Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

У жовтні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Дарницького районного відділу виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, треті особи Міністерство юстиції України, Головне управління Державної казначейської служби у місті Києві та просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, зобов'язати відшкодувати майнову і моральну шкоду. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2012 року у справі №2-4912/11 позов [PERSON] до [PERSON], Відділу ДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві про стягнення боргу з урахуванням трьох відсотків річних, відсотків за користування коштами, визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних на повернуту суму позики в розмірі 11 109,26 грн., судовий збір в розмірі 214,60 грн. Визнано бездіяльність Відділу ДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві по виконанню рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2006 року - неправомірною. Стягнуто з Відділу ДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві на користь [PERSON] 1 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Стягнуто на користь держави 107,30 грн.. судового збору. Стягнуто з [PERSON] та Відділу ДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві на користь [PERSON] по 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. На підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2012 року [PERSON] видані виконавчі листи про стягнення з [PERSON] на його користь коштів, на підставі яких державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві відкриті виконавчі провадження ВП №38460933 та ВП №38461099. 29 квітня 2013 року вказані виконавчі провадження постановою державного виконавця закінчені та направлені до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві для організації подальшого виконання. В ході проведення виконавчих дій Відділом ДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві вищевказані виконавчі документи було втрачено. У зв'язку із чим начальником ВДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві було подано до суду заяви про видачу дублікатів виконавчих листів у виконавчих провадженнях ВП №38460933 та ВП №38461099. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року заяву старшого державного виконавця Відділу ДВС Дарницького районного управління юстиції в м. Києві Житнікова С.С. про видачу дубліката виконавчого листа у зв'язку із невідповідністю п. 8 ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 370 ЦПК України від 17 квітня 2015 року залишено без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2015 року заяву начальника ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Ярушевської І.І. про видачу дублікату виконавчого листа № 2-4912/11 від 03 жовтня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в загальній сумі боргу 43 144,40 грн. у справі № 2-4912/11 повернуто заявнику. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказав, що правовідносини між ним і відповідачем, виникли на підставі не виконання рішення суду, яке полягає в ухиленні службової особи від виконання рішення та втратою виконавчих листів у виконавчих провадженнях ВП № 38460933 та ВП № 38461099, чим спричинив позивачу майнову і моральну шкоду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач Дарницький районний відділ виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві та третя особа Міністерство юстиції України у судове засідання свого представника не направили, про час, місце судового засідання були належним чином повідомлені, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві в судовому засіданні при вирішенні справи покладався на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення позивача та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення апеляційного суду м. Києва від 12 вересня 2012 року [PERSON] видані виконавчі листи про стягнення з [PERSON] на його користь коштів, на підставі яких державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві відкриті виконавчі провадження ВП № 38460933 та ВП № 38461099. 29 квітня 2013 року вказані виконавчі провадження постановою державного виконавця закінчені та направлені до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві для організації подальшого виконання. Згідно принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.10, 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.57, 58, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частина третя статті 61 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Приписами частини першої статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ч. 1,2 ст. 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до положень ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пункт 3,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" говорить, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, також відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд не приймає до уваги представлені сторонами копії судових рішень, які надані ним на підтвердження обгрунтувань власних позовних вимог та заперечень, оскільки вони не містять відомостей щодо набрання законної сили, що є визначеною процесуальним законом обов'язковою умовою для звільнення сторони у справі від обов'язку доказування встановлених цими судовими рішеннями обставин у даній цивільній справи. Так, судом встановлено, що в ході проведення виконавчих дій Відділом ДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві виконавчі листи у виконавчих провадженнях ВП № 38460933 та ВП № 38461099 було втрачено. У зв'язку із чим начальником ВДВС Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві було подано до суду заяви про видачу дублікатів виконавчих листів у виконавчих провадженнях ВП № 38460933 та ВП № 38461099. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2016 року заяву старшого державного виконавця Відділу ДВС Дарницького районного управління юстиції в м. Києві Житнікова С.С. про видачу дубліката виконавчого листа у зв'язку із невідповідністю п. 8 ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 370 ЦПК України від 17 квітня 2015 року залишено без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2015 року заяву начальника ВДВС Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Ярушевської І.І. про видачу дублікату виконавчого листа № 2-4912/11 від 03 жовтня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в загальній сумі боргу 43 144,40 грн. у справі № 2-4912/11 повернуто заявнику. Отже, у зв'язку із втратою виконавчих проваджень відповідачем рішення, яке ухвалено на користь позивача не може бути виконано. В зв'язку з чим, позивач вважає що Відділ ДВС Дарницького районного управління юстиції в м. Києві порушує його право як стягувача, оскільки останнім не виконано жодних дій по примусовому виконанню виконавчих листів. Проаналізувавши наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки, можна зробити висновок, що у позивача наявні підстави для відшкодування матеріальної шкоди у вигляді боргу в сумах 43 144,40 грн. та 120,00 грн., за втраченими виконавчими листами. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи, що при розгляді справи встановлено підстави для відповідальності відповідача за заподіяну матеріальну шкоди, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди, суд враховує характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та вважає, що на користь позивача необхідно стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 1 000 грн. Надаючи правову оцінку вимозі позивача щодо відшкодування збитків (упущеної вигоди), які він просить відшкодувати за рахунок відповідача в сумі 86 540,30 грн., суд, не знаходить підстав для її задоволення, оскільки, дана вимога не знайшла підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи викладене,

Outcome: partial