Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Надра» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 01 лютого 2013 року працювала на посаді начальника відділення № [NUMBER] КБ «Надра», 24 квітня 2015 року вона була попереджена відповідачем про звільнення у звязку із скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Пізніше їй стало відомо, що не всі відділення банку Дніпропетровського регіонального управління ПАТ КБ Надра закриваються, в тому числі і Новомосковське відділення № 0303, де вона працювала начальником, однак продовжити роботу на своїй посаді, або іншу роботу в інших відділеннях їй запропоновано не було. У звязку з чим нею було подано заяву відповідачу в якій вона просила надати їй наказ про скорочення штату та чисельності працівників; перелік виключених з штатного розкладу підприємства посад та професій у звязку із скороченням штату і чисельності; штатний розклад в новій редакцій з урахуванням скорочення штату і чисельності, в чому їй було відмовлено без зазначення причин. Враховуючи вищевикладене вважає її звільнення незаконним, а тому просила суд поновити її на роботі, стягнувши з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того у звязку з чисельними переживаннями у звязку з незаконним звільненням вона з 27 квітня 2015 року по 15 травня 2015 року хворіла, у звязку з чим у зазначений період знаходилася на лікарняному, а тому просила суд оплатити лікарняний лист та стягнути витрати на лікування в розмірі 2222,9 грн. Також протиправними діями відповідача їй була нанесена моральна шкода, яка виразилася у її стражданнях, приниженні, через незаконне звільнення, позбавлення засобів до існування, неможливістю підтримувати стан здоровя, через те, що повинна двічі на рік проходити лікування, у звязку з чим вона постійно знаходиться у пригніченому стані та депресії. Моральну шкоду вона оцінює в 6000 грн., яку також просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач повністю підтримала свої позовні вимоги та, посилаючись на ті ж підстави, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Також зазначила, що вона, як і інші працівники відділення була в лютому 2015 року попереджена про майбутнє звільнення у звязку із скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак будь-яких пропозицій роботи від відповідача вона не отримувала, а після вручення 24 квітня 2015 року наказу про її звільнення, коли вона вже покинула приміщення Дніпропетровського РУ ПАТ КБ Надра керівництво РУ наполягло на тому, щоб вона повернулася, де їй роздрукували пропозицію роботи з сайту банку та надали ознайомитися. Вона 24 квітня 2015 року о 17-10 годині ознайомилася з цією пропозицію та вимагала, щоб їй надали відомості про те, в яких відділеннях ПАТ КБ Надра є вільні місця, розмір посадового окладу, однак таких відомостей їй не надали. Додала, що сильні душевні хвилювання, які вона перенесла у звязку з незаконним її звільненням, погіршують стан її здоровя, тому що захворювання опорно-рухового апарату, за яким вона є інвалідом ІІІ групи, тісно повязано з її нервовим станом. Представник позивача також повністю підтримав позовні вимоги позивача та, посилаючись на ті ж підстави, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені судом, в своїй заяві просили розглянути справу за відсутності їхнього представника, надавши письмові заперечення. Так в своїх запереченнях посилалися на те, що вони позовні вимоги не визнають. 24 квітня 2015 року позивач була звільнена з посади начальника відділення № [NUMBER] КБ Надра Дніпропетровського РУ на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за повного дотримання вимог чинного законодавства. Скорочення посади, яку займала позивач стало наслідком оголошення про неплатоспроможність банку; про наступне вивільнення її було повідомлено 24 лютого 2015 року. Що стосується наполягання позивача на отримання більш розширеної інформації, що повязана з персональними даними інших працівників, то їй були надані відомості, які стосувалися неї, без порушення прав інших працівників. Що стосується пропозиції про наявність іншої роботи, то вважають, що законодавством не передбачено обовязково письмово повідомляти про наявність вакантних посад, а тому позивачу було розяснено про можливість ознайомлення з такою інформацією на сайті банку. Більше того, позивачу пропонувалася інша робота, однак вона своєї згоди на переведення не надавала. А тому вважають вимоги позивача незаконними не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. В позові просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно вимог ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01 лютого 2013 року по 24 квітня 2015 року, працюючи на посаді начальника відділення № [NUMBER] КБ «Надра» (а.с. 3, 4). Згідно рішень виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб: № 26 від 05 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію в ПАТ КБ «НАДРА»; № 85 від 23 квітня 2015 року продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «НАДРА»; № 113 від 05 червня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ КБ «НАДРА». Згідно повідомлення про заплановане вивільнення від 18 лютого 2015 року позивача було повідомлено про скорочення посади, яку вона обіймає, у звязку з суттєвим зменшенням обсягів робіт, наступним припиненням надання переважної більшості банківських послуг через віднесення ПАТ КБ НАДРА до категорії неплатоспроможних та в звязку із відповідними змінами в організації праці, адміністрація ПАТ КБ НАДРА, з яким позивач була ознайомлена 24 лютого 2015 року (а.с. 23). З зазначеного повідомлення вбачається, що на підставі Постанови Правління НБУ від 05.02.2015 № 83 «Про віднесення ПАТ КБ НАДРА» до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Банку», згідно з яким з 06.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Банку. Враховуючи неплатоспроможність банку, необхідність мінімізації витрат на його виведення з ринку, внаслідок першочергових дій Уповноваженої особи з обмеження та припинення широко спектру банківських операцій та адміністративно-господарської діяльності, яка не сумісна із поточним станом ПАТ КБ НАДРА, банк змушений істотно реорганізувати працю на підприємстві, скоротити обсяг праці, наслідком чого є вивільнення працівників. У звязку з відсутністю вакантних посад, позивача попереджено про майбутнє звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України 23 квітня 2015 року. Наказом № 175 від 12 лютого 2015 року Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності та працівників ПАТ КБ «НАДРА» було скасовано посаду начальника Відділення № 0303 Дніпропетровського РУ ПАТ КБ «НАДРА» штатному розкладі банку. Наказом № 91-п від 17 квітня 2015 року позивача було звільнено з займаної нею посади у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 4). Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. За правилами ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховуються переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами з організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Так, підприємство дійсно самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис, що й було зроблено відповідачем. Однак, приймаючи рішення щодо звільнення позивачки у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідачем було допущено порушення її трудових прав та гарантій. Так, згідно повідомлення, в якому позивач попереджалася про заплановане вивільнення містить в собі повідомлення про те, що вакантних посад не має. Відомостей про те, що відповідач доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці суду не надано. З заперечень на позов та доданих до нього документів вбачається, що 24 квітня 2015 року позивач була ознайомлена з переліком вакантних посад, в той час як наказ про її звільнення за № 91-п/ДН виданий 17 квітня 2015 року, тобто до ознайомлення її з переліком вакантних посад на підприємстві. Також суд звертаю увагу на те, що будь-яких відомостей про те, що позивач відмовилася будь-якої посади відповідачем не надано, а у своїй відповіді уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ КБ «НАДРА» [PERSON] за вих..№ 197 від 30 квітня 2015 року повідомляє, що станом на 25 квітня 2015 року вакансій немає (а.с. 44). Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, а тому її вимоги щодо поновлення її на роботі підлягають задоволенню, а наказ № 91-п/ДН від 17 квітня 2015 року скасуванню. Так, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України у разі поновлення працівника на роботі орган, який розглядає спір, приймає рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100. Відповідно до п. 2 Порядку № 100, у разу обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з палат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки про доходи, [PERSON] у лютому 2015 року нараховано 5208,15 грн., у березні 2014 року - 5444 грн. (а.с. 22), кількість робочих днів - 41. Відповідно, середньоденний заробіток становить 259,8 грн. Надана відповідачем довідка про середньоденний заробіток, не може бути прийнята судом до уваги, тому як кількість робочих днів в березні 2015 року зазначено 11, а також вона не відповідає довідці про заробітну плату, видану ПАТ КБ Надра 30 квтіня 2014 року [PERSON], оригінал, якої був оглянутий в судовому засіданні для обчислення пенсії. Кількість днів вимушеного прогулу складає: у квітня 2015 року - 4 дні, у травні 2015 року - 18, у червні - 18, всього 40 днів. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача 10392 грн. ( 259,8 грн. х 40 днів). Що стосується вимог позивача щодо зобовязання оплатити її лист непрацездатності за період з 27 квітня 2015 року по 15 травня 2015 року, то позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволення, тому як за зазначений період, відповідно до вимог ст.. 235 КЗпП України стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а саме витрат, викликаних необхідністю придбання ліків, на підтвердження чого позивачем надані копії квитанцій на придбання ліків (а.с. 7-16), виписки з медичної картки щодо перебування на стаціонарному лікуванні [PERSON] з 03 січня 2015 року по 20 січня 2015 року з призначенням лікування (а.с. 17), встановленням комісією МСЕК ІІ групи інвалідності з 01 квітня 2014 року (а.с. 18) та індивідуальною програмою реабілітації (а.с. 19-20), відповідно до вимог ст. 1195 ЦК України, на яку позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, слід зазначити наступне. Згідно ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що неодноразово розяснювалося особам, що беруть участь у справі в ході судового розгляду. Відповідачем надавалися відповідні заперечення. Так, з наданих позивачем доказів не вбачається, що в результаті незаконного її звільнення вона отримала каліцтво, або інше ушкодження здоровя, а тому в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача витрат на ліки в розмірі 2222,,9 грн. необхідно відмовити. Відповідно до ст. 237-1 КзпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. А пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами), в якому роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. А в п. 9 цієї ж постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, які зазначав позивач, немайнових витрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має право виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Ураховуючи зазначені обставини, характер і обсяг моральних страждань, які зазнав позивач, їй дійсно завдано моральної шкоди. Але враховуючи, засади розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В іншій частині позовних вимог позивача необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: partial