Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.01.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з 21.12.2009 - ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11291515000, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в іноземній валюті у сумі 72200 доларів США зі сплатою 12,40 % річних, зі строком повернення не пізніше 29.01.2038. Додатковою угодою №1 від 29.01.2009 до договору про надання споживчого кредиту №11291515000 від 31.01.2008 сторони домовились, що погашення нарахованих процентів відбудеться з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нарахованні проценти. Для забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту були укладені договори поруки від 31.01.2008 між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] за №176445, [PERSON] за №176446. Відповідач [PERSON] всупереч умов кредитного договору не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобовязання. На даний час зобовязання є невиконаними, станом на 11.03.2014 у відповідача наявна заборгованість у розмірі 24014,01 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.03.2014 становить 221790,99 грн., з яких: - 20174,70 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.03.2014 становить 186331,51 грн. заборгованість за кредитом; - 3582,32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.03.2014 становить 33085,95 грн. заборгованість по простроченим процентами за користування кредитом: - 256,99 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.03.2014 становить 2373,5 грн. - заборгованість по пені за користування кредитом. 10.02.2014 відповідачам було направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, однак відповідачі станом на день звернення до суду свої зобовязання так і не виконали. В звязку з даними обставинами ПАТ «УкрСиббанк» змушено звернутися до суду з даним позовом. Просить суд стягнути з відповідачів солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу за договором про надання споживчого кредиту №11291515000 від 31.01.2008 в розмірі 24014,01 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.03.2014 становить 221790,99 грн., а також суми сплаченого судового збору. Ухвалою Тульчинського районного суду від 21.12.2015 до участі в справі було залучено правонаступника позивача ПАТ «УкрСиббанк» - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Представник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, додавши, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» є правонаступником позивача ПАТ «УкрСиббанк», оскільки 21.09.2015 між ними був заключний договір факторингу №26, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №11291515000 від 31.01.2008, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Останній платіж по тілу кредиту був здійснений [PERSON] 15.11.2012. Вимог про дострокове розірвання договору не було. Просить задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, і відомостей про причину своєї неявки до суду не надали. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечили проти їх задоволення, просять в задоволенні позову відмовити. Представником [PERSON] до суду надано письмове заперечення, згідно якого остання зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки на підтвердження факту переходу права вимоги останнім не надано відповідних, належних та допустимих доказів. Договір факторингу є оплатним, однак позивачем не надано доказів проведення оплати за відступлене право вимоги, що в силу норм ст.1077 ЦК України є обовязковою умовою переходу права до позивача на стягнення заборгованості. Також позивачем не надано доказів повідомлення боржників-відповідачів у справі про відступлення права грошової вимоги з визначенням розміру грошової вимоги та визначення фактора, якому має бути здійснений платіж, а тому ним не доведено перехід права вимоги на підставі наданого ним договору факторингу. Крім того, розпорядження Нацкомфінпослуг від 06.02.2014 №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпоряджень Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 №231» передбачено, що фінансової послуги факторингу визначено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): ●фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; ●набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; ●отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Аналогічні положення щодо факторингу містяться і в п.1 розпорядження Держкомфінпослуг від 03.04.2009 №231 « Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», в якого зазначено, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): ●фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; ●набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників субєктів господарювання, за договором, на якому базується таке відступлення; ●отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Таким чином, даними розпорядженнями передбачено, що фінансова послуга з факторингуполягає у набутті відступленого права грошової вимоги до боржників, які є субєктами господарювання. Вищевказані положення розпоряджень кореспондуються з положеннями Конвенції УНІДРУА Про міжнародний факторинг. Оскільки кредитний договір був укладений з фізичною особою, а не з субєктом господарювання, тому згідно пп. 2 п.12 вищезазначеного розпорядження ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не мала право на укладення договору факторингу з ПАТ «УкрСиббанк» щодо боржників фізичних осіб. В силу норм ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В звязку з цим, вважає договір факторингу нікчемним відповідно закону. Вважає необґрунтованим та безпідставним розрахунок позивача щодо розміру заборгованості. Позивачу надано право вимоги на суму основного боргу 20174,7 доларів США, суму нарахованих процентів 354,4 доларів США та суму прострочених процентів 7181,9 доларів США. При цьому право вимоги пені останньому не передавалось, також воно не передбачено чинним законодавством та умовами договору факторингу. Також зазначає, що суми боргових зобовязань, які передавались банком та які ставляться до стягнення позивачем суттєво різняться. Згідно розрахунку заборгованості, який було надано банком, відповідач [PERSON] перестав погашати заборгованість по кредитному договору 31.12.2011, в подальшому 15.11.2012 ним було здійснено платіж в сумі 42367,54 доларів США на погашення тіла кредиту та 6632,46 доларів США на погашення прострочених процентів. Дані суми відсутні в розрахунку заборгованості як по тілу кредиту так і по відсотках за користування кредитом, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість розміру заборгованості, заявленої позивачем до стягнення як по тілу кредиту так і по відсотках. Кошти в розмірі 42367,54 доларів США були сплачені внаслідок продажу боржником за погодженням з банком іпотечної квартири, придбаної свого часу за кредитні кошти, які є предметом розгляду у даній справі. А тому це суттєво мало вплинути на графік погашення залишку кредиту, змінити його розмір або змінити терміни його погашення. Враховуючи, що дані кошти були виплачені наперед на погашення тіла кредиту, тому банк не мав право нараховувати проценти за користування цими коштами на період погашення даної суми, тобто майже 17 років. Таким чином, нарахування позивачем простроченої заборгованості по процентам в сумі 3582,32 доларів США та пені в розмірі 256,99 доларів США є необгрунтованим та неправомірним. В звязку з цим позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах , встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. На підставі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ч.2 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ст. ст. 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. В судовому засіданні встановлено, що 31.01.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з 21.12.2009 - ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11291515000, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в іноземній валюті у сумі 72200 доларів США зі сплатою 12,40 % річних, зі строком повернення не пізніше 29.01.2038 на придбання квартири, розташованої в м.Вінниця, вул.Стельмаха, 51/5, що підтверджується копією відповідного договору з Додатком №1 «Графік погашення кредиту», яким є невідємною частиною договору (а.с. 6-20 т. 1). Відповідно до п.1.3.4 даного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів відбувається з 01 по 10 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нарахованні проценти. Відповідно до п.4.1 кредитного договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, передбачених кредитним договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені (а.с. 9 т. 1). Згідно копії Додаткової угоди №1 від 31.08.2008 до договору про надання споживчого кредиту №11291515000 від 31.01.2008 (а.с. 21-34 т. 1), сторони внесли зміни до договору, серед яких: додали до договору Додаток №2 «Графіки платежів, визначення сукупності вартості кредиту» та Додаток №3 - «Тарифи банку». Згідно копії Додаткової угоди №1 від 29.01.2009 до договору про надання споживчого кредиту №11291515000 від 31.01.2008 (а.с. 35-43 т. 1), сторони домовились, що погашення нарахованих процентів відбудеться з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нарахованні проценти. В забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №11291515000 від 31.01.2008 були укладені договори поруки від 31.01.2008 між АТ «УкрСиббанк» і [PERSON] за №176445 та між АТ «УкрСиббанк» і [PERSON] за №176446, відповідно до умов яких [PERSON] та [PERSON] взяли на себе зобовязання перед позивачем відповідати за борговими зобовязаннями [PERSON], що підтверджується копіями відповідних договорів (а.с. 44-45, 46-47 т. 1). Згідно з п. 1.3 договорів поруки, поручитель відповідає за повернення заборгованості за кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник за сплату кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафи, пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязань в повному обсязі (а.с. 44,46 т. 1). Пунктом 1.4 договорів поруки передбачено, що поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобовязання по кредитному договору (а.с. 44, 46 т. 1). Згідно п.2.2. договорів поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником своїх зобовязань за основним договором кредитор має право предявляти свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обовязковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом). ПАТ «УкрСиббанк» свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу [PERSON] можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором. В свою чергу, відповідач [PERSON] свої зобов'язання за користування кредитними коштами належним чином не виконував, а саме: не здійснював платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушив взяті на себе договірні зобовязання, що в свою чергу підтверджується копіями вимог про погашення простроченої заборгованості від 03.02.2014 № 30-11/8513 (а.с. 65-66 т. 1), №30-11/8512 (а.с. 67-68 т. 1), №30-11/8511 (а.с. 69-70 т. 1), які були направлені банком до відповідачів. У звязку з невиконанням [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором та виникненням заборгованості за даним договором, кредитор - ПАТ «УкрСиббанк» використав передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України та розділу 6 кредитного договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, установивши новий строк виконання його зобовязання протягом 31 дня з дати одержання вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 дня з дати відправлення позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту. Як вбачається із копії реєстру рекомендованих листів (а.с. 72 т. 1) та копії квитанції за повідомлення від 10.02.2014 (а.с. 73 т.1), відповідачам 10.02.2014 були направлені вищевказані вимоги, які [PERSON] та [PERSON] були отримані 20.02.2014, про що свідчать копії рекомендованих повідомлень (а.с. 71). Відомостей про отримання [PERSON] даної вимоги суду не надано, а також вони відсутні в матеріалах справи. Станом на 11.03.2014 відповідач [PERSON] свої зобов'язання за користування кредитними коштами не виконав і має заборгованість за кредитним договором №11291515000 від 31.01.2008 221790,99 грн., з яких: - 20174,70 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.03.2014 становить 186331,51 грн. заборгованість за кредитом; - 3582,32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.03.2014 становить 33085,95 грн. заборгованість по простроченим процентами за користування кредитом; - 256,99 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.03.2014 становить 2373,5 грн. - заборгованість по пені за користування кредитом, що підтверджується довідками розрахунками заборгованості за кредитом, по процентам за користування кредиту, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом (а.с. 48-55 т.1). Позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором до позичальника [PERSON] і поручителів [PERSON]Г та [PERSON] банк заявив 27.07.2015, про що свідчить штампель на конветі (а.с. 80 т.1). Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У ст. 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки. Так, згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, зобовязання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобовязаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у ч.4 ст. 559 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст.\~252 ЦК України). Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України\~ про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою ч.4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою ч.4 ст.559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. Згідно наявних в матеріалах справи договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, як умови чинності поруки, слід розуміти, як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України в постановах від 10.09.2014 (справи № 6-28цс14), від 20.04.2016 (справи № 6-2662цс15) та від 14.09.2016 (справи №6-1451цс16). З урахуванням зазначених норм матеріального права, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення поруки в порядку ч.4 ст. 559 ЦК України за договорами поруки, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» і [PERSON]Г та між ПАТ «УкрСиббанк» і [PERSON], оскільки банк предявив вимогу до поручителів [PERSON]Г та [PERSON] 10.02.2014, а з позовом звернувся лише 27.07.2015, тобто більш ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобовязання. Також судом встановлено, що 21.09.2015 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» був заключний договір факторингу №26, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором №11291515000 від 31.01.2008, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», що підтверджується копією даного договору (а.с.104-105 т.1). Згідно п. 2.2 вказаного договору, право вимоги, які клієнт (ПАТ «УкрСиббанк») відступає фактору (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів, та визначенні в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання цього договору. Згідно копії реєстру боржників від 21.09.2015 до вказаного договору факторингу (а.с.107 т.1), клієнт передав, а фактор прийняв на умовах, визначених договором Права Вимоги до боржника [PERSON], а також поручителів [PERSON] та [PERSON] 22.09.2015 був підписаний акт прийому-передачі права вимоги між клієнтом і фактором, що підтверджується копією даного акту приймання-передачі Права Вимоги (а.с. 106 т.1). Представник відповідача [PERSON] стверджує, що договір факторингу є нікчемним, оскільки кредитний договір був укладений з фізичною особою, а не з субєктом господарювання, тому ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не мала право на укладення договору факторингу з ПАТ «УкрСиббанк» щодо боржників фізичних осіб. Однак з даним твердженням суд погодитись не може з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За змістом\~статті 1079 ЦК України\~сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу можуть бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Статтею 1080 ЦК України\~передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно з ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Відповідно до п.11 ч.1\~ст. 4 вищевказаного Закону, факторинг вважається фінансовою послугою. Згідно розпорядження Нацкомфінпослуг від 06.02.2014 №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпоряджень Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 №231», яке набрало чинності 25.03.2014 передбачено, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): ●фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; ●набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; ●отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Частиною 5\~ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~визначено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог\~Цивільного кодексу України\~та цього\~Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. В судовому засіданні встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» є фінансовою установою, а тому, відповідно, має право укладати договори факторингу. Статтею 516 ЦК України\~передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до\~ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Статтею 518 ЦК України\~передбачено, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Як вбачається із змісту укладеного договору факторингу №26 від 21.09.2015, умови вказаного договору мають ознаки договору факторингу. Твердження представника відповідача про відсутність у ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» права на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання, є помилковим та необгрунтованим, оскільки п.1\~розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг»\~в якому зазначено, що до фінансової послуги факторингу віднесено набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників субєктів господарювання, на який посилається представник відповідача, було виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.10.2014 року № 352. Окрім цього судом враховано, що главою 73 ЦК України\~не встановлено будь-яких обмежень щодо складу боржників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що даний договір факторингу не є нікчемним. В силу ч. 1 ст. 1082\~ЦК України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Разом з тим, судом встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» дане повідомлення про відступлення прав вимоги направило лише [PERSON], що підтверджується копією даного повідомлення від 21.09.2015 №946 (а.с.136 т.3) та списку №12825-21-15 згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів з рекомендованим повідомленням (а.с.139 т.3). Доказів, що дане повідомлення про відступлення прав вимоги було направлено до поручителів [PERSON] та [PERSON] представником позивача не надано. Аналізуючи вищевикладене, враховуючи, що в ході розгляду справи було встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» пропустив строк предявлення вимог до поручителів в судовому порядку, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, суд прийшов до висновку, що договори поруки від 31.01.2008, які були укладені між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] за №176445, та [PERSON] за №176446 є припиненими на момент звернення до суду з даним позовом, а отже, і нема підстав для обовязку поручителів нести солідарну відповідальність перед кредитором разом з боржником за основним зобовязанням. А тому, відповідно, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» немає підстав щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права ( шляхом предявлення позову), вчиняти не може. Таким чином в частині позовних вимог до відповідачів поручителів [PERSON] та [PERSON] слід відмовити у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителів. Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] на користь правонаступника, судом враховано наступне. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки установлені договором або законом. Таким чином, ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач [PERSON] порушує зобов'язання за даним договором. Враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не надав суду будь-яких заперечень, належних та допустимих доказів на спростування посилань представника позивача щодо безпідставності чи неправомірності нарахування заборгованості за кредитним договором, тому суд при визначенні суми заборгованості, яка підлягає стягнення з останнього, керується розрахунком, наявним в матеріалах справи (а.с.48-55 т.1). Судом взято до уваги той факт, що умовами договору факторингу, а саме п.2.2 передбачено, що за цим договором, право вимоги відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів. Згідно ч.1\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3\~ст. 549 ЦК України). Оскільки договором факторингу право вимоги пені не передавалось, тому, відповідно, позовна вимога правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» щодо стягнення пені з відповідача [PERSON] є неправомірною і задоволенню не підлягає. Разом з тим, беручи до уваги принцип диспозитивності та розглядаючи спір у межах заявлених позовних вимог, суд вважає можливим стягнути з відповідача заборгованості за простроченим кредитом та простроченим процентам за користування кредитом, яка згідно розрахунку складає: - 20174,70 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.03.2014 становить 186331,51 грн. заборгованість за кредитом; - 3582,32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 11.03.2014 становить 33085,95 грн. заборгованість по простроченим процентами за користування. Представник позивача просить стягнути кредитну заборгованість в іноземній валюті. Судом при вирішенні даного питання враховано наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст. ст. 47, 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями\~\~допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до розяснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрет). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст.533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (ст.5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Такий висновок узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 10.02.2016 (справа № 6-1680 цс15). У зв'язку з наведеним слід дійти висновку, що чинному законодавству України не суперечить стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті.\~ Однак, враховуючи, що під час розгляду справи ні представником ПАТ «УкрСиббанк», ні представником ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» суду не надано відповідної ліцензії банку на здійснення операцій з валютними цінностями, тому суд вважає необхідним стягнути заборгованість за кредитним договором в національній валюті - гривні. Відповідно до вимог ст. 10 ч. 3 (якою визначено принцип змагальності сторін), ст. 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.1\~ст. 212 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 57 ЦПК). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи позицію представників відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON] щодо позовних вимог, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог представника позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України на користь позивача ПАТ «Укрсиббанк», з відповідача [PERSON] необхідно стягнути понесені ними судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2217,91 грн. (а.с.1 т.1), а також на користь правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» 1260 грн. (640+640) за публікацію в пресі оголошення про виклик відповідачів (а.с.99 т.2, а.с.61 т.3). На підставі викладеного,

Outcome: partial