Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON], який діє в інтересах позивача [PERSON], звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 лютого 2016 року по 31 серпня 2016 року в сумі 9934 гривень, середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 31 серпня 2016 року по теперішній час у розмірі 7250 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 19686 гривень. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 15 жовтня 2007 року [PERSON], був прийнятий ФОП [PERSON] на роботу менеджером зі збуту по трудовому договору № 2007101500001 від 15 жовтня 2007 року, про що на сторінках 4 та 5 трудової книжки серії [NUMBER], зроблено відповідний запис № 4. 31 серпня 2016 року розпорядженням ФОП [PERSON] № 04 позивач був звільнений згідно п.1 ст. 36 КЗпПУ за згодою сторін, що підтверджується записом у трудовій книжці № 5 на стор. 4 та 5. Разом з тим, відповідно до запису про державну реєстрацію № 22040060005000597 від 01.02.2017 ФОП [PERSON] припинив свою підприємницьку діяльність. Згідно відомостей Криворізької північної ОДПІ від 15 вересня 2016 року № 2746/10/04-83-08-1 позивачу здійснено нарахування заробітної плати в період з 01 січня 2016 року по 30 червня 2016 року, про що відповідач, перебуваючи у правовому статусі підприємця, подавав відповідні звіти до податкової інспекції. Проте нараховану заробітну плату ФОП [PERSON] виплачено не було, чим останній грубо порушив вищевказані норми Закону. Так, останню заробітну плату у розмірі 1378 гривень, що дорівнює мінімальній заробітній платі, встановленій ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», [PERSON] отримав лише за січень 2016 рік. Тобто за період роботи [PERSON] на ФОП [PERSON] виникла заборгованість по заробітній платі за 2016 рік: лютий - 1378 гривень, березень - 1378 гривень, квітень - 1378 гривень, травень - 1450 гривень, червень - 1450 гривень, липень - 1450 гривень, серпень - 1450 гривень, всього - 9934 гривень. Однак 31 серпня 2016 року з [PERSON] відповідного розрахунку проведено не було, будь-якого повідомлення про нараховані суми від ФОП [PERSON] на адресу позивача не надходило. 14 листопада 2016 року на адресу відповідача, як суб'єкта підприємницької діяльності, направлено лист-вимогу про розрахунок, однак будь-якої відповіді отримано не було. Середня заробітна плата [PERSON] становить 1450 гривень. Сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на користь [PERSON] за час затримки розрахунку складає 7250 гривень. = 1450 +1450+1450+1450+1450 (середньомісячна заробітна плата за вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року та січень 2017 року). Крім того, відповідач, в правовому статусі підприємця, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України, не видавав позивачу трудову книжку до 11 жовтня 2016 року, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці про зняття трудового договору з реєстрації від 11жовтня 2016 року. Відсутність трудової книжки позбавило [PERSON] змоги офіційно влаштуватися на роботу та стати на облік в центр зайнятості в період з 31 серпня 2016 року(день звільнення) по 11 жовтня 2016 року (день видачі трудової книжки), що підтверджується довідками Криворізького міськрайонного центру зайнятості №№ 03-07/5880 та 03-07/880 від 29.09.2016 та 26.01.2017 відповідно. Те, що відповідач, як роботодавець, в день звільнення не видав позивачу трудову книжку і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, заподіяло останньому величезні моральні страждання, адже на утриманні позивача перебувають двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], а його дружина не є працевлаштованою, допомоги по безробіттю не отримує та перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту в Довгинцівському районі, де отримує лише щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини. Пропрацювавши на ФОП [PERSON] близько десяти років, [PERSON] небезпідставно розраховував на повний розрахунок при звільненні та враховував невиплачену йому заробітну платню в розмірі 9934 гривень при формуванні витрат сімейного бюджету, оскільки 1 вересня 2016 року його старший син [PERSON] почав навчатись в 1-Г класі Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 103 Металургійного району м. Кривий Ріг, що в нинішні часи потребує великих фінансових затрат. Через відсутність регулярних виплат заробітної плати протягом такого тривалого часу позивач був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме неодноразово звертатись за фінансовою допомогою до своїх батьків та друзів, що негативно вплинуло на його впевненість, душевний спокій та рівновагу. Поряд з цим, з урахуванням відсутності грошових коштів, необхідних для існування своєї сім'ї, позивач не мав змоги працевлаштуватися, оскільки його трудова книжка перебувала у відповідача. Вказані фінансові труднощі призвели до значного погіршення відносин Позивача із своєю дружиною, в сім'ї постійно панувала емоційна напруга в спілкуванні, відбувались щоденні лайки, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та порушення звичайного способу життя не тільки [PERSON], а й його членів сім'ї. Крім того, факт припинення відповідачем підприємницької діяльності без здійснення відповідного розрахунку з позивачем по нарахованій заробітній платі, змусив останнього безперестанно нервуватись, а думки про шляхи отримання чесно заробленої заробітної плати тримають [PERSON] у постійній нервовій та психологічній напрузі по теперішній час. Так, [PERSON] завдано моральної шкоди, грошовим еквівалентом якої є сума у розмірі 19686 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчать конверти з поштовими повідомленнями, які повернулися на адресу суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 40,41,47,55,67). А отже відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до положень п.4., ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Зі згоди представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи видно, що 15 жовтня 2007 року [PERSON], був прийнятий ФОП [PERSON] (ідентифікаційний код: [NUMBER];[ADDRESS]) на роботу менеджером зі збуту по трудовому договору № 2007101500001 від 15 жовтня 2007 року, про що свідчить копія трудового договору (а.с. 8), про що на сторінках 4 та 5 трудової книжки серії [NUMBER] зроблено відповідний запис № 4 (а.с. 9). Згідно розпорядженн ФОП [PERSON] № 04 (а.с.13), 31серпня 2016 року, позивач був звільнений згідно п.1 ст. 36 КЗпПУ за згодою сторін, що підтверджується записом у трудовій книжці № 5 на стор. 4 та 5 (а.с. 9). Разом з тим, відповідно до запису про державну реєстрацію № 22040060005000597 від 01.02.2017 ФОП [PERSON] припинив свою підприємницьку діяльність (а.с. 25-26). Відповідно до положення ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, на чому наголошує ВСУ у правовій позиції, висловленій по справі № 6-125цс13. Таким чином, законом передбачено правонаступництво, за яким в разі припинення ФОП, як суб'єкта підприємницької діяльності, саме фізична особа відповідає за зобов'язаннями припиненої ФОП, в т.ч. й за зобов'язаннями по сплаті з/п згідно умов трудового договору. Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. В свою чергу Кодексом законів про працю України дано визначення заробітної платні, де в ст.94 зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст.97 КЗпП України та ст.22 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно ст.115 КЗпП України роботодавець зобов'язаний регулярно виплачувати заробітну плату працівникам не рідше двох разів на місяць. Згідно відомостей Криворізької північної ОДПІ від 15.09.2016 № 2746/10/04-83-08-1 (а.с. 14-15) позивачу здійснено нарахування заробітної плати в період з 01.01.2016 по 30.06.2016, про що відповідач, перебуваючи у правовому статусі підприємця, подавав відповідні звіти до податкової інспекції. Проте нараховану заробітну плату ФОП [PERSON] виплачено не було, чим останній грубо порушив вищевказані норми Закону. Згідно індивідуальної відомості про застраховану особу за період роботи [PERSON] на ФОП [PERSON] виникла заборгованість по заробітній платі за 2016 рік: лютий - 1390 гривень, березень - 1395 гривень, квітень - 1395 гривень, травень - 1455 гривень, червень - 1460 гривень, липень - 1465 гривень , серпень - 1470 гривень, всього -10030 гривень (а.с.60). Стосовно позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд дійшов висновку, що, відповідно до частини першої ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у день звільнення. За ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що 31серпня 2016 року з [PERSON] проведено відповідний розрахунок, також матеріали справи не містять відомостей про надсилання відповідачем позивачу, будь-якого повідомлення про нараховані суми від ФОП [PERSON] З матеріалів справи видно, що 14 листопада 2016 року на адресу відповідача, як суб'єкта підприємницької діяльності, направлено лист-вимогу про розрахунок (а.с. 20), однак будь-якої відповіді отримано не було. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, на чому наголошено в правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі ? 6-1438цс16. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю, з якого пов'язана відповідна виплата. Тобто середня заробітна плата [PERSON], за період роботи з 01.08.2015 року по 31.07.2016 року становить 66,65 гривень на день, виходячи з розрахунку 66,65 х 126 (період з 31.08.2016 по 06.02.2017) = 8397,90 гривень, який відповідач зобов'язаний сплатити на користь [PERSON] за час затримки розрахунку Крім того, відповідач, в правовому статусі підприємця, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України, не видавав позивачу трудову книжку до 11 жовтня 2016 року, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці про зняття трудового договору з реєстрації від 11 жовтня 2016 року (а.с.9). Відсутність трудової книжки позбавило [PERSON] змоги офіційно влаштуватися на роботу та стати на облік в центр зайнятості в період з 31серпня 2016 року (день звільнення) по 11 жовтня 2016 року (день видачі трудової книжки), що підтверджується довідками Криворізького міськрайонного центру зайнятості №№ 03-07/5880 та 03-07/880 від 29.09.2016 та 26.01.2017 відповідно (а.с. 18,22). Те, що відповідач, як роботодавець, в день звільнення не видав позивачу трудову книжку і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, заподіяло останньому величезні моральні страждання, адже на утриманні позивача перебувають двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 11) та [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 112), а його дружина [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10), не є працевлаштованою, допомоги по безробіттю не отримує, про що свідчить довідка Криворізького міськрайонного центру зайнятості № 03-07/5576 від 16.09.2016 (а.с. 16) та перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту в Довгинцівському районі, де отримує лише щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини, згідно довідки Довгинцівського УПСЗ № 572 від 16.09.2016 та довідки Криворізької північної ОДПІ № 2809/10/04-83-08-01 від 22.09.2016 (а.с. 17). Пропрацювавши на ФОП [PERSON] близько десяти років, [PERSON] небезпідставно розраховував на повний розрахунок при звільненні та враховував невиплачену йому заробітну платню в розмірі 9934 гривень при формуванні витрат сімейного бюджету, оскільки 1 вересня 2016 року його старший син [PERSON] почав навчатись в 1-Г класі Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 103 Металургійного району м. Кривий Ріг, про що свідчить довідка № 43 від 23.01.2017 (а.с. 21), що в нинішні часи потребує великих фінансових затрат. Через відсутність регулярних виплат заробітної плати протягом такого тривалого часу позивач був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме неодноразово звертатись за фінансовою допомогою до своїх батьків та друзів, що негативно вплинуло на його впевненість, душевний спокій та рівновагу. Також судом встановлено, що з урахуванням відсутності грошових коштів, необхідних для існування своєї сім'ї, позивач не мав змоги працевлаштуватися, оскільки його трудова книжка перебувала у відповідача. Вказані фінансові труднощі призвели до значного погіршення відносин позивача із своєю дружиною, в сім'ї постійно панувала емоційна напруга в спілкуванні, відбувались щоденні лайки, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та порушення звичайного способу життя не тільки [PERSON], а й його членів сім'ї. Крім того, факт припинення відповідачем підприємницької діяльності без здійснення відповідного розрахунку з позивачем по нарахованій заробітній платі, змусив останнього безперестанно нервуватись, а думки про шляхи отримання чесно заробленої заробітної плати тримають [PERSON] у постійній нервовій та психологічній напрузі по теперішній час. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування моральної шкоди. Згідно з ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що [PERSON] завдано моральної шкоди, розмірі 2000,00 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Виходячи з наведеного суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.02.2016 року по 31.08.2016 року в розмірі 10030, 00 гривень, а так як суд не може виходити за рамки позовних вимог, тому вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.02.2016 року по 31.08.2016 року в розмірі 9934,00 гривні. Що стосується середнього заробітку за період затримки розрахунку з 31.08.2016 року по 06.02.2017 року, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова виплата в сумі 8397, 90 гривень, а так як суд не може виходити за рамки позовних вимог, тому вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7250,00 гривень. Стосовно моральної шкоди, суд оцінює моральні страждання позивача в розмірі 2000,00 гривень. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, яка випливає з трудових відносин, позивач був звільнений від сплати судового збору. Оскільки відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави, у зв'язку з цим з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 гривень. На підставі вищевикладеного та відповідно до ч. 1 ст. 47, ч.1 ст. 116, ч.1 ст. 117, ч. 1 ст. 232 КЗпП України, ч. 2 ст. 124 Конституції України, з ст.1167 ЦК України,

Outcome: partial