублікат якого видано державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Митровкою В.М. 30.11. 2012 року за реєстровим № 4-832, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області 05.12. 2012 року, номер запису 1296 в книзі 12 та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 38444598, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, який видано комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області 05.12.2012 року за № 36559953. Позивач та його представник в судовому засіданні показали, що після укладення вказаного вище Договору у житті позивача нічого не змінилося, фактичної передачі подарованої частини будинку так і не відбулося, позивач і надалі проживав у вказаному будинку та продовжував самостійно сплачувати комунальні послуги. В якості доказів вказаних обставин ним до матеріалів цивільної справи додано платіжні квитанції за комунальні послуги. Сторона позивача стверджує, що у вересні 2016 року [PERSON] у будинку було виявлено копію договору, при ознайомленні зі змістом якого зрозумів, що мова йде про договір дарування, тоді як насправді він вважав, що ним було укладеного договір довічного утримання. Відтак позивач вважає, що вказаний вище правочин був укладений під впливом помилки, оскільки під час його укладення такий помилявся щодо правової природи правочину, що слугувало підставою для подачі до суду даного позову, в якому ставляться вимоги щодо визнання недійсним Договір дарування частки житлового будинку, укладеного між [PERSON] \~ та [PERSON] 07.11. 2014 року та визнати за ним [PERSON] право власності на 9/10 часток житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями і спорудами. Позивач зазначає, що укладаючи договір дарування частки житлового будинку від 07.11. 2014 року не мав наміру безоплатно передати у власність відповідача належним йому житловий будинок, при цьому не отримавши нічого взамін, адже умовою укладення правочину з його боку було забезпечити себе доглядом і підтримкою з боку відповідача, з огляду на те, що позивач є особою похилого віку ( [INFO] ), хворіє на кардіосклероз атеросклеротичний, аортосклероз, ГХІІІ ст. СНІ наслідки перенесеного інсульту 2012 року в лівій гемісфері головного мозку у вигляді вираженого правобічного геміпарезу. В якості підтвердження наявного у позивача захворювання до справи додано копію Витягу з медичної карти № 1268/130 Ужгородської Міської Центральної Міської Клінічної Лікарні та довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0577836. Також позивачу діагностовано помірне порушення статико-координаційної функції, такий є інвалідом І-ї групи довічно. Вказані обставини, а також пояснення позивача в судовому засіданні дають підстави суду вважати, що позивач є залежним від інших осіб, частково нездатний до виконання окремих елементів самообслуговування та потребує постійного нагляду. Стороною відповідача не заперечуються обставини стосовно фізичного стану позивача та його потребу у постійній сторонні допомозі. Разом з тим такі акцентують увагу суду на тому, що [PERSON] при укладенні договору дарування добровільно, безоплатно, без будь - яких примусів висловив своє волевиявлення , а отже немає жодних підстав для визнання вказаного договору недійсним. Позивач та його представник в судовому засіданні погодились з тим, що волевиявлення [PERSON] щодо укладення правочину було вільним, жодного примусу з боку відповідача чи інших осіб до нього не було, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, однак його волевиявленням було укладення саме договору довічного утримання, а не договору дарування. Позивач вважає, що вказаний вище правочин був укладений під впливом помилки, оскільки під час його укладення такий помилявся щодо правової природи правочину. Згідно з частинами першою, третьою статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 203\~ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів. Положеннями ст.\~717\~ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого). Відповідно до частини третьої статті 203\~ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 статті 229\~ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. У пункті 19 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від 06\~листопада 2009\~року №\~9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Згідно з вимогами законодавства особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та\~розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст.\~321\~ЦКУ право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Надаючи оцінки доводам сторін суд також звертає увагу на ВСУ у справі 6-372цс16 від 27.04.2016 року. Верховний Суд України дійшов висновку, що наявність або відсутність помилки - неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин угоди, що вплинуло на волевиявлення особи при укладанні договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я і необхідність у зв`язку з цим в догляді і сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна по оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному і продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Тільки в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 і статей 203 і 717 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими. Виходячи з вказаної правової позиції суд встановив, що в даному конкретному випадку договір дарування укладений особою літнього віку ( [PERSON] дата [INFO] [INFO] ), стан його здоров`я вкрай складний та існує потреба у постійному догляді та сторонній допомозі. Окрім того суд звертає увагу, що у позивача відсутнє будь-яке інше нерухоме майно і спірний будинок є його єдиним житлом. Також матеріалами справи підтверджується, що фактичної передачі спірного майна іншому власнику, тобто [PERSON] не відбулось, адже позивач продовжив після укладення договору повною мірою користуватись спірним будинковолодінням та продовжував сплачувати комунальні послуги за вказаною адресою. З огляду на вказані встановлені обставини, які не спростовані стороною відповідача в судовому засіданні, суд приходить до переконання, що вказаний оспорюваний договір дарування був укладений за вкрай невигідних умов для дарувальника, адже такий фактично віддав більшу частину будинку (9/10) іншій людині, залишивши собі при цьому тільки 1/10 частки, з врахуванням зокрема тієї обставини, що жодного іншого нерухомого майна у його власності не перебуває. Тому цілком очевидно, що в даному випадку [PERSON] вочевидь бажав отримати щось взамін сторонню допомогу, підтримку, догляд тощо, тобто він розраховував на вчинення певних дій майнового чи немайнового характеру на свою користь з боку [PERSON] . Разом з тим за своєю правою природою договір дарування не повинен містити обов`язків для обдарованого і будь-який правочин, який встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-які дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування. Враховуючи викладене суд приходить до переконання, що позивачем на підтвердження своїх вимог доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку, допущену позивачем при укладення спірного договору, зокрема неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що відтак вплинуло на його волевиявлення і ця помилка на думку суду має істотне значення. Адже позивач вчинив договір за тяжких обставин, зокрема незадовільний стан здоров`я та часткове обмеження у русі, тому для усунення вказаної обставини та отримання сторонньої допомоги та догляду ним був укладений спірний договір добровільно, без наявності насильства, з усвідомлення того, що змушений це зробити, аби забезпечити себе підтримкою з боку відповідача. Таким чином в даному випадку стороною позивача доведений нерозривний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який фактично був вчинений позивачем виключно для усунення або зменшення тяжких обставин. Згідно правового висновку ВСУ у справі № 6-551цс16 правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Підсумовуючи вищевикладене суд приходить до переконання, що вимога позову щодо визнання недійсним Договпору дарування частки житлового будинку, укладеного між [PERSON] \~ та [PERSON] 07.11. 2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Головко В.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 422 є підставною та підлягає до задоволення. Вивчивши вимогу позову щодо визнання за [PERSON] права власності на 9/10 часток житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, суд виходить із наступного. За змістом ст.392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Разом з тим суд звертає увагу на те, що в даному випадку судом попередньо задоволено вимоги щодо визнання правочину недійсним і згідно норм Цивільного Кодексу України в даному випадку можна визначити дві групи правових наслідків недійсності правочину:\~ двостороння реституція, як загальний наслідок;\~ відшкодування збитків та моральної шкоди, як спеціальний наслідок. Двосторонньою реституцією є повернення сторін правочину у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Тобто, в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути одна одній у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, у тому числі тоді, коли те, що одержано, полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Основною особливістю застосування двосторонньої реституції є те, що не має значення, хто винний у недійсності правочину. Постанова Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. №9 \~«Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п.10 якої вказано, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.\~ Важливим моментом в даному питані є те, що при подачі позовної заяви про визнання правочину недійсним, необхідно в позовних вимогах просити суд не тільки визнати правочин недійсним, а також вказати необхідність стягнення одержаного за угодою. В свою чергу суд в рішенні повинен зобов`язати одну сторону повернути майно отримане згідно з угодою, а іншу сторону повернути кошти, які було отримано за це майно. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння і є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. З огляду на те, що судом визнано недійсним договір дарування спірного нерухомого майна, таким чином відбулося повернення сторін правочину у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення, тому відповідно немає необхідності визнання за позивачем права власності на належне йому майно. З огляду на вказане суд відмовляє у задоволенні даної вимоги, як безпідставної.

Outcome: partial