Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 02 січня 2009 року у Добросинській сільській раді Жовківського району, актовий запис № 1. За час подружнього життя у сторін народилась одна дитина, донька, [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що перший час після укладення шлюбу подружні відносини складались нормально, але через рік взаємні стосунки значно погіршились і вже протягом останніх дев`яти років часу сторони не проживають разом. Цей розлад в сім`ї на превеликий жаль набув тривалого, стійкого характеру. Будь-яка дрібниця у відносинах дратувала обох, провокувало конфлікти, через які сторони тижнями не спілкувались між собою. Вказує, що позивач та відповідач втратили інтерес один до одного як подружжя, майже дев`ять років проживають окремо. Спільне господарство між ними фактично вже тривалий час не ведеться. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд шлюб розірвати та визначити місце проживання спільної дитини. Позивач у підготовче засідання не з`явився, однак подав до суду заяву в якій просить розглядати справу у його відсутності, позовні підтримує та просить такі задоволити. Відповідач в підготовче засідання не з`явився, однак подала до суду заяву у якій просить справу розглядати у її відсутності. Позов визнає. Оскільки сторони в підготовче засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксація підготовчого засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 02 січня 2009 року у Добросинській сільській раді Жовківського району, актовий запис № 1. За час подружнього життя у сторін народилась одна дитина, донька, [PERSON] , [INFO] . Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ст. 110 ч. 1 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З заяви відповідача від 07.10.2019 року, вбачається, що вона позов визнає, просить шлюб розірвати. А від так, суд приходить до переконання, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому у суду є всі підстави для задоволення позову. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З позовної заяви та заяви позивача від 07.10.2019 року, вбачається, що він остаточно визначився та збереження шлюбу не бажає. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що їх подальше спільне життя подружжя збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, збереження шлюбу є неможливим. Спорів щодо поділу майна сторони не мають. За таких обставин, суд приходить до висновку, що розлад в сім`ї носить стійкий характер, сторони припинили подружні стосунки, втратили одне до одного почуття любові, сім`я фактично не існує, примирення між сторонами не можливе. А відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність заявленого позову в частині розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог позивача в частині визначення місця проживання дитини, то суд вважає такі необґрунтованими з огляду на наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 109 Сімейного Кодексу України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не випливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 153 Сімейного Кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 1, 2 ст. 161 Сімейного Кодексу України України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, позовні вимоги позивача з приводу встановлення місця проживання дитини з відповідачем не підлягають до задоволення. Разом з тим суд враховує, що позивачем не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що дитина тривалий час проживає з матір`ю - відповідачем по справі. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] .

Outcome: partial