Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 09.02.2010 р. з [PERSON] на його користь стягнуто 142118,90 грн. авансу, 20400,53 відсотків за користування чужими грошовими коштами, 1500,00 грн. витрат на надання правової допомоги, 1625,22 грн. судового збору та 250,00 витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Однак вказані грошові кошти відповідачкою сплачені не були, а тому судом 20.02.2010 р. було видано виконавчий лист № 2-6, який був переданий позивачем до виконання у відділ ДВС Тлумацького районного управління юстиції. В рамках виконавчого провадження було звернено стягнення на належний на той час відповідачці житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Оскільки на прилюдних торгах вказаний житловий будинок не був реалізований, то відповідно до ст. 62 ч. 8, 9 Закону України «Про виконавче провадження» він був переданий стягувачу - позивачу по справі [PERSON], про що державним виконавцем був складений відповідний Акт прийому-передачі майна від 10.04.2012 р. та відповідна Постанова від 10.04.2012 р. На підставі цих документів позивач отримав Свідоцтво про право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], видане приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу [PERSON] від 12.04.2012 р., а пізніше оформив та зареєстрував право власності на житловий будинок в ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 34082873 від 10.05.2012 р. Однак, і надалі у вищевказаному будинку проживає відповідачка та члени її сім'ї. На неодноразові усні та письмові звернення позивача добровільно звільнити будинок та знятися з реєстрації вона не реагує, тому позивач просив виселити [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, оскільки проживання відповідачки порушує його право власності. Оскільки в процесі розгляду справи позивачу стало відомо, що в належному йому будинку зареєстрований [PERSON] (син відповідачки) та без реєстрації проживає [PERSON] (донька відповідачки), то 17.10.2013 року на адресу Тлумацького районного суду позивач [PERSON] подав заяву про залучення до справи співвідповідачів та уточнення позовних вимог, в якій він просив залучити в якості співвідповідачів по даній справі [PERSON] та [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] Також просив виселити без надання іншого жилого приміщення з належного йому на праві власності житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та зняти з реєстрації місця проживання [PERSON], таким чином усунувши перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком. Ухвалою Тлумацького районного суду від 17.10.2013 р. в якості співвідповідачів залучені [PERSON] та [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], а також в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачки залучений орган опіки та піклування Тлумацької РДА. Позивач в судовому засіданні свої уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві та у доповненнях і уточненнях до позовної заяви. Додатково пояснив, що він уже на протязі останніх двох років не має можливості користуватись та розпоряджатись належним йому будинком, оскільки в ньому проживають відповідачі, які в добровільному порядку звільнити будинок не бажають. З 10.05.2012 р. він не має змоги зареєструвати своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] і на даний час у нього будь-яка реєстрація відсутня. Зазначив, що відповідачі ніколи не були членами його сім'ї, договорів найму житлового будинку він з ним не укладав та не давав згоди на їх проживання в належному йому будинку. Крім того, просив зауважити, що відповідач [PERSON] постійно не проживає в будинку, оскільки, як сам він пояснив під часу судового розгляду справи, він на постійній основі працює у м. Львові. У судовому засіданні представник Позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити, оскільки в даному випадку порушене право власності позивача та право на житло, які охороняються Конституцією України. Вказав, що відповідачі проживають у будинку, який належить позивачу на праві власності, без належних правових підстав, оскільки право членів сім'ї [PERSON] на користування жилим приміщенням, яке належало відповідачці на праві приватної власності, є похідним від права останньої на користування зазначеною жилою площею. [PERSON] з дня продажу будинку з прилюдних торгів утратила право власності на будинок, а отже, і право користування будинком, у зв'язку з цим члени її сім'ї також втратили право на користування зазначеним житлом. Зазначив, що аналогічна позиція міститься і у рішенні Верховного Суду України від 21 лютого 2002 року та в ухвалі Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 лютого 2013 року. Заперечивши доводи відповідачки [PERSON] щодо відсутності у неї іншого житла та неможливості придбати інше житло, вказав на те, що в судовому засіданні сама відповідачка [PERSON] зазначила, що грошові кошти, які вона отримала від [PERSON] в сумі 86750,0 грн. є у неї в наявності, тобто вона має можливість придбати для себе та неповнолітньої доньки інше житло, оскільки на даний момент вартість будинку в м. Тлумач та в селах Тлумацького району починається від 2-х тис. доларів США, тобто від 16 тис.грн. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], яка дії в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON], в судове засідання не з'явились, причин відсутності не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачки - органу опіки та піклування Тлумацької РДА, в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідачка [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON], в судових засіданнях 19.09.2012 р., 16.05.2013 р., 17.10.2013 р., 09.12.2013 р., 16.12.2013 р., позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити та пояснила, що вона вважає себе власницею будинку, оскільки, по-перше, [PERSON] шахрайським способом викрав документи на будинок у її неповнолітньої доньки, а по-друге, торги були проведені незаконно. Ствердила, що на даний момент не виконала рішення Тлумацького районного суду від 09.02.2010 р. про стягнення з неї на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 165894,65 грн., яке стало приводом звернення стягнення виконавчою службою на належний їй житловий будинок. Пояснила, що кошти в сумі 86750,0 грн., які вона одержала від [PERSON] як аванс за продаж належного їй житлового будинку, вона хотіла йому повернути і на сьогоднішній день вони є в наявності, проте [PERSON] відмовився приймати лише частину грошей, вимагаючи повного виконання рішення суду. Зазначила, що вважає торги, проведені виконавчою службою, незаконними. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях 01.11.2013 р., 09.12.2013 р. позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити та пояснив, що проти позову заперечує, оскільки вважає, що торги були проведені незаконно та з порушенням процедури. Зазначив, що на даний момент постійно працює у м. Львові, додому приїжджає на вихідні. Вказав, що позивач не звертався до нього з пропозицією сплатити борг матері за рішенням суду. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачки - органу опіки та піклування Тлумацької РДА - Богайчук В.Я. в судовому засіданні 01.11.2013 р., 09.12.2013 р., 26.12.2013 р., 16.01.2014 р. пояснив, оскільки на орган опіки і піклування покладено обов'язок захищати права неповнолітніх, комісія прийняла рішення про недоцільність виселення з житлового будинку неповнолітньої [PERSON] та її матері [PERSON] Зазначив, що комісія при прийнятті рішення керувалась виключно поясненнями [PERSON], вказавши у висновку про те, що остання не має іншого житла та не має можливості винаймати житло. Будь-якими іншими засобами вказана інформація не перевірялась. Заслухавши пояснення Позивача та його представника, відповідачів, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно розписок від 16.05.2008 р. та 04.09.2008 р. [PERSON] отримала від [PERSON] в якості авансу на відчуження у майбутньому житлового будинку 18457 доларів США, що в еквіваленті на момент передачі становило 86750 грн. Відповідно до рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 09.02.2010 р. (т. 1, а.с. 9) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 165894,65 грн., в т.ч. 142118,90 грн. авансу, 20400,53 відсотків за користування чужими грошовими коштами, 1500,00 грн. витрат на надання правової допомоги, 1625,22 грн. судового збору та 250,00 витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, на виконання якого судом 20.02.2010 р. було видано виконавчий лист № 2-6. Оскільки відповідачкою грошові кошти в добровільному порядку сплачені не були, тому вищевказаний виконавчий лист № 2-6 був переданий позивачем до виконання у відділ ДВС Тлумацького районного управління юстиції. В рамках виконавчого провадження було звернено стягнення на належний на той час відповідачці житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Оскільки на прилюдних торгах вказаний житловий будинок не був реалізований, то відповідно до ст. 62 ч. 8, 9 Закону України «Про виконавче провадження» він був переданий стягувачу - позивачу по справі [PERSON], про що державним виконавцем був складений відповідний Акт прийому-передачі майна від 10.04.2012 р. (т. 1, а.с. 12) та відповідна Постанова від 10.04.2012 р. (т. 1, а.с.11). На підставі цих документів позивач отримав Свідоцтво про право власності на домоволодіння (т.1, а.с. 13) за адресою: [ADDRESS], видане приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу [PERSON] від 12.04.2012 р., та зареєстроване у Державному реєстрі правочинів, про що свідчить відповідний витяг від 12.04.2012 р. (т. 1, а.с. 14), а пізніше оформив та зареєстрував право власності на житловий будинок в ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 34082873 від 10.05.2012 р.(т. 1, а.с. 15). Вважаючи проведення прилюдних торгів по реалізації будинку неправомірним, відповідачка звернулась з відповідною позовною заявою до суду, проте рішенням Тлумацького районного суду у справі № 916/3730/12р. за позовом [PERSON] до ВДВС Тлумацького РУЮ, філії ПП «Нива - В.Ш.», треті особи: Обласне комунальне підприємство «Івано-Франківське ОБТІ», [PERSON], приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними, позов [PERSON] залишено без задоволення (т. 1, а.с. 88-92). Відповідно до ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.09.2013 року, рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 22.02.2013 року у справі № 916/3730/2012 - залишено без змін (т. 1, а.с. 133-135). Згідно Ухвали судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ Колодійчук В.М. від 07.10.2013 р., [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадження по справі № 916/3730/12р. з тих підстав, що судами першої та апеляційної інстанції не було допущено порушення норм процесуального та матеріального права (т.2, а.с.38-39). За клопотаннями відповідачки [PERSON] провадження у даній справі зупинялось двічі: з 19.09.2012 р. до 11.03.2012 р. та з 16.05.2013 р. до 20.09.2013 р. до вступу рішення в законну силу у справі № 916/3730/12р. Як вбачається з відповіді Тлумацького РС УДМС в Івано-Франківській області, на момент розгляду даної справи в суді, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 25.06.2003 р. зареєстрований [PERSON], а [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] зняті з реєстрації за вказаною адресою ще з 26.11.2007 р. (т.1, а.с. 149-151). В судовому засіданні було встановлено, що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS], який на праві власності належить позивачу [PERSON], [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] проживають постійно без реєстрації, а [PERSON] хоча і є зареєстрованим у вказаному будинку, постійно там не проживає, оскільки працює на постійній основі в м. Львові. Вказані факти були підтверджені відповідачами по справі. Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами України і є обов'язковими для виконання на всій території України. У відповідності до ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян, та підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності , встановленої діючим законодавством. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, рішення Тлумацького районного суду від 09.02.2010 року, яким з гр. [PERSON] стягнуто 142118,90 грн. авансу, 20400,53 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами, 1500,00 грн. витрат на надання правової допомоги, 1625,22 грн. судового збору та 250,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу на користь позивача є обов'язковим для виконання на всій території України. Право власності позивача на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] виникло на законних підставах, що додатково підтверджено також рішенням Тлумацького районного суду у справі № 916/3730/12р. (т. 1, а.с. 88-92), Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10.09.2013 року (т. 1, а.с. 133-135) та Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ Колодійчук В.М. від 07.10.2013 р. (т.2, а.с. 38-39). Суд не бере до уваги твердження відповідачів про те, що позивач заволодів будинком незаконно та у шахрайський спосіб, оскільки відповідачами не додано жодних доказів, які би могли це підтвердити, а позивачем подано достатньо документів, які свідчать про правомірність виникнення у позивача права власності на спірне будинковолодіння. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Однак, здійснювати своє право на право власності, користуватись, в т.ч. проживати у належному йому будинковолодінні та зареєструватись в ньому, розпоряджатись своїм майном позивач не може, оскільки належний йому житловий будинок неправомірно та без будь-яких правових підстав займають відповідачі: колишня власниця будинку [PERSON] та члени її сім'ї. У відповідності до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню. Закріплений п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 391 ЦК України не передбачає переходу прав і обов'язків до нового власника в частині збереження права користування житлом у осіб, які проживали в ньому за колишнього власника. У нового власника немає обов'язку забезпечення житлом відповідачів, які вселились в нього за попередніх власників. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідачі ніколи не були та не є членами сім'ї позивача. Згідно з ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника, що закріплено п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України. Статтею 47 Коституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст. 150 Житлового Кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним, (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Припинення права власності є одночасно і припиненням права власника житлового будинку на користування житлом у цьому будинку. Чинним законодавством України також не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Право власності [PERSON] на спірний житловий будинок, в т.ч. і право користування ним, припинено внаслідок звернення стягнення на цей будинок за її зобов'язаннями перед позивачем шляхом продажу з прилюдних торгів, а тому вона як власник, так і члени її сім'ї втратили право користування житлом у цьому будинку. Судом встановлено, що в будинок, новим власником якого став позивач [PERSON], відповідачі у встановленому законом порядку вселені не були, оскільки позивач дозволу на їх вселення не давав, договорів найму житлового приміщення з ними не укладав, відповідачі ніколи не були та не є членами сім'ї позивача. Аналогічну позицію висловив Верховний суд України у своєму рішенні від 21.02.2002 р. (т.2 а.с. 40). У відповідності до ст. 177 ч. 4 СК України необхідний дозвіл органу опіки і піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, які б гарантувала збереження права на житло для дитини. У відповідності до ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання, ті ж самі права для дитини передбачені ст. 12 ЗУ «Про основу соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» . Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Однак, як встановлено рішенням Тлумацького районного суду від 09.02.2010 р. (т. 1, а.с. 9-10), відповідачка [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] на час укладення між [PERSON] та [PERSON] домовленостей про купівлю-продаж спірного будинку, в ньому зареєстровані не були, про що свідчить довідка сектору адресно-довідкової роботи УДМС в Івано-Франківській області. Вони були зняті з реєстрації в м. Тлумач ще 26.11.2007 р. для реєстрації в сел. Рожнятів. Окрім цього, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мали і не мають права власності, розпорядження чи користування спірним будинком, а колишня власниця будинку [PERSON] втратила це право з моменту проведення прилюдних торгів та реєстрації права власності на житловий будинок за [PERSON], а тому суд не вбачає порушення законних прав та інтересів неповнолітньої [PERSON], яка підлягає виселенню разом матір'ю [PERSON] Крім того, як ствердила у судовому засіданні відповідачка [PERSON], за грошові кошти, які вона отримала від [PERSON] в сумі 89750,0 грн, вона мала намір придбати житло для себе на неповнолітньої доньки. Оскільки житло вона не придбала, то вказані грошові кошти вона не витратила і вони є в неї в наявності. Як вбачається з розділу «Приватні оголошення» районної газети «Злагода» від 11.01.2014 р., за кошти, які є в наявності у відповідачки, можна не тільки орендувати житло, а й придбати його у власність, як у м. Тлумач та у селах Тлумацького району (т.2, а.с. 44-51). З наданих сторонами в судовому засіданні пояснень, а також з матеріалів справи, зокрема заперечень на позов та доданих до них матеріалів, направлених відповідачами до суду, вбачається, що між сторонами по справі тривалий час існують неприязні стосунки, що виникли у зв'язку з невиконанням [PERSON] зобов'язань перед [PERSON] спочатку щодо продажу житлового будинку, потім щодо рішення суду про повернення отриманих відповідачкою [PERSON] від позивача [PERSON] грошових коштів та щодо виселення її та членів її сім'ї з будинку. На неодноразові звернення позивача добровільно звільнити будинок та знятися з реєстрації відповідачі не реагують. Так, Актами від 30.07.2012 р., 07.11.2013 р., 24.12.2013 р., зафіксовано, що Позивач у присутності сторонніх осіб ([PERSON], [PERSON], [PERSON]) намагався увійти на територію належного його домоволодіння, проте, не зміг цього зробити (т.2, а.с. 35-37). Оскільки позивачу чиняться перешкоди, він був змушений звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] з належного йому житлового будинку за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, оскільки проживання відповідачів порушує його право власності: він не може зареєструвати своє місце проживання у належному йому будинку, вселитися в нього, провести його ремонт та ін. Крім того, Позивачем 17.08.2012 р. направлялась письмова вимога [PERSON] про виселення з належного йому будинковолодіння за адресою: [ADDRESS], яка була отримана відповідачкою 22.08.2012 р., що підтверджується поштовим повідомленням (т.2, а.с. 32-34). Даний факт визнаний сторонами на згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. Суд критично відноситься до тверджень відповідачів про те, що позивач не вимагав їх виселення, а обіцяв доплатити грошові кошти за будинок, оскільки уже сам факт звернення позивача з даним позовом до суду ще 01.08.2012 р. свідчить про його бажання виселити відповідачів. А з врахуванням тривалого розгляду даної справи, відповідачі мали достатньо часу для добровільного звільнення приміщення, однак не виявили такого бажання. Як було встановлено в ході судового розгляду справи, відповідачі відмовляються добровільно звільнити житловий будинок, що належить позивачу на праві власності. Даний факт вони додатково ствердили і в судових засіданнях під час розгляду справи судом. Такі дії з боку відповідачів, порушують права позивача, як власника будинку, створюють перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а також позбавляють позивача реалізувати своє право на житло. З огляду на це суд вважає, що позов в частині усунення перешкод в користуванні позивачем належним йому будинком шляхом виселення відповідачів підставний і підлягає до задоволення, оскільки доведено наведеними доказами, що відповідачі не є співвласниками спірного житла, проживають в спірному житловому будинку без належних правових підстав, внаслідок чого порушується право на житло та право власності, з метою поновлення прав якого слід усунути перешкоди в користуванні позивачем будинком шляхом виселення відповідачів. Порядок реєстрації місця проживання фізичних осіб регламентується Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Позивачем не доведено під час розгляду справи, що він звертався до відповідних реєстраційних органів із заявою про зняття із реєстрації відповідачів та що в цьому йому було протиправно відмовлено. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстраційного обліку покладено на відділи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України. Таким чином, рішення суду про виселення і буде остаточним рішенням, на підставі якого відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України зобов'язаний зняти відповідача з реєстраційного обліку. Отже, з урахуванням того, що судом задоволено вимогу позивача про виселення, то зняття з реєстрації відповідача [PERSON] відбудеться на підставі рішення про виселення, окремого рішення про зняття відповідача з реєстрації не потрібно, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині зняття з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] не підлягають задоволенню. Аналогічну позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Ухвалах від 18.12.2013 р., 12.12.2013 р. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial