Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач ПАТ Банк «Меркурій» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в АТ Банку «Меркурій» Куліша Віктора Миколайовича звернулось до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 3 981 832,19 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 09 липня 2007 року між АКБ «Меркурій» правонаступником якого є ПАТ Банк «Меркурій» та [PERSON] було укладено договір № 18-06П-152 (далі Договір кредиту) про надання споживчого кредиту в іноземній валюті, за умовами якого Банк надав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти у сумі 310000 доларів США та 24 січня 2008 року 50000 доларів США зі сплатою 15,0 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 03 серпня 2018 року включно. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань [PERSON] між Банком, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки № 18-06П-152 від 19 квітня 2013 року, за умовами якого остання зобов'язалася відповідати за порушення [PERSON] кредитних зобов'язань в повному обсязі. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором кредиту, яка станом на 25 травня 2015 року складає 3 981 832,19 грн., з яких: 3 551 487,59 - заборгованість за кредитом, 430 344,60 - заборгованість за процентами за період з 19.04.2013 року по 24.05.2015 року. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та вказала, що порука припинилась зі спливом шестимісячного строку на пред*явлення позову до поручителя. Представник відповідача [PERSON] надав письмові заперечення в яких зазначив, що позивачем повинні бути змінені позовні вимоги із врахуванням постановленого заочного рішення Орджонікідзевським районним судом м.Харкова від 22.01.2016р. про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON], дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 09 липня 2007 року між АКБ «Меркурій» правонаступником якого є ПАТ Банк «Меркурій» та [PERSON] було укладено договір № 18-06П-152 (далі Договір кредиту) про надання споживчого кредиту в іноземній валюті, за умовами якого Банк надав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти у сумі 310000 доларів США та 24 січня 2008 року 50000 доларів США зі сплатою 15,0 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 03 серпня 2018 року включно. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань [PERSON] між Банком, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки № 18-06П-152 від 19 квітня 2013 року, за умовами якого остання зобов'язалася відповідати за порушення [PERSON] кредитних зобов'язань в повному обсязі. Згідно із п. 2.3. Кредитного договору, Банк має право достроково стягнути всю суму кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць. Встановлено, що в період дії кредитного договору відповідач [PERSON] не дотримувався умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 25 травня 2015 року заборгованість складає 3 981 832,19 грн., з яких: 3 551 487,59 - заборгованість за кредитом, 430 344,60 - заборгованість за процентами за період з 19.04.2013 року по 24.05.2015 року. Неналежне виконання відповідачем кредитних зобов'язань підтверджується розрахунком заборгованості за договором кредиту. Відповідно до ст. ст. 526, 554, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу; за кредитним договором позивальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти; у разі порушенні боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, вимоги позивача про дострокове стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про солідарне стягнення заборгованості також з поручителя [PERSON], то суд приходить до наступного. За приписами ст.ст. 553,554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Судом встановлено, що в зв'язку з простроченою заборгованістю за кредитним договором кредитор використав передбачене ч.2ст.1050 ЦК України, а також договором право вимагати дострокового повернення всієї суми за договором. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. Як свідчать матеріали справи, починаючи з липня 2014 року боржник [PERSON] перестав погашати кредит, однак письмових вимог про повернення суми заборгованості банк до поручителя [PERSON] не заявляв. Відповідно, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовомдо поручителя. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в стягненні з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором у зв*язку з припиненням поруки. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. Суд не приймає до уваги заперчення відповідача [PERSON] стосовного подвійного стягнення виходячи з наступного. Судом також встановлено, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 22.01.2016р. позовні вимоги ПАТ Банк «Меркурій» задоволені: в рахунок задоволення вимог банку на погашення заборгованості за договором від 09.07.2007р. у розмірі 3805230,82 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення. Посилання на вказане вище заочне рішення є безпідставним. Вимога ПАТ Банк «Меркурій» про стягнення суми в розмірі 3981832,19 грн. є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань. Оскільки умови Кредитного договору від 09.07.2007р. року були порушені, звернення до суду банком з даним позовом є способом цивільно-правової відповідальності поручителя. Забезпечувальне зобовязання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до зміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому, задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 09 вересня 2014 року у справі за № 3-71гс14. Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст. ст. 553,554, 526, 559, 1054 ЦК України,

Outcome: partial