Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.07.2017 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування, в якому просить: встановити факт, що [PERSON] є двоюрідною племінницею [PERSON] ; встановити факт, що [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті тітки [PERSON] , яка померла [INFO] , постійно проживала із спадкодавцем; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті двоюрідної тітки [PERSON] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, [INFO] померла [PERSON] , яка була двоюрідною тіткою позивача та з якою вона постійно проживала. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну їй квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.04.2017 р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2017 р., встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] по день смерті та прийняла спадщину від свого чоловіка [PERSON] . Рішенням суду визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] . [PERSON] . Встановлено факт, що [PERSON] є двоюрідною племінницею [PERSON] , яка померла [INFO] та визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квратири за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] . [PERSON] . Отже, окрім позивача, прийняли спадщину [PERSON] та [PERSON] , які також є двоюрідними племінницями спадкодавця [PERSON] та також належать до п`ятої черги спадкоємців за законом. Інших спадкоємців немає. 01 липня 2017 р. позивач звернулася до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка була двоюрідною тіткою позивача. Разом з тим, постановою державного нотаріуса Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданника І.В. від 07 липня 2017 р., було відмовлено позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкоємиця [PERSON] пропустила встановлений законом 6-ти місячний термін для прийняття спадщини після смерті гр. [PERSON] і у неї відсутні інші докази фактичного прийняття спадщини, [PERSON] не підтвердила факт родинних відносин та у неї відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Як вказує позивач, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2015 р., встановлено факт, що [PERSON] є двоюрідною племінницею [PERSON] . Позивач до одруження мала прізвище « [PERSON] ». Її батьками є [PERSON] та [PERSON] , які є також батьками [PERSON] , що підтверджується рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2015 р., а отже, позивач є рідною сестрою [PERSON] та двоюрідною племінницею [PERSON] та, відповідно до ст. 1222 та ст. 1261 ЦК України, є спадкоємицею п`ятої черги. Відповідно до ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Отже, позивач вважає, що вона має право на спадкування за законом на 1/3 частку спадщини, що відкрилась після смерті спадкодавця [PERSON] . Встановлення факту, що на час відкриття спадщини після смерті тітки [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач постійно проживала із спадкодавцем, необхідно для оформлення спадщини за законом та одержання нею свідоцтва про право на спадщину, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 14.07.2017 р., зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 04.09.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування. Та призначено справу до судового розгляду. 26.01.2018 р. до суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , 3-я особа: [PERSON] про усунення від права на спадкування, у якій позивач [PERSON] просить: усунути [PERSON] від права на спадкування за законом від спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , 3-я особа: [PERSON] про усунення від права на спадкування, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] була двоюрідною сестрою [PERSON] , матері позивача [PERSON] , яка являється спадкоємицею за законом п`ятої черги. Позивач [PERSON] та [PERSON] (третя особа за зустрічним позовом), яка також являється двоюрідною племінницею [PERSON] та також належить до п`ятої черги спадкоємців за законом, звернулися з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] являється рідною сестрою відповідача (за зустрічним позовом) [PERSON] [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини в установлений законом строк до нотаріальної контори та, отримавши постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, подала позов про визнання права власності за нею на всю квартиру [ADDRESS] . Позивач [PERSON] також звернулась до суду з вимогою про визнання права власності, але на 1/2 частину зазначеної квартири. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.04.2017 р., позовну заяву [PERSON] до Київської міської ради було задоволено частково та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позов [PERSON] до [PERSON] , - задоволено та встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною племінницею [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позивач [PERSON] посилається на те, що в період судового розгляду зазначеної справи, [PERSON] проживала в даній квартирі, знала про наявність судового спору між [PERSON] та позивачем [PERSON] щодо визнання права власності на квартиру, в якій вона проживає, але участі в даному судовому засіданні не приймала та заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини подала лише 01.07.2017 р., після перегляду рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10.04.2017 р. в апеляційному порядку (ухвала Апеляційного суду м. Києва по даній справі набрала законної сили 06.06.2017 р.). Позивач [PERSON] вважає, що [PERSON] має бути усунено від права на спадкування за законом. Так, [PERSON] заселилась в квартиру після смерті чоловіка [PERSON] самовільно, без згоди на те покійної [PERSON] , скориставшись її безпорадним станом через похилий вік, та негідно себе поводила по відношенню до неї, кричала, образливо обзивала її, виганяла спати на кухню, забирала собі її пенсію, привласнила собі її грошові збереження (в тому числі на поховання) та не надавала [PERSON] допомоги, якої вона потребувала через похилий вік. [PERSON] відключила телефон в квартирі, змінила замки та зачиняла [PERSON] в квартирі, свідками чого є сусіди. Окрім цього, після смерті [PERSON] невизначений час знаходилась в морзі та була похована за державні кошти, що підтверджується листом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 03.1/3861 від 19.12.2014 р., в якому зазначено, що [PERSON] являється особою без визначеного місця проживання. Оскільки [PERSON] була єдиною родичкою, яка проживала разом з померлою [PERSON] в одній квартирі, вона була єдиним свідком смерті [PERSON] та мала доступ до документів померлої. Однак, [PERSON] сама не поховала [PERSON] та не повідомила про факт її смерті родичам [PERSON] за лінією споріднення від її батька. Як вказує позивач [PERSON] , вона зі своїм чоловіком [PERSON] в т.ч. не мали можливості належним чином своєчасно поховати [PERSON] , тому вони вже перепоховали її в листопаді 2017 р. на кладовище в с. Ставище Житомирської області, а саме підхоронили урну з прахом покійної [PERSON] до могли її матері [PERSON] , підтвердженням чого є довідка № 18/02-39 від 23.01.2018 р., видана виконавчим комітетом Квітневої сільської ради Попільнянського району Житомирської області. Таким чином, враховуючи зазначені обставини, посилаючись на норму ч. 5 ст. 1224 ЦК України, якою визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, позивач [PERSON] просить усунути [PERSON] від права на спадкування за законом на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, 26.01.2018 р. зустрічну позовну заяву передано в провадження судді Кушнір С.І. Ухвалою суду від 06.03.2018 р., прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , 3-я особа: [PERSON] про усунення від права на спадкування до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] (відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив первісний позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у наданому суду відзиві на зустрічну позовну заяву, посилаючись на необґрунтованість зустрічних вимог [PERSON] . Відповідач за первісним позовом [PERSON] (третя особа за зустрічним позовом) первісний позов [PERSON] визнала, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] просила відмовити, про що надала відповідні письмові пояснення, які містяться в матеріалах справи. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] (позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні первісні позовні вимоги визнала частково, а саме вказала на те, що [PERSON] визнає позовні вимоги в частині встановлення факту, що [PERSON] є двоюрідною племінницею [PERSON] та в частині встановлення факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] на момент відкриття спадщини. В іншій частині первісних позовних вимог, що стосуються визнання права власності в порядку спадкування, просила відмовити, надала суду відзив на первісну позовну заяву, який міститься в матеріалах справи. Зустрічний позов [PERSON] представник підтримала, просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у зустрічній позовній заяві, та надані докази. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, представників, врахувавши доводи сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією актового запису про смерть № 21747 від 21.12.2014 р. та даними Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть №00015265345 від 14.04.2015 р. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи судом встановлено, що у встановлений законом строк до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті померлої [PERSON] звернулися [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2015 р., - встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною племінницею померлої [INFO] . [PERSON] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.04.2017 р., позов [PERSON] до Київської міської ради, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності, - задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] ( [PERSON] ). У решті позовних вимог - відмовлено. Позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Київська міська рада, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно - задоволено. Встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною племінницею [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] ( [PERSON] ). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2017 р., рішення Соломянського районного суду м. Києва від 10 квітня 2017 року, - залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , позивач (за первісним позовом) [PERSON] , зокрема, просить: встановити факт, що вона є двоюрідною племінницею [PERSON] та встановити факт, що вона на час відкриття спадщини після смерті тітки [PERSON] , яка померла [INFO] , постійно проживала із спадкодавцем. Відповідно до змісту ст. 315 ЦПК України, судом можуть бути встановлені юридичні факти, зокрема, факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на день смерті останнього, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.95 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Тобто, суд вправі задовольняти обґрунтовані вимоги про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року , тощо. Статтею 1216 ЦК України, передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України, передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Нормами ст. 1258 ЦК України, визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з ч. 2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановленихстаттею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ч. 1 ст. 1263 ЦК України, у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Статтею ст. 1265 ЦК України визначено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. У відповідності до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У відповідності до ч. 4 ст. 3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частина 1 ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. ч. 1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленогост. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно вимог ч. 2 ст. 1220 та ч. 1 ст. 1221 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, а місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Пунктом 3.22. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року N 296/5, визначено, що у разі відсутності в паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію місця проживання доказом постійного проживання можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкоємцем. Згідно абз. 1 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України, встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Встановлено, що позивач (за первісним позовом) [PERSON] 01 липня 2017 р. звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої [INFO] гр. [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, Майданник І.В. , від 07.07.2017 р. [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої [INFO] гр. [PERSON] , оскільки спадкоємиця [PERSON] пропустила встановлений законом 6-ти місячний термін для прийняття спадщини після смерті гр. [PERSON] і у неї відсутні інші докази фактичного прийняття спадщини, [PERSON] не підтвердила факт родинних відносин та у неї відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно, згідно п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як встановлено судом, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.04.2017 р., - встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною племінницею [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2015 р., - встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною племінницею померлої [INFO] . [PERSON] . Даним рішенням також встановлено, що батьками [PERSON] були: [PERSON] та [PERSON] . Згідно даних свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 16.06.2015 р. повторно, вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] . Батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб №00015504781 від 20.06.2015 р., [PERSON] , [INFO] , зареєструвала шлюб [INFO] з гр. [PERSON] , в зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] ». Таким чином, [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами. [PERSON] також є двоюрідною племінницею померлої [INFO] [PERSON] . Вказані обставини підтверджені та визнаються відповідачами (за первісним позовом) [PERSON] та [PERSON] . Тому, суд вважає за можливе встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною племінницею [PERSON] , яка померла [INFO] . В судовому засіданні були допитані свідки. Так, допитана в судовому засіданні як свідок відповідач за первісним позовом (третя особа за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні підтвердила ту обставину, що позивач [PERSON] є її рідною сестрою, а [PERSON] , яка померла [INFO] є їхньою двоюрідною тіткою. [INFO] помер чоловік [PERSON] . Тітка почала часто хворіти, в зв`язку з чим [PERSON] почала доглядати за [PERSON] . У вересні 2013 р. [PERSON] стала постійно проживати разом з [PERSON] в належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS] , доглядала тітку, купувала ліки, готувала, прала тощо. Щодо поховання тітки, [PERSON] вказала на те, що у [PERSON] був викрадений паспорт, в зв`язку з чим [PERSON] не мала змоги поховати [PERSON] [PERSON] разом з чоловіком перепоховали [PERSON] в листопаді 2017 р. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були сусідами померлої [PERSON] , підтвердили факт проживання [PERSON] разом з [PERSON] після смерті чоловіка останньої, який помер в червні 2013 р. Також підтвердили факт родинних відносин [PERSON] з [PERSON] . Також факт родинних відносин [PERSON] з [PERSON] та факт проживання [PERSON] з [PERSON] підтвердили допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] (чоловік відповідача за первісним позовом [PERSON] (позивача за зустрічним позовом); [PERSON] , яка є також племінницею померлої [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що вона є поштарем та за життя приносила пенсію [PERSON] . Після смерті в 2013 р. чоловіка [PERSON] з нею стала проживати [PERSON] , яка доглядала за [PERSON] . Таким чином, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт спільного проживання позивача за первісним позовом [PERSON] та спадкодавця [PERSON] , та не спростували факт родинних відносин між ними. Тому, суд приймає до уваги покази свідків, оскільки, їх покази співпадають та підтверджують фактичні обставини справи щодо вимог первісного позову в частині встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та померлою [PERSON] , встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та у суду немає сумнівів у недостовірності таких показів. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Згідно з п. п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Доказом проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, покази свідків та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що сукупністю зібраних у справі доказів доведено факт постійного проживання позивача за первісним позовом [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини за однією адресою, що об`єктивно підтверджується матеріалами цивільної справи, поясненнями відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] , які визнають даний факт, та показами допитаних в судовому засіданні свідків, а тому даний факт підлягає встановленню судом. Що стосується первісних позовних вимог в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті двоюрідної тітки [PERSON] , суд зазначає наступне. У відповідності до п. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатує факт того, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК Україниніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. На підставі вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Так, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.04.2017 р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2017 р., визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] ( [PERSON] ). Встановлено факт, що [PERSON] , [INFO] , є двоюрідною племінницею [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] ( [PERSON] ). Таким чином, оскільки рішенням суду визнано право власності за законом на квартиру [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] ( [PERSON] ), по 1/2 за відповідачами [PERSON] та [PERSON] , рішення суду набрало законної сили, а тому вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на 1/3 частину вказаної квартири в порядку спадкування задоволенню не підлягають. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , 3-я особа: [PERSON] про усунення від права на спадкування, суд зазначає наступне. Так, посилаючись на норму ч. 5 ст. 1224 ЦК України, якою визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, позивач [PERSON] просить усунути [PERSON] від права на спадкування за законом на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст.1224 ЦК України, можливо за умови , якщо таке право на спадкування існує. Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку. З аналізу норм ст.1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування. До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст.1224 ЦК України). До другої групи (ч.ч.3-5 ст.1224 ЦК України) належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1,2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається. Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітті діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятоїстатті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] посилається як на підставу усунення відповідач [PERSON] від права на спадкування на наявність обставин, визначених у ч. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України, мотивує тим, що [PERSON] заселилась в квартиру після смерті чоловіка [PERSON] самовільно, без згоди на те покійної [PERSON] , скориставшись її безпорадним станом через похилий вік, та негідно себе поводила по відношенню до неї, кричала, образливо обзивала її, виганяла спати на кухню, забирала собі її пенсію, привласнила собі її грошові збереження (в тому числі на поховання) та не надавала [PERSON] допомоги, якої вона потребувала через похилий вік. [PERSON] відключила телефон в квартирі, змінила замки та зачиняла [PERSON] в квартирі, свідками чого є сусіди. Окрім цього, після смерті [PERSON] невизначений час знаходилась в морзі та була похована за державні кошти, що підтверджується листом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 03.1/3861 від 19.12.2014 р., в якому зазначено, що [PERSON] являється особою без визначеного місця проживання. Оскільки [PERSON] була єдиною родичкою, яка проживала разом з померлою [PERSON] в одній квартирі, вона була єдиним свідком смерті [PERSON] та мала доступ до документів померлої. Однак, [PERSON] сама не поховала [PERSON] та не повідомила про факт її смерті родичам [PERSON] за лінією споріднення від її батька. Як вказує позивач [PERSON] , вона зі своїм чоловіком [PERSON] в т.ч. не мали можливості належним чином своєчасно поховати [PERSON] , тому вони вже перепоховали її в листопаді 2017 р. на кладовище в с. Ставище Житомирської області, а саме підхоронили урну з прахом покійної [PERSON] до могли її матері [PERSON] , підтвердженням чого є довідка № 18/02-39 від 23.01.2018 р., видана виконавчим комітетом Квітневої сільської ради Попільнянського району Житомирської області. Заперечуючи проти вимог зустрічного позову, представник відповідача вказав на те, що обставини, які викладені на обґрунтування вимог зустрічного позову, не відповідають дійсності. Так, [PERSON] з 07.04.2005 р. є інвалідом ІІ групи, може пересуватися лише з палицею та відповідно до довідки МСЕК не може виконувати регулярну працю. При цьому, вона постійно допомагала [PERSON] , купувала ліки, в підтвердження чого до суду надано квитанції. Щодо поховання [PERSON] , представник вказав на те, що [PERSON] та [PERSON] зверталися до прокуратури Солом`янського району в м. Києві з заявою про отримання дозволу на поховання [PERSON] , але такий дозвіл не отримали, так як на час смерті [PERSON] не були встановлені судом як її родичі. [PERSON] була похована як особа без визначеного місця проживання, у зв`язку з відсутністю паспорту (його викраденням). В свою чергу, позивачем [PERSON] не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що є процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідача [PERSON] від надання допомоги [PERSON] при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; тощо. Крім того, належними доказами не підтверджено, що спадкодавець мав потребу у постійному, довічному сторонньому догляді. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що вимоги зустрічного позову є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Outcome: partial