Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 06.02.2016 року у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис від 06.02.2016 року за № 141. Свої позовні вимоги мотивує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, виникають сварки на побутовій основі, а відповідач не приймає участі у вирішені проблем, які виникають у сім`ї. Через зневажливе ставлення відповідача до позивачки, подружні відносини, спільне господарство не ведеться і примирення між ними неможливе. Просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05.10.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Разом з тим, судом було повідомлено сторони, що відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи, щодо позову або відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року №731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого пункт 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України викладено в такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.» Процесуальні строки, які були продовжені, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Сторони не скористались своїм правом та протягом 20-ти днів не подали заяв на продовження процесуальних строків. Також відповідачка у визначений строк не подала відзиву на позовну заяву. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Ст. 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06.02.2016 року, однак припинили на даний момент проживають окремо один від одного. Від спільного подружнього життя мають сина - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачкою. Судом беззаперечно встановлено, що між сторонами тривалий час немає взаєморозуміння, вони не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, відповідач зневажливо ставиться до позивачки, застосовує фізичну силу, систематично вживає алкоголь та не цікавиться сімейними проблемами. Через зазначені обставини позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини з відповідачем, адже збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам неповнолітнього сина - [PERSON] . Крім того, задовольняючи позов, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Отже, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, оскільки вони тривалий час не підтримують сімейних відносин, позивач втратив до відповідачки хороші почуття, а тому цей шлюб слід розірвати. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, що стосуються розірвання шлюбу, знайшли своє повне ствердження, а тому підлягають до задоволення. Що стосується вимог позивачки про стягнення з відповідача понесених нею витрат на правову допомогу, суд приходить до наступних переконань. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зазначаючи суму понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, позивачка жодним чином не доводить, що такі і справді були нею понесені. Так додаючи додатком договір про надання правничої допомоги, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвокату Яцишину О.В., стороною позивача долучено довідку, як додаток до договору про надання правничої допомоги, де було зазначено вартість наданих адвокатом послуг, а також вказано розмір майбутнього гонорару у випадку ухвалення рішення на користь позивачки, однак не долучено та не відображено перелік та вартість послуг, яких визначається в розрахунку обсягу вартості наданих послуг та розміру компенсації витрат по наданню правничої допомоги. Також відсутніми є акт виконаних робіт при наданні правничої допомоги та квитанція чи платіжне доручення щодо оплати таких. З наведених обставин, суд приходить до переконань про те, що вимога позивачки про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу є безпідставною, оскільки жодним чином не обґрунтована, у зв`язку із чим у задоволенні такої вимоги слід відмовити. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80грн. На підставі ст.ст. 12, 89, 264-265, 274-275, 279 ЦПК України,

Outcome: partial