Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання договору, визнання місця проживання дитини та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.07.2010 року по 17.11.2017 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. З метою врегулювання відносин між батьками та уникнення суперечок між батьками сторони уклали договір щодо виконання батьківських прав, визначення місця проживання дитини від 16.02.2018 року. Відповідно до розділу 2 цього Договору сторони за договором, домовилися, що Дитина проживає кожний місяць з одним з батьків по черзі, починаючи з 01.04.2018 року та графік починається з проживання Дитини у матері. Згідно з іншими умовами Договору сторони не можуть чинити перешкоди у спілкування з дитиною, зобов?язуються виконувати всі умови договору. Відповідно до п. 4.3 Договору, в разі невиконання одним з Батьків умов цього Договору, Договір рахується таким, що втратив свою юридичну силу та можу бути переглянутий на користь іншого з Батьків. На виконання умов Договору, мати 01.04.2018 року звернулась до відповідача з проханням передати їй сина, однак станом на день звернення з позовом до суду дитина їй не була передана, відповідач постійно вчиняє сварки, придумує різні оговори, щоб не давати їй можливості бачити сина, настоює сина проти матері, не передає сина позивачу, відповідно до умов договору. Враховуючи таку ситуацію, позивач змуена звернутись до суду за захистом своїх прав, як матері. Окрім цього, позивач просить прийняти до уваги ті обставини, що відповідач притягався до кримінальної відповідальності, проходив курс лікування від наркотичної залежності, вчиняв протиправні дії відносно позивача. Своїми діями відповідач порушує умови Договору, яким передбачено обов'язок [PERSON] піклуватися про здоров'я дитини, брати участь у її вихованні та утриманні, забезпечувати достатній рівень освіти. На підставі того, що відповідач систематично порушує вимоги Договору, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просять розірвати Договір між батьками про проживання дитини та про участь у вихованні дитини від 16.02.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. за № 607, визнати місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] та користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 10000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали обставини викладені в позовній заяві та позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі, розірвати договір та визнання місця проживання дитини з матір'ю та стягнути моральну шкоду. В судове засідання відповідач та його представник не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмові докази, неодноразові заяви про вікладення. Будь-яких інших документів суду надано не було, а поведінку відповідача суд розцінює, як намагання затягнути розгляд справи, а тому вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. В судовому засіданні представник третьої особи - Служби у справах дітей Чернівецької міської ради - не заперечував проти визначення місця проживання дитини з матір'ю, надав до суду висновок № 01/02-24/2197 від 31.08.2018 року, щодо викладених у інших позові вимог залишив на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представника третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного судук м.Чернівці від 07.11.2017 року шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 26.07.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції за № 1147 , був розірваний. Від шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO]. 16.02.2018 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони, та відповідачем [PERSON] , з другої сторони, був укладений Договір між батьками про проживання дитини та про участь у вихованні дитини. Даний Договір був посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О.. і зареєстрований в реєстрі за № 607. Загальними положеннями вказаного договору, визначено, що: Батьки: [PERSON] та [PERSON] домовились про місце проживання неповнолітнього [PERSON] за місцем проживання матері та за місцем проживання батька. Батьки дійшли до згоди, що місце проживання Дитини в одного зі батьків відбувається за наступним графіком: один календарний місяць з матір'ю, наступний календарний місяць з батьком. Графік проживання Дитини починається з 01.04.2018 року з проживання дитини у матері. Батьки забезпечують дитину на пропорційних засадах. В разі невиконання одним з бітьків умов цього Договору, Догорів рахується таким, що втратив свою юридичну силу та можу бути переглянутий на користь іншого з Батьків. Позивач в судовому засіданні посилалася на те, що відповідач не виконує в повному обсязі зобов'язання за Договором, а саме за п. 2.2, 2.5, 2.11, оскільки відповідач чинить перешкоди їй зустрічах з сином, станом на день звернення до суду 18.04.2018 року на на день ухвалення рішення по справі, а саме 10.09.2018 року дитина їй передана не була. Даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні і був доведений відповідними доказами. Так, в судовому засіданні були допитані свідки зі сторони позивача - [PERSON], [PERSON], які пояснили, що дійсно на протязі тривалого часу батько не надає можливості бачитись з сином позивачу, настроює сина проти матері, всі зустрічі матері та сина знімає на телефон. Окрім цього, їм відомо, що [PERSON] проходив курс лікування від наркотичної залежності. Відповідач вчиняє сварки з позивачем в присутності дитини, що також негативно впливає на неповнолітнього. На час, який [PERSON] проживає разом з татом, він дуже змінився, став агресивний, не спокійний. Відповідно до акту оцінки потреб сім?ї від 18.01.2017 року № 02-04/17 встановлено, що [PERSON] проживає в окремій квартирі, яку винаймає. Умови проживання задовільні, у помешканні чисто, прибрано. Між [PERSON] та [PERSON] наявний конфлікт, в ході якого чоловік періодично вчиняє фізичну та психологічну розправу над дружиною в присутності сина. Згідно листа зав.ІІІ педіатричного віділення МДП від 25.07.2018 року № 41, [PERSON], 2012 року народження знаходиться на обліку в МДП ІІІ педіатричне відділення. Дитина знаходиться на диспансерному обліку КМУ МДП у лікаря -педіатра та лікаря-пульмонолога. За медичною допомогою звертався батько [PERSON] Згідно ату обстеження житлово-побутових умов від 23.01.2018 року службою у справах дітей, за місцем проживання [PERSON] створено всі умови для виховання, розвитку та проживання дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Чернівецької міської ради № 01/02-24/2197 від 31.08.2018 року, [PERSON] неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, приймає активну участь у вихованні, лікуванні сина. За результатами перевірки всіх обстави, враховуючи рівні права батька та матері на проживання з дитиною та її виховання, вік, стан здоров?я дитини, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов?язків, та інші обставини, що мають істотне значення орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], із матір?ю [PERSON], не порушуючи права батька [PERSON] брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та вказано, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Враховуючи вищевикладене та той факт, що за Договором та нормами закону вбачається паритет між обов'язками батька та матері, суд приходить до висновку, що відповідач не виконав умови договору щодо передачі сина матері, а саме п. 2.2 Договору. Крім цього, згідно безпосередньо отриманих доказів в судовому засіданні ( показів свідків, пояснення сторін) та письмові докази, які були досліджені в судовому засіданні, між сторонами у справі існує конфлікт особистого характеру та з приводу виховання, місця проживання сина в зв?язку з чим були залучені різні соціальні служби м.Чернівців. На підставі викладеного, враховуючи умови Договору та того, що відповідач не виконує належним чином умови Договору, суд приходить до переконливого висновку щодо задоволення позовних вимог в частині розірвання Договору про проживання дитини та про участь у вихованні дитини від 16.02.2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Хоменко М.О. Що стосується позовних вимог щодо визначення місця проживання то суд прийшов до наступного. В статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Судом встановлено, що Неповнолітній [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS], разом з батьком. Частинами 1, 2 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.91 р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Відповідно до принципу 6 цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Європейський Суд з прав людини, в контексті ст.8 (право на повагу до приватного і сімейного життя) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, поміж іншого, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитиня, які повинні превалювати над інтересами батьків. Викладене свідчить, що батько, незважаючи на рівність прав батьків у вихованні дитини, які встановлені Сімейним кодексом України, з врахуванням встановлених обставин по цій справі, на даний час має більше переваг по відношенню до матері, щодо визначення місця проживання їхньої дитини. До того ж, головним критерієм при визначені місця проживання дитини, є інтереси цієї дитини, які повинні привалювати над інтересами батьків. Про це йде мова в рішенні Європейського суду з прав людини «Гоффман проти Німеччини» (2001 р.), яким розкривається принципи статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Суд приймає до уваги, довідку ЧОНД від 13.06.2018 року №342 згідно якої з 2012 року [PERSON] знаходився під диспансерним наглядом, з якого був знятий в 2013 році. 22.01.2018 [PERSON] прийшов до ЧОНД, з метою отримати сертифікат, для керування автотранспортним. За результатами проведеного 22.01.2018 року імунохромотографічного дослідження, а організмі [PERSON] було виявлено позитивний результат на вміст наркотичної речовини - бупренорфіну, в зв?язку з чим пацієнте взято на диспансерний огляд. Крім того, відповідно до висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 31.08.2018 року № 01/02-24/2197 від 31.08.2018 року, [PERSON] неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, приймає активну участь у вихованні, лікуванні сина, створив в однокімнатній квартирі нормальні житлові умови для розвитку сина. Мати - [PERSON] винаймає трьохкімнатну квартиру з усіма зручностями, для дитини відведено окрему кімнату, є місце для сну та відпочинку, має постійний самостійний дохід. За результатами перевірки всіх обстави, враховуючи рівні права батька та матері на проживання з дитиною та її виховання, вік, стан здоров?я дитини, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов?язків, та інші обставини, що мають істотне значення орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], із матір?ю [PERSON], не порушуючи права батька [PERSON] брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Суд, аналізуючи поведінку відповідача, його позицію, подані документи, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини [PERSON], 2012 року народження у даний час необхідно, задля унеможливлення в майбутньому маніпулювати місцем проживання дитини, виходячи з прив'язаності його до батьків, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті. В той же час судом встановлено, що позивач має постійне місце роботи, стабільний заробіток, будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачем може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуті, а тому суд визначає місце проживання [PERSON], 2012 року народження, з матір'ю [PERSON]. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача, то в судовому засіданні не було встановлено об?єктивних, належних та допустимих доказів завдання позивачу моральної шкоди. Поведінка відповідача не можу слугувати підставою для стягнення моральної шкоди, то в цій частині позовних вимог на думку суду необхідно відмовити. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З вищезазначених норм слідує, що суди повинні належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, оскільки позов є обґрунтованим. Відповідно до вимог ст.ст.137, 141 ЦПК України, позивачем не було подано доказів спати нею витрат на правову допомогу, а тому зазначені витрати стягненню не підлягають. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь Держави судовий збір в розмірі 704,80 грн. за кожну позовну вимогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial