Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Шевченківське РВ ГУ ДМС в м. Києві, згідно якого просить надати дозвіл неповнолітньому [PERSON], [INFO], на тимчасові виїзди за межі України - 4 рази на рік, з перебуванням при одному виїзді за межами України не більше 14 днів, до досягнення ним шістнадцятиліття у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька: [PERSON], а також у супроводі інших осіб, уповноважених його матір'ю [PERSON] без згоди та супроводу батька: [PERSON] та надати дозвіл [PERSON] на оформлення та виготовлення проїзних документів на право на тимчасові виїзди за межі України - 4 рази на рік, з перебуванням при одному виїзді за межами України не більше 14 днів, її неповнолітнього сина: [PERSON], [INFO], до досягнення ним шістнадцятиліття, у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька: [PERSON], а також у супроводі інших осіб, уповноважених його матір'ю [PERSON] без згоди та супроводу батька: [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 грудня 2012 року між Позивачем та Відповідачем було розірвано шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину, сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син проживає разом із Позивачем та знаходиться на повному її утриманні. Для відпочинку, подорожей, оздоровлення та всебічного культурного розвитку сина [PERSON], позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд її сина [PERSON] за межі України - 4 рази на рік, з перебуванням при одному виїзді за межами України не більше 14 днів, до досягнення ним шістнадцятиліття у супроводі матері [PERSON]. Оскільки, Відповідач ніяк не реагує на прохання Позивача надати дозвіл на виїзд їх спільного сина за кордон, а тому, Позивачка була змушена звернутися до суду із вказаним позовом. У судове засідання Позивач не з'явилась, через канцелярію суду надала заяву в якій просила розглядати справу у її відсутність та надала лист - запрошення позивача із сином до США та лист - підтвердження туристичної фірми САМ. Крім того, у заяві зазначила, що позов повністю підтримує, просить задовольнити з викладених у ньому підстав. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судові засідання, які відбулися 05.02.2014 року та 28.02.2014 року не з'явився, причини неявки суду невідомі. Судом вживалися заходи щодо повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2012 року було розірвано шлюб між Позивачем та Відповідачем. Як вбачається з матеріалів справи, від шлюбу сторони мають дитину, сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видано 16 серпня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва. Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як вбачається зі змісту п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У ст. ст. 3, 6 Конвенції " Про права дитини ", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Позивач зазначила, що Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, ухиляється від надання матеріальної допомоги, не цікавиться життям дитини, не приймає будь - якої участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, життям дитини не цікавиться, всі питання щодо виховання вирішує Позивач самостійно, повністю самостійно опікується дитиною, виховує та утримує сина. Відповідач останніх півтора роки жодного разу сина не бачив, з метою уникнення відповідальності виплачує періодично по 300 гривень, що підтверджується повідомленнями, що надходили на адресу Позивача. Перший платіж було направлено у вересні 2012 року, а потім з періодичністю приблизно у три місяці. Позивач має змогу вивозити свого сина за межі України на відпочинок, оздоровлення та навчання, а також в гості до свого батька, який проживає в Канаді та дідуся, який проживає в США. Однак, Відповідач не надає згоди на виїзд сина за межі України, при цьому жодних вагомих та обґрунтованих причин не наводить. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позов в частині надання дозволу на виїзд з України з метою відпочинку, оздоровлення та відвідування близьких родичів малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу його батька - [PERSON], у супроводі його матері - [PERSON] або уповноваженої нею особи, в період з 20.05.2014 року по 03.06.2014 року до США підлягає задоволенню. Також, суд дійшов до висновку, що позов в частині надання дозволу на виїзд з України з метою відпочинку, оздоровлення та відвідування близьких родичів малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу його батька - [PERSON], у супроводі його матері - [PERSON] або уповноваженої нею особи, в період літніх канікул [PERSON]: з 15.06.2014 року по 28.06.2014 року у Турцию підлягає задоволенню. В іншій частині позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. В позовній заяві Позивач просить надати дозвіл неповнолітньому [PERSON], [INFO], на тимчасові виїзди за межі України - 4 рази на рік, з перебуванням при одному виїзді за межами України не більше 14 днів, до досягнення ним шістнадцятиліття у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька: [PERSON], а також у супроводі інших осіб, уповноважених його матір'ю [PERSON] без згоди та супроводу батька: [PERSON]. З приводу даних вимог, суд вважає за необхідне зазначити те, що з положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», вбачається те, що дозвіл на виїзд має разовий характер, а тому вказані вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, Позивач не надала суду доказів, що у майбутньому Відповідач буде заперечувати проти надання такого дозволу. Щодо вимог про надання дозволу на оформлення проїзного документа малолітній дитині [PERSON], [INFO], до досягнення ним 16-річного віку, для виїзду за межі України без згоди його батька - [PERSON], суд зазначає те, що рішення про надання дозволу на виїзд вже є підставою для оформлення проїзного документа і не потребує додаткового дозволу. На підставі викладеного та

Outcome: partial