Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Згідно розпорядження керівника апарату суду від 23.12.2016 року № 427 здійснено повторний автоматизований розподіл даного цивільної справи, зважаючи на те, що відповідно до рішення Вищої ради юстиції № 3286/0/15-16 від 19.12.2016 року суддю [PERSON] звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Вознюка С.М. Так, 18.08.2016 року представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. При цьому зазначив, що позивач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Іншими співвласниками житла є треті особи по справі: її дочка - [PERSON] та онука - [PERSON] Крім позивача в даній спірній квартирі зареєстровані треті особи та малолітня дочка [PERSON] від другого шлюбу - онука позивача [PERSON], [INFO] З 2006 року в спільній квартирі проживає без реєстрації, також зять позивача [PERSON] Не зважаючи на те, що позивач є співвласником спірної квартири, вона з червня 2016 року вимушена знімати за договором найму кімнату в іншій квартирі, оскільки відповідач створює їй нестерпні умови проживання та намагається за допомогою фізичного та психологічного впливу позбавити та щонайменше обмежити її право на житло. Так, починаючи фактично з 2007 року приходив додому на підпитку, вчиняв сварки, неодноразово бив в її присутності та присутності малолітніх дітей її дочку [PERSON], та застосовував фізичне насилля до позивача, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП та кримінальної відповідальності за ст. 125 КК України. Позичав неодноразово наголошувала відповідачу на недопустимість такої брутальної поведінки та порушення правил співжиття. Але ніякі заходи впливу щодо попередження протиправної поведінки відповідача не дали позитивного результату. Відповідач на ґрунті особистої неприязні останні роки поводив себе агресивно, хоча і не бив так, щоб залишити синці, плював в тарілку під час їжі; викидав продукти харчування із холодильника просто на підлогу; знаючи, що позивач страждає на клаустрофобію, закривав її у ванній кімнаті на тривалий час. У червні 2016 року відповідач знову вчинив чергову сварку, під час якої поводився агресивно і брутально та виганяв позивача з будинку, та поки вона переховувалась у сусідів, викликав поліцію, звинувачуючи її у конфлікті. Дочка позивача [PERSON] відповідача боїться, бо він її неодноразово бив, та звинувачує позивача в тому, що вона хоче розлучити її з відповідачем, залишивши дитину без батька. Діти його також бояться, а найменша дитина неодноразово дзвонила на роботу позивачу і кликала додому, бо батько б'є маму. Через нестерпність таких дій з боку відповідача та відсутність будь-якого захисту, чергові погрози та застосування насилля, позивач вимушена була покинути квартиру та наймати на сьогодні інше житло. Позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів, однак в поліції їй пояснили, що в даному випадку це цивільно-правовий спір, якій має вирішуватись в судовому порядку. Виходячи із наведених обставин, представник позивача просив суд виселити відповідача з квартири [ADDRESS], а також стягнути понесені позивачем судові витрати. Під час судового розгляду справи, 16.05.2017 року представник позивача подав уточнену позовну заяву, в якій просив суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення [PERSON], громадянина Республіки Молдова, [INFO], з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. При цьому зазначив, що за змістом ст. 156 ЖК України співвласник жилого будинку (квартири) вправі вселити в належне йому жиле приміщення членів своєї сім'ї за згодою всіх інших співвласників. Стаття 65 ЖК України надає право на вселення інших осіб у житлове приміщення тільки за письмової згоди всіх членів сім'ї. Письмової згоди на вселення [PERSON], з правом постійного проживання в спірній квартирі, позивач, як співвласник квартири, не давала і заперечує проти його проживання у квартирі. Договір про порядок володіння та користування спірною квартирою між співвласниками, а тим більше з відповідачем - не укладався. Таким чином відсутність письмової згоди позивача, як співвласника жилого приміщення, на вселення відповідача з постійним проживанням в спірній квартирі, не породжує у відповідача права користування квартирою та створює позивачу перешкоди в користуванні квартирою. Будь - яких прав на житлову площу в спірній квартирі відповідач не набув. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. При цьому зазначив, що позивач бажає захистити своє право на житло та усунути перешкоди у користуванні своїм єдиним житлом шляхом виселення відповідача з квартири, який вселився до неї без її згоди, тобто без належної правової підстави. Щодо застосування строків позовної давності, про які зазначив відповідач, то в даному випадку такі посилання не є обґрунтованими, оскільки обставини, які фактично позбавили позивача можливості користуватися своїм майном сталися в 2016 році, безпосередньо коли вона змушена була знімати інше житло. У судовому засіданні уточнені позовні вимоги позивач підтримала, також підтримала позицію свого представника та просила суд задовольнити її вимоги. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав. При цьому надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що категорично не погоджується з викладеними у позові обставинами, вважає позов надуманим та безпідставним, оскільки позивач на обґрунтування свої позовних вимог не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту систематичності порушення ним правил співжиття з нею та створення їй з його боку таких умов, які б унеможливлювали її проживання в квартирі. В поданій позовній заяві позивач стверджує, що саме з червня 2016 року було порушено її право на користування належною їй частиною квартири внаслідок його протиправної поведінки щодо неї. При цьому, жодного доказу на підтвердження цієї обставини позивач суду не надала. 24.06.2016 року конфлікт, який відбувся між ним та позивачем, розпочала саме [PERSON], у зв'язку з чим він був вимушений викликати патрульну поліцію. Ініціатором конфліктів, які іноді відбуваються між ним та позивачем, та не носять систематичного характеру, є саме [PERSON], яка, має до нього особисту неприязнь, провокує сварки та скандали, в які вплутує його дружину та малолітню дитину. Даний спір створений позивачем штучно, з метою примушення його дружини - [PERSON] у такий спосіб придбати у позивача належну їй частину квартири, на чому вона неодноразово наполягала, погрожуючи судом, однак вони не мають таких грошових коштів. Також заперечуючи проти уточнених позовних вимог вказав, що позивач пропустила строк звернення до суду з вимогами про усунення перешкод в користуванні власністю, оскільки у квартирі він проживає з 2005 року, а позивач з такими вимогами звернулася лише у 2017 році. Третя особа [PERSON], яка також була допитана в судовому засіданні в якості свідка, зазначила, що в 2005 році вона вдруге вийшла заміж за відповідача [PERSON], чим розізлила свою матір - позивача [PERSON], і остання вказала, що життя їй з ним не дасть. Таким чином, після її одруження періодично кожні пів року в їх сім'ї виникають сварки, оскільки позивач її нинішнього чоловіка не сприймає. Ініціатором цих сварок виступає позивач. 2016 та 2017 роки стали самими тяжкими для них. Позивач сказала їй, щоб вона виплатила їй гроші за свою частину квартири, та за частину її старшої доньки, оскільки за її навчання сплачує саме вона. Обставини, які викладені в позовній заяві вона визнає частково, оскільки дійсно скандали в їх сім'ї продовжуються з 2005 року, однак їх ініціатором являється позивач, а не відповідач. З огляду на вказане просила відмовити в позові. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що сторони по справі являються її рідними і зайняти чиюсь сторону вона не може. Однак вважає, що її бабуся - позивач по справі має право проживати у своїй квартирі, однак через сварки з відповідачем вона цього зробити не може. Також зазначила, що на даний час її вітчим поводить себе стримано, а оскільки бабуся проживає окремо, то і конфлікти у нього з нею припинилися. Разом з цим, під останнього судового засідання, [PERSON] заявила усне клопотання про висловлення своєї думки з приводу обставин у справі за відсутності її бабусі та мами, щоб уникнути психологічного тиску. Проти задоволення такого клопотання сторони не заперечували. Так, [PERSON] зазначила, що на даний час вона все ж таки підтримує позицію позивача, оскільки відношення до неї жахливе, а вона має повне право на проживання в своїй квартирі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що перебуває з позивачем у дружніх відносинах протягом 2015 - 2016 р.р. вони разом працювали, позивач була її підопічною. З відповідачем вона не знайома, однак знає, що він являється зятем позивача. Свідок зазначила, що позивачу [PERSON] дуже часто дзвонила її молодша онука, та казала, що боїться залишатися вдома з батьком - відповідачем, бо він пив та бив її. Через це позивач часто відпрошувалася в неї додому, щоб забрати онуку. Також по своїй роботі їй треба було зв'язувати зі своїми працівниками для вирішення робочих питань. Був випадок, що вона не могла додзвонитися до позивача, і остання на наступний день розповідала їй, що її зять вчинив сварку та розбив її телефон. З 2016 року позивач знімає квартиру. Також позивач розповідала їй, що через сварки з зятем до них неодноразово приїжджали працівники поліції. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що перебуває з позивачем у родинних та дружніх відносинах, позивач її двоюрідна тітка. Відповідача вона знає, однак ніяких відносин з ним не підтримує. Дану сім'ю вона знає вже 50 років. Протягом останніх десяти років позивач декілька разів приїжджала до неї в сльозах, залишалася ночувати, через сварки з відповідачем. В минулому році позивач взагалі приїхала до неї з речами в жахливому стані, їй ледве вдалося її заспокоїти. Також свідок зазначила, що старша онука позивача - третя особа по справі [PERSON] проживає в гуртожитку, оскільки вдома, через постійні сварки, відсутні умови для нормального життя та навчання. Чи надавала позивач згоду на проживання відповідача у спірній квартирі їй не відомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає позивача вже 32 роки, проживає по сусідству в будинку [ADDRESS], та перебуває з нею в дружніх відносинах. Відповідача знає 10 років, з ним перебуває в нормальних відносинах. Спочатку в сім'ї були нормальні відносини, а згодом, коли відповідач приходив п'яний, то починалися скандали. Дуже часто викликалися працівники поліції, та дільничний інспектор. По крикам було зрозуміло, що відповідач б'є позивача, однак особисто він цього не бачив. Позивач після чергових скандалів часто прибігала до нього додому в істериці, і його дружина її заспокоювала. Не витримавши такої напруги, після останньої сварки позивач пішла з дому та вимушена знімати квартиру. Також свідок зазначив, що у старшої онуки позивача - [PERSON] не дуже гарні відносини з вітчимом. На думку свідка, більше винною у цій ситуації є донька позивача, а не відповідач. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов до наступного висновку. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності здійснюється за згодою всіх учасників. Згідно ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 29.12.1999 року, квартира [ADDRESS], в рівних долях на праві приватної спільної часткової власності (по 1/3 частині) належить позивачу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.9,10). Відповідач [PERSON] та донька позивача [PERSON] 11.10.2005 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 16.12.2005 року (а.с.11). Відповідно до копії довідки КП «ЖЕК-1» № 1043 від 30 червня 2016 року, в [ADDRESS], зареєстровані позивач, її донька [PERSON] та дві онуки [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Відповідач у вказаній квартирі не зареєстрований. Відповідач вчиняв сімейні сварки зі своєю дружиною [PERSON] та позивачем [PERSON], за що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, що підтверджується постановами суду від 02.02.2011 р. (а.с.15), 15.08.2011 р. (а.с.16), 10.07.2013 р. (а.с.17), 30.04.2014 р. (а.с.19). Крім того, позивач зверталася до правоохоронних органів з приводу сварок зі своїм зятем, за результатами розгляду яких виносилися постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 19.09.2007 р. (а.с.13), 24.01.2011 р. (а.с.14), а також висновки за результатами перевірки звернень позивача та відповідача від 29.04.2014 р. (а.с.18), 26.09.2014 р. (а.с.20), 08.05.2015 р. (а.с.71), 14.08.2015 р. (а.с.21), 01.07.2016 р. (а.с.88). Через напружені стосунки з відповідачем позивач змушена винаймати інше житло, що підтверджується договором оренди житлового приміщення від 28.06.2016 року (а.с.23). Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. (ст.150 ЖК України). Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] з 2005 року проживає у квартирі разом з позивачем [PERSON], після того, як одружився з її донькою [PERSON] Позивачем не надано суду доказів, що на момент вселення відповідача до квартири вона, як співвласник даної квартири, проти цього заперечувала. Таким чином, відповідач проживає в спірному житловому приміщенні з 2005 року, заселився в квартиру у передбаченому законодавством порядку, набув права користування цим житловим приміщенням і законом не передбачено застосування до нього ч.3 ст.116 ЖК України, як такого, що самоправно зайняв жиле приміщення. Крім того, суд бере до уваги, що в квартирі відповідач проживає разом з дружиною [PERSON] малолітньою донькою [PERSON], які зареєстровані в цій квартирі в установленому законом порядку. Виселення відповідача, як батька дитини, грубо порушить права його малолітньої доньки, викладені в принципі 6 Декларації про права дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Разом з тим, суд вважає в даному випадку за можливе вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача не чинити перешкод [PERSON] у користуванні квартирою, шляхом створення умов для спільного проживання, а також вжити заходів для примирення позивачем. З квитанції № 0.0.592786264.1 від 30.07.2016 року (а.с.12) вбачається, що позивач сплатила судовий збір в розмірі 551 гривня 20 копійок. Пред'явлений нею позов задоволений частково. З огляду на ці обставини суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 551 гривень 20 копійок. На підставі вище викладеного,

Outcome: partial