Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, в якому зазначила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 10 червня 2011 р. по 29 вересня 2014 року. 29 вересня 2014 року за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя шлюб було розірвано. До укладання шлюбу народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Відповідач визнав своє батьківство щодо дитини. Після розірвання шлюбу дитина залишилась мешкати з нею та не зважаючи на наявність рішення суду про стягнення з батька аліментів, дитину практично повністю утримує вона, піклується про її матеріальне забезпечення, здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання і розвиток дочки не надає. Понад те, відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного і культурного розвитку. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законом порядку свою згоду (дозвіл) на виїзд малолітньої дитини [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення. Дочка страждала на захворювання, для профілактики і лікування якого необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме не лише покращенню здоров'я, але й розширенню світогляду дитини, позитивно позначиться на її культурному та інтелектуальному розвитку. 28 квітня 2016 року вона письмово звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дочки [PERSON] за кордон, на що відповідач письмово 05 травня 2016 року відповів відмовою. Відповідач ухиляється від надання нотаріально засвідченої згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, при цьому ніяких усних чи письмових підстав для обґрунтування своєї позиції не надає. Позивачка вважає, що така позиція відповідача, як батька малолітньої [PERSON], шкодить її інтересам, порушує право дитини на її всебічний і гармонійний розвиток та свідчить про зловживання відповідачем батьківськими правами, тому просить суд надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за межі України у супроводі матері, [PERSON], без згоди батька-[PERSON] на період з 15.07.2016 по 15.10.2016 року до Турецької Республіки.. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав заяву про розгляд справи в відсутності позивача та представника позивача, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач, відповідно до ч.5 ст.77 ЦПК України, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про час, день і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в матеріалах справи не містяться будь-якої заяви від відповідача про причини неявки в судове засідання. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Заяв, клопотань від відповідача до суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заява про розгляд гляд справи за його відсутності, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши повно та всебічно надані письмові докази у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким , що підлягає задоволенню , виходячи з наступних підстав Відповідно до ст.ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини (1950 року), ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ст.33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.ст.7, 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК України здатність фізичної особи, яка не досягла шістнадцяти років, мати право на виїзд за межі України обумовлена згодою на це батьків (усиновлювачів), піклувальників та їхнім супроводом або супроводом осіб, які уповноважені За змістом ст. ст.. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Позивачем надано докази її спроби отримати від відповідача дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон - лист на ім'я [PERSON] від 28 квітня 2016 року та його відповідь від 05 травня 2016 року. Відмова батька надати дозвіл зводиться до наявності у нього можливості оздоровити дитину в межах України, а також наявність аргументів, які стосуються приватного життя матері дитини . Тобто, з наданої до матеріалів справи відповіді відповідача вбачається, що останній ставить свої особисті інтереси та відношення до приватного життя своєї колишньої дружини вище інтересів дитини , її здоров'я , фізичного і культурного розвитку. Задовольняючи позов у частині надання дозволу на вивезення дитини за межі України без згоди батька, суд виходить з інтересів дитини та вважає, що подорож за кордон позитивно вплине на розширення світогляду дитини, урізноманітнить її відпочинок, покращить її фізичний та духовний розвиток. Позовні вимоги щодо надання дозволу позивачці оформляти необхідні для тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди батька не підлягають задоволенню, оскільки право позивачки на оформлення необхідних документів для виїзду дитини випливає з рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька і не потребує окремого підтвердження. На підставі викладеного,

Outcome: partial