Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Наталії Сергіївни, [PERSON] та [PERSON] , про скасування постанови. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла спадкодавець [PERSON] . Спадкодавець залишив нотаріальний заповіт від 27.05.2006, посвідчений приватним нотаріусом Петренко К.В. номер в реєстрі нотаріальних дій 1866, зареєстрований в спадковому реєстрі за №39834096 приватним нотаріусом Базилєвим С.П., на усе майно, позивачу. Позивач прийняв спадщину заявою від 04.06.2009. Спадщина включає квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Нижньодніпровським трубопрокатним заводом 05.08.1993, зареєстровано МЕТІ за №86п-50, згідно з розпорядженням від 05.08.1993 № П-47. Квартира була предметом неодноразових судових спорів між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] в Амур-Нижньодніпровському районному суді м. Дніпропетровська справах по №2/801/11, №199/2746/15- ц, №199/7707/17-ц, 199/1490/18-ц, №199/10060/19. Так Рішенням суду від 12.04.2014 по справі №2/801/11 визнано заповіт від 27.05.2006 недійсним. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.01.2015, рішення суду від 12.04.2014 в частині визнання заповіту недійсним скасовано, в позові відмовлено. Рішенням суду від 16.02.2016 №199/2746/15-ц: задоволено позовні вимоги [PERSON] , визнано недійсним заповіт від 27.05.2006 в наслідок його нікчемності з підстав інших, ніж передбачені ст.225, ст.231 ЦК України, у позовних вимогах [PERSON] про визнання недійсним заповіту від 27.05.2006 в наслідок його нікчемності - відмовлено, на підставі ч.4 ст.1254 ЦК України. Рішенням Дніпровського апеляційного суду від 31.05.2016, рішення суду від 16.02.2016 в частині задоволення позовних вимог [PERSON] , про визнання недійсним заповіту від 27.05.2006 внаслідок його нікчемності, скасовано, внаслідок пропуску строків давності, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Однак апеляційний суд не зробив жодних висновків відносно правильності резолютивної і мотивувальної частині рішення суду першої інстанції щодо застосування ч.4 ст.1254 ЦК України та відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] . В мотивувальній частині рішення апеляційного суду від 31.05.2016, колегія суддів зробила посилання на резолютивну частину рішення суду першої інстанції від 16.02.2016, про правильне встановлення судом першої інстанції нікчемності заповіту від 27.05.2006 року. Проте суд першої інстанції, в мотивувальній частині рішення визнав недійсним заповіт від 27.05.2006, встановивши нікчемність, і в резолютивній частині рішення від 16.02.2016 вирішив: визнати недійсним заповіт від 27.05.2006 встановивши нікчемність, тобто суд визнав недійсність заповіту від 27.05.2006, а не нікчемність. Позивач зазначає, що по справі №199/2746/15-ц, апеляційний суд не змінював, в мотивувальній частині, рішення суду від 16.02.2016 щодо встановлення судом першої інстанції факту недійсності заповіту, внаслідок нікчемності. Частина 2 ст. 264 ЦПК України встановлює, що при ухваленні рішення суд не може зиходити за межі позовних вимог. [PERSON] та [PERSON] в справі №199/2746/15-ц просили визнати недійсним заповіт від 27.05.2006, встановивши нікчемність. В інших наведених судових рішеннях і спорах, суди виходили із встановленого по справі №199/2746/15-ц судом першої інстанції факту нікчемності заповіту від 27.05.2006, що на думку позивача не відповідає дійсності, оскільки суд встановив недійсність заповіту від 27.05.2006, як в мотивувальній, так і в резолютивній частині. Позивач зазначає, що описка суду апеляційної інстанції в рішення від 31.05.2016 по справі №199/2746/15-ц, призвела до подальших безрезультатних судових спорів і унеможливила отримання ним свідоцтва про право на спадщину, в інший спосіб. Рішенням суду від 12.05.2020 №199/10060/19, у задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, позивачу відмовлено повністю. Апеляційний суд, постановою від 04.11.2020 залишив без змін рішення суду першої інстанції, вказавши при цьому на необхідність в подібних спорах залучати в якості співвідповідачів, можливих спадкоємців. У зв`язку з чим позивач залучає по справі в якості співвідповідачів можливих спадкоємців - [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що його право було порушено постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Наталією Сергіївною від 04.10.2019 року, якою йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.05.2006 року на квартиру за адресою [ADDRESS] , з підстав: наявність заяви [PERSON] про ненадання згоди на отримання дублікату правовстановлюючих документів на вказану квартиру; відсутність у позивача правовстановлюючих документів на вказану квартиру; наявність заяв [PERSON] та [PERSON] про невидачу позивачу свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із зверненням до суду. Крім того згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 08.06.2019 виданої нотаріусом Черновською Л.Г., заповіт на користь позивача від 27.05.2006 чинний, заповіт на користь [PERSON] від 17.05.1994, номер у спадковому реєстрі №7949434, номер в реєстрі нотаріальних тій 3-2628 теж чинний, що порушує ст.1254 ЦК України. Позивач не погоджується з постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Наталією Сергіївною, просить її скасувати та зобов`язати усунути перешкоди для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину, внести відповідні зміни до Спадкового реєстру, виключити із нього чинність заповіту оформленого спадкодавцем за [PERSON] та зобов`язати державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Наталією Сергіївною видати йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру. Позивач наголошує, що дійсність заповіту від 17.04.1994 №7949434 оформленого на користь [PERSON] або недійсність (нікчемність) заповіту від 27.05.2006 39834096, не є предметом цього спору. Вказані заповіти були предметом спору в інших вищенаведених судових справах. Оскільки заповіт від 27.05.2006 зареєстрований у спадковому реєстрі, то заповіт від 17.05.1994 підлягає скасованню в момент реєстрації нового заповіту на підставі ч.2-4, ч.7 ст.1254 ЦК України. Проте державний нотаріус, з невідомих причин не виконав свій обов`язок. При обранні способу захисту порушеного права, позивач виходить із того, що він є єдиним спадкоємцем майна за заповітом від 27.05.2006, інших законних спадкоємців немає, а відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, у позивача, не позбавляє нотаріуса від обов`язку, витребувати дублікат таких документів від відповідних органів, або зареєструвати нерухоме майно за померлим на підставі п.66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127 Також позивач зазначає, що заяви [PERSON] та [PERSON] від 25.09.2019 надані державному нотаріусу про звернення до суду, не відповідають ст.42 закону «Про нотаріат», оскільки всі наведені судові спори, закінчилися, всі рішення набрали законної сили, Державний нотаріус Четвертої державної нотаріальної контори Шугаєва Наталія Сергіївна була учасником кожної і була обізнана про результат. Отже, вважає відкладення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право власності на квартиру, більше ніж на місяць, безпідставно. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2021 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 04 лютого 2021 року Державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Наталією Сергіївною подано до суду заперечення на позовну заяву в яких зазначила наступне, вимога про скасування постанови є безпідставною, та такою, що не підлягає задоволенню, а саме: Відповідно до п. 6 листа пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій, або відмову в їх вчиненні від 07.02.2014 року, пленум визначив, що виходячи із системного аналізу зазначених правових норм, слід зробити висновок, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання набутих на підставі вчинених нотаріальних дій, нотаріуси в розумінні ст. 30, 34, 35 ЦПК не є особами, прав і обов`язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено: «у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатись до участі у справі». [PERSON] , не надано правовстановлюючі документи на спадкове майно, а саме: свідоцтво про право власності на житло № б/н 05.08.1993 року на квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 4.15 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. В випадку втрати, або зіпсування правовстановлюючих документів, згідно п. 1 глави 22 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» у разі втрати або зіпсування документа, дублікат правовстановлюючого документа видається спадкоємцям за заявою, нотаріус повинен упевнитись у відсутності в зацікавлених осіб заперечень проти вчинення цієї дії». Але, від імені гр. [PERSON] (вх. № 1700/02-14 від 25.09.21 року) зареєстровано заяву про заперечення щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності на житло № б/н від 05.08.1993 року на квартиру [ADDRESS] . Крім того, до документів справи долучено заяви про призупинення видачі свідоцтва про право на спадщину від імені гр. [PERSON] (вх. № 1698/02-14 від 19.2019 року) та гр. [PERSON] (вх. № 1699/02-14 від 19.2019 року) у зв`язку з їх зверненням до суду. Відповідно до ст. 42 Закону України «Про нотаріат» «Вчинення нотаріальної дії може бути відкладено в разі необхідності витребування додаткових відомостей або документів фізичних та юридичних осіб або надсилання документів на експертизу, а також якщо відповідно до закону нотаріус повинен впевнитись у відсутності у заінтересованих осіб заперечень проти вчинення цієї дії. Строк, на який відкладається вчинення нотаріальної в цих випадках, не може перевищувати одного місяця. За обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Посилаючись на вище викладене зазначила, що вчинити нотаріальну дію, а саме видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після [PERSON] , померлої [INFO] на ім`я [PERSON] неможливо, оскільки вчинення такої дії суперечить законодавству України та відповідно до п.1 ч.1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» і є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. 08 лютого 2021 року до суду надано відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому остання заперечувала проти позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що викладені у позові питання неодноразово були предметом дослідження у судових справах між тими самими сторонами. Висновок є одностайним заповіт, складений на ім`я позивача, є нікчемним. Щодо обраних позивачем способів захисту права, вважає, що вони не відповідають процесуальному закону та мають на меті виключно створення перешкод для оформлення спадщини належними спадкоємцями, а отже по суті є зловживанням процесуальними правами. 18 лютого 2021 року представником відповідача надано відповідь на відзив в якій останній зокрема зазначив, що предметом позову є не заповіт від 27.05.2006 року і не його дійсність а дії та бездіяльність нотаріуса. 07 квітня 2021 року [PERSON] надано додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву. 22 квітня 2021 року Ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 14 липня 2021 року справу розглядуто по суті з ухваленням рішення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляу справи повідомлений належним чином, про причини не явки суду не повідомив. Державний нотаріус Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєва Н.С. в судове засідання не з`явилась, надала заяву в якій просила розгляд справи провести у її відсутність. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Частиною 3статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6Конвенціїпрозахист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . 17.05.1994 [PERSON] склала заповіт, яким належну їй квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] заповіла своїй онучці [PERSON] . 27.05.2006 [PERSON] склала заповіт, яким все майно, що буде належати їй на момент смерті, заповіла - [PERSON] . В квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним внаслідок нікчемності. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2016 у справі № 199/2746/15-ц позовні вимоги було задоволено (а.с. 82). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.05.2016 рішення суду першої інстанції було скасовано у зв`язку із пропуском строків позовної давності (а.с.84). Разом з тим, суд апеляційної інстанції встановив, що заповіт від 27.05.2006 на ім`я [PERSON] складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому є нікчемним. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 22.03.2017 залишив рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.05.2019 без змін, також вказав про нікчемність заповіту від 27.05.2006 на ім`я [PERSON] , оскільки той складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.(а.с.76-78) [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання права в власності у порядку спадкування за законом (справа № 199/1490/18). Судами першої та апеляційної інстанцій було відмовлено у задоволенні позовів, про те зазначено, що заповіт від 27.05.2006 на ім`я [PERSON] є нікчемним, оскільки той складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Верховний Суд у постанові від 12.06.2019. залишаючи в силі судові рішення судів попередніх інстанцій, також зазначає, що раніше неодноразово судовими рішеннями був встановлений факт нікчемності заповіту від 27.05.2006 на ім`я [PERSON] та вказано, що цей заповіт не створює юридичних наслідків. Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд приходить до висновку, що факту нічкемності заповіту, складеного на ім`я [PERSON] встановлено вказаними рішеннями судів та не потребує доказуванню у цій справі. 04.10.2019 року постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Наталією Сергієвною - [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] . З підстав відсутності у позивача правовстановлюючих документів на вказану квартиру, наявності заяви [PERSON] про ненадання згоди на отримання дублікату правовстановлюючих документів на вказану квартиру; та наявність заяв [PERSON] та [PERSON] про невидачу позивачу свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із зверненням до суду.(а.с.6). Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Отже нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний заповіт незалежно від визнання його недійсним не створює наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ухвала ВССУ від 16.03.2016. провадження № 6- 31487ск15). Постановами Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі № 357/3394/16-ц сформована наступна правова позиція: якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є за законом. З такою правовою позицією погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 по справі № 916/3156/17 (60 Визнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону (стаття 215 Цивільного кодексу України, частина третя статті 36 Закону). Також Верховний Суд України у п. 54-56 постанови від 02.03.2016 у справі № 6- 308цс16 дійшов таких висновків: « відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами». Відповідно до ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно з частиною четвертою статті 1254 ЦК України, якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Тлумачення вказаних норм свідчить, що: частина четверта статті 1254 ЦК України стосується тільки тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі статті 225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи статті 231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється; частина четверта статті 1254 ЦК України розрахована тільки на визначення правових наслідків недійсності оспорюваного заповіту (відповідно до статей 225 і 230 ЦК України) і не регулює впливу нікчемності заповіту на відновлення попереднього заповіту; частина четверта статті 1254 ЦК України не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту. Це обумовлено тим, що нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат; при нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт; положення частини четвертої статті 1254 ЦК України є виключенням із загального правила про наслідки недійсності правочину, а отже, за аналогією застосовані бути не можуть. Також немає підстав застосовувати аналогію закону (частина перша статті 8 ЦК України), оскільки питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі й заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані частинами першою та другою статті 216 ЦК України. Оскільки заповіт складений [PERSON] від 27.05.2006 року на ім`я [PERSON] є нікчемним, а отже не створює жодних юридичних наслідків в тому числі не створює підстав для набуття права власності на спадкове майно за заповітом, то підстави за якими державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Наталією Сергієвною було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом не відповідають дійсним обставинам справи, отже суд вважає за необхідне скасувати постанову державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Наталії Сергіївни від 04 жовтня 2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії. В частині позовних вимог, щодо зобов`язання державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Наталії Сергіївни усунути перешкоди для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та внести відповідні зміни до Спадкового реєстру: скасувати в Спадковому реєстрі чинність заповіту оформленого [PERSON] за [PERSON] та видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.05.2006 суд вважає відмовити, оскільки під час розглдяу данної справи встановлено відсутність права позивача на отримання спадщини за заповітом від 27.05.2006 суд. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає стягнути з державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Наталії Сергіївни, [PERSON] та [PERSON] на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 280,26 грн. з кожного.

Outcome: partial