Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

В травні 2019 року [PERSON] до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі разом з нею зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що з липня 2016 року відповідачі за вищевказаною адресою не проживають без поважних причин, просить захистити її право власності на квартиру шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, надала клопотання, в якому підтримала позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , яка діє від свого імені та імені малолітньої [PERSON] , [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, відповідно до вимог ч.6 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явились, не повідомили про причини неявки, у встановлений судом строк відзив на позов не подали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Покровський районний відділ державної міграційної служби України Донецької області надав заяву, в якій зазначив, що не може бути стороною по справі, оскільки не є юридичною особою. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Донецької області Чернишова Д.А. в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила врахувати висновок органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради від 15.07.2019р. Згідно ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідний зміст спірних правовідносин. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ( а.с.12-14). Факт реєстрації відповідачів у вказаній квартирі підтверджується довідкою, наданою сектором реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. Покровськ № 6924 від 25.04.2019 року, згідно якої у цій квартирі значаться зареєстрованими дочка [PERSON] , з 10.03.2009р., онук [PERSON] з [INFO] року, онука [PERSON] з 10.03.2009 року ( а.с.17). Згідно акту № 3573 від 26.04.2019 року КУ Покровський координаційний комітет самоорганізації населення дочка [PERSON] , онук [PERSON] , онука [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживають з липня 2016 року ( а.с.16). Відповідно до ст. 150 ЖК України,ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав членів сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Згідно з житловим законодавством членами сім`ї власника (наймача) житла визнаються дружина (чоловік) власника/наймача житла, їхні діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із власником (наймачем) житла і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Як встановлено в судовому засіданні відповідачі [PERSON] , яка діє від свого імені та імені малолітніх [PERSON] , [PERSON] були вселені в квартиру як члени сім`ї власника квартири - позивача по справі. Оскільки в судовому засіданні встановлений факт непроживання в квартирі відповідача [PERSON] без поважних причин з липня 2016 року, інших доказів, які б спростовували даний факт суду не надано, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки це відповідає вимогам ст. 405 ЦК України. Що стосується позовних вимог в частині визнання дітей: малолітньої [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.29 ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотирнадцяти років (частина 3 вказаної статті). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] значаться зареєстровані неповнолітній [PERSON] , [INFO] та малолітня [PERSON] , [INFO] . Відтак діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] були зареєстровані в квартиру як онуки власника, і які в контексті ст.64 ЖК України, не є членами сім`ї власника будинку. Проте, вони, як діти дочки власника спірної квартири мають право на користування нею, однак в силу свого малолітства змушені були висилитись у зв`язку із виселенням їх батьків, з якими вони проживають. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Суд приходить до висновку, що визнання дітей такими, що втратили право на користування житлом, буде суперечити їх інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , малолітньої [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є передчасними і задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 405 ЦК України, ст.ст.9, 156 ЖК України,

Outcome: partial