Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

У квітні 2015 публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 13 березня 2006 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № DO1SAU10160003, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 65620,00 грн. терміном до 13 березня 2012 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Свої зобов'язання по кредитному договору позивач виконав в повній мірі, однак відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконуються. Уточнивши позовні вимоги, Банк просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, що утворилась станом на 16 жовтня 2015 року у розмірі 123 835 грн. 38 коп. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 25 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що по спору між тими ж сторонами з цих же обставин є рішення апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2013 року, яким задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль CHEVROLET, модель [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] шляхом його продажу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 24 грудня 2012 року визначена у розмірі 20 841 грн. 15 коп. Звертаючись до суду з позовом, позивач не здійснив заходів щодо реалізації предмету застави та направлення отриманих коштів в рахунок погашення заборгованості по кредиту, що позбавило суд можливості встановити реальну суму заборгованості та її наявність у разі реалізації предмета застави. Крім того, [PERSON] сплатив за рішенням суду на рахунок позивача визначену суму заборгованості 20 841 грн. 15 коп. Не погодившись з вказаним рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог Банку, рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права. В апеляційній скарзі позивач зазначив, що судом не враховано, що після ухвалення рішення апеляційним судом Донецької області від 12 червня 2013 року реалізацію предмета застави не здійснено через зниження попиту на ринку автотранспорту та відповідачем добровільно погашено заборгованість за вказаним рішенням. Але у зв'язку з тим, що з часу звернення позивача до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави та фактичною сплатою боржником заборгованості за кредитним договором в розмірі 20 841 грн. 15 коп. минуло близько року і відповідачем не здійснювалось погашення заборгованості за зазначений період, позивачем були нараховані додаткові штрафні санкції за порушення умов договору, сума 20 841 грн. 15 коп. направлена на погашення заборгованості по штрафним санкціям, заборгованості по простроченим процентам та процентам відповідно до умов кредитного договору, оскільки судовим рішенням про звернення стягнення не було припинено дію Кредитного договору, не було його розірвано і дія Кредитного договору для сторін продовжувалась. Крім того зазначає, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог через відсутність уточненого розрахунку про заборгованість з врахуванням рішення про звернення стягнення на предмет застави, оскільки судом першої інстанції не було проаналізовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, з якого вбачаються суми нарахування процентів за користування кредитними коштами, прострочених процентів, санкцій, комісій, сум заборгованості, направлення суми погашеної заборгованості, що надійшла від відповідача 21 жовтня 2013 року в розмірі 20 841 грн. 15 коп. на погашення процентів по кредитному договору. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання апеляційного суду не з`явився, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає подальшому розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, [PERSON], який заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія судів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що 13 березня 2006 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № DO1SAU10160003, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику [PERSON] кредитні кошти у розмірі 65 620,00 грн. терміном повернення до 13 березня 2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,32% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування. (а.с.8-9). До матеріалів справи залучено копію рішення апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2013 року (а.с.31-33), залишеного без змін Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (а.с.34-35), яким була визначена заборгованість по спірному кредитному договору станом на 24 грудня 2012 року у розмірі 20 841 грн. 15 коп., що складалась з тіла кредиту у сумі 14 163 грн. 07 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 1657 грн. 08 коп.; пені за період з 8 липня 2010 року по 7 липня 2011 року в сумі 5021 грн. Вказаним рішенням також було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль CHEVROLET, модель [NUMBER], рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER], що на праві власності належить [PERSON], шляхом його продажу з наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Згідно копії квитанції № 31402 від 21 жовтня 2013 року, виданої ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», [PERSON] сплатив за рішенням суду від 14 червня 2013 року на рахунок позивача 20 841 грн. 15 коп. (а.с.36) Уточнивши цей позов, Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, що утворилася станом на 06 жовтня 2015 року у розмірі 123 835 грн. 38 коп., яка складається з заборгованість за кредитом у сумі 29 393 грн. 92 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 37 595 грн. 11 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань у сумі 56 846 грн. 35 коп. (а.с. 63-64). Відмовляючи у задоволенні цих вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звернення стягнення на предмет застави та стягнення заборгованості за договором кредиту в даному випадку може призвести до подвійного стягнення заборгованості на користь кредитора. Крім того, відповідач виконав рішення апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2013 року, здійснив оплату 20 841 грн. 15 коп., які зараховані позивачем в рахунок погашення заборгованості за кредитом. Проте погодитись із такими висновками не можна, оскільки суд дійшов його із порушенням норм процесуального права. Підставою заявленої Банком вимоги є стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, що утворилася станом на 06 жовтня 2015 року. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення. Оскільки у своєму позові ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про стягнення заборгованості за період часу, який не був предметом розгляду апеляційного суду Донецької області, що ухвалив рішення від 12 червня 2013 року, суд першої інстанції помилився у визначенні поняття предмета нинішнього позову в його процесуальному розумінні та не врахував його відмінність від предмета позову, який було попередньо розглянуто з винесенням вказаного рішення. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 3 лютого 2016 року, у аналогічній справі № 6-10280цс15, задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Розглядаючи по суті заявлені Банком вимоги, апеляційний суд відзначає, що 13 березня 2006 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № DO1SAU10160003, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 65620,00 грн. терміном до 13 березня 2012 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2013 року (а.с.31-33), була визначена заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 24 грудня 2012 року у розмірі 20 841 грн. 15 коп., яка складалась з тіла кредиту у сумі 14 163 грн. 07 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 1657 грн. 08 коп. та пені за період з 8 липня 2010 року по 7 липня 2011 року в сумі 5021 грн. Було також звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль CHEVROLET, модель [NUMBER], рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER], що на праві власності належить [PERSON], з наданням Банку всіх повноважень, необхідних для здійснення його продажу. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Донецької області залишено без змін (а.с.34-35). З огляду на викладене, визначена рішенням апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2013 року сума заборгованості станом на 24 грудня 2012 року, що складається з тіла кредиту у розмірі 14 163 грн. 07 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 1657 грн. 08 коп. та пені в сумі 5021 грн., а всього 20 841 грн. 15 коп., є остаточною по спірному кредитному договору. Відповідно до копії квитанції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № 31402 від 21 жовтня 2013 року, [PERSON] на рахунок позивача сплатив грошові кошти у розмірі 20 841 грн. 15 коп., призначення платежу - « за рішенням суду від 14.06.2013 року» (а.с.36). Із наведеного вбачається, що [PERSON] прострочив виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2013 року, тому у відповідності до п.п. 3.1, 4.1 кредитного договору має сплатити відсотки за користування кредитом, остаточний розмір якого становить 14 163 грн. 07 коп., та пеню за порушення зобов'язання за період з 25 грудня 2012 року по день повного погашення заборгованості по тілу кредиту, яке відбулося 20 жовтня 2013 року. Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що за порушення його умов позичальник має сплатити 3% на місяць за користування кредитом, а за п. 4.1 договору банк нараховує боржнику пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за порушення будь-якого зобов'язання за кожен день прострочення (а.с. 8-9). Термін прострочення виконання зобов'язання складає 10 місяців, з огляду на що відсотки за користування кредитом складають 4 248 грн. 92 коп. ((14 163.07 х 3%) х 10), пеня за прострочення виконання зобов'язання складає 6 352 грн. 13 коп. ((14 163,07 х 0.15%) х 299 днів), які мають бути стягнуті з відповідача. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач просив стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 123 835 грн. 38 коп. Позовні вимоги задоволені у розмір 10 601 грн. 05 коп. що складає 8,56 % ( (10 601, 05 х 100) : 123 835.38 = 8,56%). За подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1351 грн. 80 коп., за апеляційну скаргу 1486 грн. 98 коп., а всього 2838 грн. 78 коп. 8,56 % від сплаченого судового збору становить 242 грн. 99 коп.( 2838.78 х 8,56% ). Відповідно до підп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" ( Закон № 3674-VI) ставка судового збору за майновий позов з фізичної особи становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, з огляду на що 487 грн. 20 коп. (1218 х 0,4) повинні бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial