Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 26.04.11 року по 05.03.15 року працювала у відповідача, їй не виплачена заробітна плата у розмірі 44 033,52 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати, завдану їй моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримала позовну заяву з наведених у ній підстав, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у ТОВ «Інститут проектування об'єктів дорожнього господарства» з 26.04.11 року по 05.03.15 року. З наданих розрахунків та довідки ТОВ «Інститут проектування об'єктів дорожнього господарства» від 16.03.15 року вбачається, що на момент звільнення у відповідача перед [PERSON] існує заборгованість з заробітної плати у розмірі 44 033,52 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Заробітна плата працівнику повинна виплачуватися регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, що передбачено ст.24 Закону України «Про оплату праці» та ст.115 КЗпП України. Крім того, відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу невиплачену заробітну плату в сумі 44 033,52 грн., оскільки дані обставини повністю підтверджуються матеріалами справи, поясненнями позивача, а тому підлягають задоволенню. Відповідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з наведеного вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати за період з 05.03.16 року по 21.01.16 року також підлягає задоволенню. Час затримки становить 275 днів, тому середня заробітна плата за час затримки у видачі трудової книжки становить 42 512,25 грн. (275 днів х 154,59 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги позивача про відшкодування завданої йому з боку відповідача моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач не навів належного обґрунтування позовних вимог немайнового характеру, не зазначив докази, що підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказав з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. В частині вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, судом встановлено наступне. На підтвердження витрат на правову допомогу заявником надано Договір №03/06-15/1 про надання правової допомоги та відповідну квитанцію на 4 000 грн. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Право на правову допомогу також закріплено і статтею 27 ЦПК України. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу. Виходячи зі змісту ст.ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що особа залучалась до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, що надає правову допомогу, відсутні. За таких обставин, суд не вбачав підстав стягувати на користь позивача витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial