Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2018 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 20.12.2018 до суду надійшла заява від позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог, в судовому засіданні судом прийнято заяву про уточнення позовних вимог. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що сторони мають двох дітей двійнят: [PERSON] та [PERSON] [INFO], що підтверджується копіями свідоцтва про народження дітей. Станом на сьогоднішній день позивач безробітна, оскільки доглядає за дитиною інвалідом. 15.04.2011 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Забезпечити необхідним свої дітей позивач без допомоги батька дітей не має можливості. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02 грудня 2016 року у справі про стягнення аліменти за позовом [PERSON] до [PERSON] затверджено та підписано мирову угоду з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок. Станом на день подачі позовної заяви умови мирової угоди виконуються частково. У зв'язку з викладеним вище позивач просить суд збільшити розмір аліментів, який було встановлено ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.12.2016, а саме стягнути на користь позивача з відповідача на утримання малолітньої доньки [PERSON], визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2000грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позовної заяви до суду і до досягнення нею повноліття; збільшити розмір аліментів, який було встановлено ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.12.2016, а саме стягнути на користь позивача з відповідача на утримання малолітньої доньки [PERSON], визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2000грн щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позовної заяви до суду і до досягнення нею повноліття; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 5440грн та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 18000грн. 16.10.2018 до суду надійшов відзив від відповідача відповідно до якого зазначено, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Оскільки, загальна сума аліментів і додаткових витрат, яка підлягає стягненню з нього щомісячно становить 6700грн, а його щомісячний заробіток отриманий на руки становить 4118грн. Виходить, що сума яку він повинен виплачувати позивачці щомісячно згідно судових рішень більша за його щомісячний заробіток на 2582грн. Щодо задоволення позивних вимог позивачки про стягнення з нього на користь позивача заборгованості по аліментах, підстав також не вбачає, так як з його заробітку вже здійснюються стягнення. 23.10.2018 надійшла до суду відповідь на відзив від позивача відповідно до якої позивач зазначила, що повністю заперечує з урахуванням того, що відповідач станом на сьогодні сплачує додаткові витрати на утримання дитини-інваліда, а не аліменти на утримання дітей та позивача. Останні 5 місяців умови мирової угоди та ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 02.12.2016 не виконуються повністю. У відповідача виникла заборгованість по аліментам в розмірі 16000грн. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судових засідань підтримали позовні вимоги про збільшення розміру аліментів та стягнення пені і просили задовольнити. Однак зазначили, про те, щоб суд не брав до уваги та не розглядав позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованість по сплаті аліментів, оскільки помилково зазначили у вимогах позову. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позову. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників по справі, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлені наступні факти та їм правовідносини. Сторони мають спільних дітей двійнят - [PERSON], [INFO] що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по Миргородському районну реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 18 та [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по Миргородському районну реєстраційної служби Миргородського міськрайонного управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 19. 15 квітня 2011 року між сторонами зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06.01.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02 грудня 2016 року у справі про стягнення аліменти за позовом [PERSON] до [PERSON] було встановлено, що в судовому засіданні сторони по справі надали суду укладену та підписану мирову угоду з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок. За умовами мирової угоди сторони по справі домовилися про наступне: - відповідач згодний і зобов'язується сплачувати щомісячно позивачці по справі аліменти на утримання дітей та на її утримання в розмірі 2000грн щомісячно до повноліття дітей. - позивач по справі погоджується на виплату їй відповідачем по справі 2000грн щомісячно на утримання дітей до їх повноліття та на її утримання. Судом встановлено, що доньки сторін - двійнята: [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір'ю. Позивачка більшу частину витрат по утриманню дітей несе одна, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дітей, а саме: матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, витрат на забезпечення життєдіяльності. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно частин 1,2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів:а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із Закону України "Про державний бюджет на 2019 рік" прожитковий мінімум на одну особу для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень; з 1 липня - 1699гривні, з 1 грудня - 1779 гривень; від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2019 гривень; з 1 липня - 2118 гривні, з 1 грудня - 2218 гривень. Відповідно до довідки від 16.01.2019, дохід (сукупний дохід) [PERSON] з лютого 2018 по грудень 2018 (включно), становить 41302,86рн (сума до виплати), що становить місячну виплату у розмірі від 3000,75грн до 5930,38грн. Також судом встановлено, що відповідно до рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13.03.2018 року 754/269/18 за позовом [PERSON], відповідач сплачує на користь позивача додаткові витрати на утримання дитини-інваліда - [PERSON], [INFO] в розмірі 4700грн щомісячно, починаючи з 09.01.2018року. Отже, аналізуючи викладене вище та те, що позивачкою не було надано суду доказів на підтвердження реально отриманих відповідачем доходів, які доводили б зміну у найкращій бік матеріального становища відповідача і беручи до уваги положення статей 182 та 273 Сімейного кодексу України, та обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимоги про збільшення розміру аліментів, який був визначений ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.12.2016. Також позивачем заявлена вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Судом встановлено, що загальний розмір заборгованості станом на 01.09.2018 становить 16000грн, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по ВП 56258408 від 10.09.2018, виданий державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Скрипка Ю.О. Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15ц (провадження № 14-37цс18), роз'яснено, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. ЇЇ завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Згідно розрахунку, наданого позивачкою за період з лютого 2018 року по листопад 2018 рік розмір пені складає 5440грн. Суд погоджується із розрахунком позивача, оскільки розрахунок неустойки (пені) відповідає вимогам чинного законодавства, а саме вирахуваний в розмірі одного відсотка від суми за кожен місяць несплачених аліментів за кожен день прострочення. Крім того наданий розрахунок жодним чином не спростований відповідачем. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів в сумі 5440грн. Оцінивши докази по даній справі в їх сукупності, з урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80грн.

Outcome: partial