Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 26.07.2018 року звернувся до суду з позовом, що був збільшений, в якому зазначив, що з 23 січня 2017 року відповідач безпідставно списує половину заробітної плати з його платіжної картки № [NUMBER] , а з 04 травня 2018 року з його другої зарплатної платіжної картки № [NUMBER] . Станом на 8.01.2019 року незаконно списані кошти в сумі 37093грн.46коп. Він звертався до відповідача з приводу списання коштів. Зі слів працівників банку йому стало відомо, що то пов`язано начебто з отриманням ним 20 вересня 2013 року кредиту в ПАТ КБ "ПриватБанк". Однак фактично він в той день кредит не оформлював, а тільки отримував платіжну картку. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 13 лютого 2017 року банку було відмовлено у задоволенні позову про стягнення з нього суми кредиту Апеляційним судом Львівської області з нього стягнуто на користь банку 3870грн.77 коп. та судовий збір в сумі 275грн.77коп. Він неодноразово звертався з листами до Голови правління банку з вимогами припинити безпідставне списання коштів, однак дії відповідача продовжуються, кошти списуються. Крім того, представники банку, починаючи з жовтня 2013 року, неодноразово дзвонили йому на телефон з погрозами та вимаганням стягнення коштів. Діями відповідача йому спричинена моральна шкода, оскільки через таку поведінку відповідача, які постійно висловлюють погрозу та принижують честь та гідність, він 4.11.2014 року розлучився з дружиною, а в серпні 2014 року в нього виникло онкологічне захворювання, як наслідок нервових стресів, крім того, у зв`язку зі зняттям грошей з картки він не може купувати необхідні ліки, його стан здоров`я погіршився. Просить суд стягнути на свою користь списані кошти з карток у розмірі 37 093 грн.46 коп., 37 093 грн.46 коп.- збитки у подвійному розмірі згідно ст.230 ч.2. ЦК України, також моральну шкоду в сумі 100000грн.00 коп., витрати за придбання ліків в розмірі 7 402 грн. 13 коп. та судовий збір. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, додав, що рішення апеляційної інстанції про стягнення з нього коштів на користь банку в сумі 3870грн.77 коп. він не оскаржував та чи відкрито виконавче провадження по справі йому невідомо. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Жарський І.Р. в судовому засіданні проти позову заперечив. Зазначив, що між сторонами існують договірні відносини. Йому невідомо чи виконане рішення суду про стягнення 3870 грн.77 коп. за кредитним договором. Крім того, він не має відомостей про рух коштів по рахункам, на які посилається позивач, чи дійсно такі кошти списуються банком, оскільки самостійно він надати такий не має можливості, а може тільки за ухвалою суду. Вважає, що відсутні докази , що банк знімає кошти, крім того вважає, що моральна шкода відповідачем не спричинена позивачу, оскільки розлучення в нього відбулося ще в 2014 році, захворювання також було виявлено в 2014 році. Просив у позові відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що 11 квітня 2018 року Апеляційним судом Львівської області стягнуто з позивача [PERSON] на користь відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 20.09.2013 року в сумі 3870грн.77 коп. та судовий збір 275 грн. 60 коп. Як вбачається з пояснень позивача з карток № [NUMBER] , та № [NUMBER] зняті кошти відповідачем в сумі 37093 грн. 46 коп. Крім пояснень позивача зазначене підтверджується Витягом з системи «Приват 24» по руху коштів та, крім того, відповідями відповідача на звернення [PERSON] від 19.03.2017р., від 11.04.2017р., від 3.06.2017р., від 23.05.2018 року, з яких вбачається, що відповідач вважає списання правомірними та здійсненими у відповідності до умов договірних зобов`язань, тобто визнає, що таке списання відбувається. Згідно до ст.1073 ЦК у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Суд вважає, що банком безпідставно були списані з позивача кошти в сумі 37093грн.46коп., а тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому суд враховує, що відповідач не надав суду жодного доказу правомірності своїх дій. Разом з цим суд відмовляє позивачу у стягненні зазначеної суми у подвійному розмірі згідно до ст. 230 ч. 2 ЦК України, оскільки для спірних правовідносин така норма не застосовується. Крім того, суд також відмовляє позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки між сторонами існували договірні відносини, яким не передбачено право клієнта банку на відшкодування моральної шкоди. Згідно з положеннями пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання банківських послуг. Згідно зі статтею 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Правила статті 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16. З наявних в матеріалах справи банківського договору не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов`язань. Відсутні також підстави для відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Крім того, вимоги про стягнення з відповідача вартості ліків на лікування захворювання, також не підлягає задоволенню, оскільки відсутній причинний звьязок між діями відповідача та захворюванням позивача. Крім того, суд враховує і наявність договірних відносин між сторонами. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При вирішенні спору суд керувався аналогічною правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial