Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він та його дружина є власниками вказаної вище квартири та у 2002 році надав тимчасовий дозвіл на 6 місяців на реєстрацію у вказаній квартирі [PERSON] та її доньки [PERSON], тобто в період з 28.11.2002 року по 27.05.2003 року. Однак, [PERSON] зареєструвалася у вказаній квартирі на постійній основі. При цьому з 01.09.2009 року відповідачі у вказаній квартирі не проживають, їхні речі у квартирі відсутні. Посилаючись на вимоги ст.ст. 47, 150, ч.2 ст.107, 169 ЖК України, ст. 19 ЗУ «Про власність», позивач і просив про задоволення позову. Судом роз*яснювалось право на уточнення позовних вимог, однак даним правом позивач не скористувався. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Третя особа [PERSON] вважала позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідачі до судового засідання не з*явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, заперечень проти задоволення позову не надали. Представник третьої особи ТОВ «Центральний-1» до судового засідання не з*явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності відповідачів, третіх осіб, заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом. Як вбачається з Свідоцтва про укладення шлюбу, [PERSON] уклав шлюб 22 березня 1975 року з [PERSON] З копій паспортів позивача та третьої особи вбачається, що між ними зареєстровано шлюб , який до теперішнього часу не розірваний. Згідно Договору купівлі-продажу № 4-122 від 25 грудня 2001 року , зареєстрованого на УТБ "Миколаївська нерухомість 2000" , [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки ТОВ «Центральний-1» від 20.05.2016 року за вих. №1649 у вказані квартирі зареєстровані та проживають з 26.07.2002 року [PERSON], з 28.11.2002 року [PERSON], з 17.11.2005 року [PERSON],( та числиться з 07.02.2015 року [PERSON] [INFO]). Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 28.10.2014 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1\\2 частину спільного майна відмовлено. Ухвалою апеляційного суду м. Миколаєва від 27.01.2015 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 27.01.2015 року залишено без змін. У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України). Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким. Предмет доказування складається із встановлення обставин щодо порушення прав позивача, які підтверджують право позивача і є підставою для позову, які свідчать про порушення прав відповідача конкретним суб*єктом- відповідачем. Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач. За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов*язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Із матеріалів цивільної справи № 490/3098/14-ц вбачається, що при зверненні до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] вказала, що вона та її донька проживали в квартирі [ADDRESS] до 01.09.2009 року. Вказаними вище судовими рішеннями встановлено про відсутність підстав щодо встановлення факту сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] з 1997 року по 01.09.2009 року. Згідно договору купівлі-продажу від 02.07.1999 року, [PERSON] придбала житловий будинок в с. Свердлове Комінтерновського району Одеської області. З позовом щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, вселення в житлове приміщення: квартиру [ADDRESS] не зверталась. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За такого, судом встановлено ,що відповідачі у спірній квартирі не проживають з 2009 року без поважних причин, а за такого, на підставі ст. 405 ЦК України підлягають визнання такими, що втратили право користування, задовольнивши позовні вимоги частково. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов*язки може пов*язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку ( ст. 25 ЦК України ). За ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є квартира, інше приміщення, придатне для проживання у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, встановлених законом. Місцем проживання особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків. За такого, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням [PERSON], [INFO], бо її право користування пов*язано з правом матері або батька на користування житловим приміщенням, отже такі вимоги є зайвими. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі по 275,90 грн. з кожного.

Outcome: partial