Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "КРИВОРІЖГАЗ" про відшкодування витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу, посилаючись на те, що 24.01.2019 року між ним та ПАТ «Криворіжгаз» (надалі - Оператор ГРМ) та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» (надалі - Постачальник) були підписані Заява-Приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам та відповідна Заява-Приєднання до умов договору розподілу природного газу (побутовим споживачам). В цей же день, 24.01.2019 року між позивачем (споживачем природного газу, власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), та ПАТ «Криворіжгаз» було укладено договір підряду на виконання робіт з реконструкції системи газопостачання N 29А501-1382-19 від 24.01.2019 р. Відповідно до умов п.1 розділу 1 вищевказаного договору ПАТ «Криворіжгаз» зобов`язалося виконати роботи з реконструкції системи газопостачання та встановити за адресою: [ADDRESS] індивідуальний лічильник газу, а [PERSON] прийняти та оплатити надані послуги. Вартість робіт за договором становить 3 287,78 грн. (в тому числі ПДВ 547,96 грн.) Замовником послуг була сплачена визначена умовами договору сума в розмірі 3 287,78 грн. на особовий рахунок ПАТ «Криворіжгаз». (копія квитанції про сплату додається). Зазначає, що він придбав за власні кошти індивідуальний лічильник газу мембранний (тип ВК-G 1,6 M, заводський номер № [NUMBER] ), вартість якого становить 1 225,00 грн. разом з ПДВ. (копія паспорту лічильника та копія товарного чеку додаються). 22.02.2019 року представниками ПАТ «Криворіжгаз» було встановлено та опломбовано індивідуальний лічильник газу (тип ВК-G 1,6 M, заводський номер №11886514) за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Актом ПАТ «Криворіжгаз» від 22.02.2019 прийняття виконаних робіт. (копія акту також додається). 26.02.2019 року позивачем було подано Голові правління ПАТ «Криворіжгаз» адвокатський запит №2 від 26.02.2019р. щодо компенсації витрат на встановлення індивідуального лічильника газу. Письмової відповіді на адвокатський запит станом на дату подання позову позивач так і не отримав. Не чекаючи відповіді від ПАТ «Криворіжгаз», позивач 21.03.2019 року звернувся із Заявою про компенсацію витрат на встановлення індивідуального лічильника газу в порядку Закону України «Про звернення громадян». У відповіді ПАТ «Криворіжгаз» №50101.3-Л8-8396-0419 від 09.04.2019р. зазначено, що у Товариства відсутня можливість здійснити компенсацію витрат, понесених позивачем на встановлення індивідуального лічильника природного газу, що є грубим порушенням вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Вказує, що жодної заборгованості перед ПАТ «Криворіжгаз» позивач не має. Проте вважає таку позицію ПАТ «Криворіжгаз» щодо відмови здійснити компенсацію витрат, понесених ним на встановлення індивідуального лічильника природного газу неправомірною, оскільки ПАТ «Криворіжгаз» є суб`єктом господарювання, що здійснює розподіл природного газу на території Покровського району м. Кривого Рогу. Згідно зі структурою тарифу для споживачів на послуги розподілу природного газу ПАТ «Криворіжгаз» до теперішнього часу закладається встановлення квартирних лічильників газу, що передбачено статтею 3 Закону № 3533-VI, де визначено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, тобто покладено на ПАТ «Криворіжгаз». Вважає, що бездіяльність ПАТ «Криворіжгаз» грубо порушує право позивача встановлене законодавством України, що в свою чергу спричиняє йому моральні страждання, яке виражається у тому, що він внаслідок неправомірної відмови у компенсації витрат на встановлення індивідуального лічильника газу переживає та ці переживання негативним чином вплинули на його здоров`я, а саме постійні думки про несправедливість та неспокійний та тривожний сон. Просить визнати право на компенсацію витрат за самостійне забезпечення та встановлення побутовим споживачем індивідуального лічильника газу за [PERSON] , власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати відмову ПАТ «Криворіжгаз» щодо неможливості здійснити компенсацію витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу за адресою споживача такою, що суперечить вимогам ч.2 статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного облік природного газу». Стягнути з ПАТ «Криворіжгаз» на користь побутового споживача [PERSON] розмір витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу в розмірі 4 512,78 грн. в якості компенсації витрат за самостійне забезпечення та встановлення побутовим споживачем індивідуального лічильника газу. Стягнути з ПАТ «Криворіжгаз» моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. Ухвалою суду від 06.05.2019 р. вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. В судове засідання сторони не викликалися. 20.06.2019 р. представником АТ «Криворіжгаз» подано до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 18.07.2019 р. представнику відповідача відмовлено в задоволенні клопотання щодо розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Відповідач ПАТ «Криворіжгаз» , отримавши 07.05.2019 р. копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, про що свідчить розписка, долучена до матеріалів справи, скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву про стягнення моральної шкоди відповідачем, ПАТ «Криворіжгаз», було подано до суду та зареєстровано канцелярією суду за вх. №12135, 20.06.2019р., відповідно до якого відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, просить відмовити у його задоволенні, додатково зауваживши, що дійсно, відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку» Фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок, в тому числі, але не виключно, коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку» передбачено, що побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. В той же час абзац другий ч. 2 ст. 3Закону України «Про забезпечення комерційного обліку» визначає: «Порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) встановлюються Кабінетом Міністрів України.» Відповідно до ч. 3 ст. 7 Кабінет міністрів України зобов`язано: 1) у двомісячний термін розробити заходи щодо технічного та фінансового забезпечення виконання цього Закону; 2) у тримісячний термін: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити перегляд і скасування міністерствами та іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону. Зазначає, що станом на момент судового розгляду такий порядок КМУ не розроблено та не затверджено, тому АТ «Криворіжгаз» не має правових підстав для здійснення компенсації заявлених Позивачем витрат, у зв`язку з відсутністю законодавчо врегульованого порядку та розмірів здійснення такої компенсації. Натомість, саме бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо розробки та затвердження передбачених Законом України «Про забезпечення комерційного обліку» порядку та розмірів компенсації порушує права Позивача. Таким чином, АТ «Криворіжгаз» не є належним відповідачем по справі, оскільки прав позивача не порушувало. Вимоги позивача щодо визнання за ним прав на компенсацію витрат за самостійне забезпечення та встановлення побутовим споживачем індивідуального лічильника газу встановлене Законом України «Про забезпечення комерційного обліку» тому відповідачем не оспорюються. Щодо вимог позивача: визнати відмову ПАТ «Криворіжгаз» щодо неможливості здійснити компенсацію витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу за адресою споживача такою, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» пояснюють, що постановою Великої палати Верховного Суду по справі №522/12901/17-ц від 06.02.2019 встановлено: «Відповідно до змісту статей 11, 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Вважають, що зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню не тільки у зв`язку з тим, що чинне законодавство не містить такого способу захисту цивільних прав, але й з тієї підстави, що задоволення такої позовної вимоги не сприяє реальному захисту чи поновленню порушеного права. Щодо вимоги позивача про стягнення з ПАТ «Криворіжгаз» на його користь розмір витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу в розмірі 4512,78 грн. в якості компенсації витрат за самостійне забезпечення та встановлення побутовим споживачем індивідуального лічильника газу заперечують в повному обсязі,оскільки Кабінетом Міністрів України станом на теперішній час не реалізовано заходи щодо забезпечення реалізації закону в частині затвердження порядку та розмірів компенсації витрат за самостійне придбання та встановлення побутовими споживачами індивідуальних лічильників газу. Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» встановлено лише право споживача на отримання такої компенсації, в той же час закон не передбачає, що така компенсація буде забезпечувати стовідсоткове покриття витрат, понесених споживачем на придбання та встановлення індивідуальних газових лічильників. Розміри компенсації мають бути встановлені КМУ (ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»), тому заявляючі свої вимоги до АТ «Криворіжгаз» в розмірі 4512,78 грн, що складається з: 3287,78 грн. - оплата послуг на виконання робіт з реконструкції системи газопостачання та 1225,00 грн. - вартість газового лічильника, Позивач безпідставно та необґрунтовано виходить з того, що його витрати мають бути компенсовані Відповідачем у повному розмірі. Ні закон ні підзаконні нормативно-правові акти такої норми не містять. Так само, законом не встановлено строки здійснення відшкодування. Так, відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 3 Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення), які встановлять лічильники протягом 2018 року, відповідна компенсація здійснюється протягом 12 місяців. Зазначає, що позивачу газовий лічильник встановлено в лютому 2019 року. Закон не визначає у які строки має відбутись компенсація. Вважає, що позивачем надано неналежні докази. Наданий Позивачем у якості доказу Товарний чек № 1 від 11.02.2019 року не є належним та допустимим доказом, оскільки він не містить повного переліку реквізитів, які має містити розрахунковий документ, вказаний товарний чек не підтверджує твердження позивача, про необхідність компенсації йому вартості встановленого газового лічильника. Вказує, що згідно акту прийняття виконаних робіт за адресою Позивача встановлено газовий лічильник Elster G-1.6. В той же час, згідно товарного чеку Позивач придбав газовий лічильник ВК G-1.6. Ідентифікувати чи про один і той же лічильник йде мова з наданих доказів не виявляється можливим, оскільки у Товарному чеку не зазначено заводський номер лічильника по якому й відбувається ідентифікація приладу обліку, тому вважають, що позовні вимоги щодо компенсації вартості лічильника не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. зазначають, що позивачем не надано доказів її спричинення та не обґрунтовано розмір цієї шкоди. Отримавши відзив на позовну заяву, позивачем 02.07.2019 р. було подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого позивач вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.01.2019 р. між позивачем та відповідачем та ПАТ «Криворіжгаз» та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» були підписані Заява-Приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам та відповідна Заява-Приєднання до умов договору розподілу природного газу (побутовим споживачам). 24 січня 2019 року між позивачем та ПАТ «Криворіжгаз» було укладено договір підряду на виконання робіт з реконструкції системи газопостачання N 29А501-1382-19 від 24.01.2019 р. Відповідно до умов п.1 розділу 1 вищевказаного договору ПАТ «Криворіжгаз» зобов`язалося виконати роботи з реконструкції системи газопостачання та встановити за адресою: [ADDRESS] індивідуальний лічильник газу, а [PERSON] прийняти та оплатити надані послуги. Вартість робіт за договором становить 3 287,78 грн. (в тому числі ПДВ 547,96 грн.) Відповідно до копії квитанції № 0.0.1262619920.1 від 09.02.2019 р. позивачем була сплачена визначена умовами договору сума в розмірі 3 287,78 грн. на особовий рахунок ПАТ «Криворіжгаз». Відповідно до Акту прийнятих робіт від 22.02.2019 р., представниками ПАТ «Криворіжгаз» було встановлено та опломбовано індивідуальний лічильник газу (тип ВК-G 1,6 M, заводський номер №11886514) за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії товарного чеку №11886514 від 11.02.2019 р., вартість лічильника ВК-G становить - 1220,00 грн. Відповідно до адвокатського запиту від 26.02.2019 р., позивач [PERSON] звернувся до ПАТ «Криворіжгаз» з вимогою перерахування грошових коштів за компенсацію вартості встановлення лічильника газу в розмірі 4 767, 78 грн. Листом вх.№3Г-2787-50101.3-0319 від 21.03.2019 р. відповідач ПАТ «Криворіжгаз» зазначив: згідно п.1 ст. 2 Закону (із змінами, внесеними згідно із Законом №2260-VIII від 21.12.2017) постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі - з 1 січня 2021 року. Ст. З Закону передбачено, що побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. Порядок і розміри компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) встановлюються Кабінетом Міністрів України. Для споживачів природного газу - фізичних осіб (населення), які встановлять лічильники протягом 2018 року, відповідна компенсація здійснюється протягом 12 місяців. Одночасно з цим, п.З ст.7 Закону прикінцевими положеннями визначено, що Кабінету Міністрів України: 1) у двомісячний термін розробити заходи щодо технічного та фінансового забезпечення виконання цього Закону; 2) у тримісячний термін: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити перегляд і скасування міністерствами та іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону. Також представник відповідача зазначив, що за адресою позивача 22.02.2019 встановлено та опломбовано лічильник ВК 6-1,6 М №11886514. Відповідач своїм листом зазначає, що на день надання цієї відповіді позивачу [PERSON] , порядок компенсації споживачам витрат, у разі встановлення індивідуального лічильника газу за власні кошти, не розроблений. За відсутності встановленого Кабінетом Міністрів України зазначеного порядку та розмірів компенсації витрат на придбання та встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу, у Товариства відсутня можливість здійснити компенсацію витрат, понесених на встановлення індивідуального лічильника природного газу за адресою позивача. Отже, спір між сторонами виник з приводу невідповідності дій відповідача положенням ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», яка виражається у відмові компенсації витрат а самостійне забезпечення та встановлення позивачем, як побутовим споживачем індивідуального лічильника газу у квартирі [ADDRESS] . Разом з цим, згідно з вимогами ч.1ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом ст.21 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до п.п.3, 4, 7 ч.1ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно дост.1Закону України «Про житлово-комунальні послуги», наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: - житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; - виконавець суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; - засіб обліку прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; - комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; - норми споживання, кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; - споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно зі ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Як наведено у ст.3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч.1ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи, зокрема, перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно з ч.1ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.20 Закону України Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно з п.1 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Як зазначено у ч.1 ст.30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. При цьому, правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до гл.1 розд.1 Кодексу ГРС, Оператор ГРМ суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Отже, Публічне акціонерне товариство «Криворіжгаз» є Оператором ГРМ. Відповідно до ч.1ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з положеннями ст.6 вказаного Закону та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.04.2012 № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абз.4 пп. «а» п.2 ч.1 ст.6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21.12.2017 «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», - тільки для приготування їжі - до 01.01.2021). Як встановлено судом, позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, що є у загальному доступі на офіційному сайті ПАТ «Криворіжгаз», цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог ст.ст.633,634,641та642ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. Судом встановлено, що позивач являється споживачем природного газу та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У ч.1ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимогст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №150 від 28.12.2011 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. Згідно з додатком №1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн., а згідно з додатком №1 до постанови №1625 від 27.09.2016, у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн. Оскільки позивач сплачує за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, тому, на думку суду, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч.1ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі. Зважаючи на те, що позивач виконував обов`язок щодо сплати отриманих послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню, частково такі роботи відповідачем було здійснено, суд вважає, що вимоги ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Ці вимоги зобов`язують відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі. Отже з врахуванням викладених обставин справи, суд вважає за можливим визнати за позивачем право на компенсацію витрат на самостійне забезпечення та встановлення індивідуального лічильника газу. Відмову відповідача ПАТ «Криворіжгаз» такою, що суперечить вимогам ч.2 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує його права. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним. Так, за змістом статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Таким чином, суд приходить до висновку, що задоволення вимог позивача в цій частині буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивача; встановлення позивачем індивідуального лічильника забезпечить оплату саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суд вважає за необхідне керуватися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Разом з тим, як установив суд, відповідач не вживав жодних заходів для фінансування таких робіт за рахунок будь-якого бюджету. Окрім того, суд вважає, що обраний позивачами спосіб захисту відповідає вимогам ст.16 ЦК України. Так, відповідно до ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ст.5 ЦПК України передбачено, що суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Тобто, суддя, здійснюючи правосуддя, має керуватись принципом верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (п.39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії». У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (п.п.31, 32 рішення у справі «Кантоні проти Франції» від 11.11.1996; п.65 рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11.04.2013). Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині ст.1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж, по суті, захищається ст.1 Першого протоколу до Конвенції. У п.33 рішення у справі «Сєрков проти України» від 07.07.2011, яке набуло статусу остаточного 07.10.2011, ЄСПЛ зазначив, що п.2 ст.1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, притаманне всім статтям Конвенції. Ведучи мову про «закон», ст.1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (п.109 рішення у справі «Беєлер проти Італії»). Отже, на підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо визнання за ним права на забезпечення індивідуальним, безкоштовним газовим лічильниками за рахунок ПАТ «Криворіжгаз» є обґрунтованим, а заперечення ПАТ «Криворіжгаз» щодо того, що станом на момент судового розгляду порядок компенсації споживачам витрат, у разі встановлення індивідуального лічильника газу за власні кошти, не розроблений, є такою, що суперечить вимогам статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу в розмірі 4 512, 78грн., в якості компенсації витрат несамостійне забезпечення та встановлення побутовим споживачем індивідуального лічильника газу підлягають задоволенню, з наступних підстав. Оскільки позивач сплачує за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2021 року, оскільки на момент ухвалення рішення по даній справі відбулась зміна терміну встановлення таких лічильників для вказаної категорії осіб. Оскільки позивачем по справі укладено договір постачання природного газу як побутовий споживач та самостійно встановлено лічильник газу за власні кошти суд вважає за можливе стягнути понесені витрати з відповідача ПАТ «Криворіжгаз» на користь позивача [PERSON] Підтвердженням того, що позивачем дійсно було понесені витрати за встановлення лічильника є квитанція №0.0.1262619920.1 від 09.02.2019р в сумі 3287, 78 грн. та товарний чек «11886514 від 11.02.2019р на суму 1225 грн. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, обставини травмування позивача. Судом не встановлені підстави задоволення моральної шкоди. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним вимоги позивача в частині визнання за позивачем права на компенсацію витрат за самостійне забезпечення та встановлення побутовим споживачем індивідуального лічильника газу; визнання відмову ПАТ «Криворіжгаз», щодо неможливості здійснити компенсацію витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу за адресою споживача; стягнення з ПАТ «Криворіжгаз» на користь побутового споживача [PERSON] розмір витрат на встановлення індивідуального приладу обліку природного газу в розмірі 4 512,78 грн. в якості компенсації витрат за самостійне забезпечення та встановлення побутовим споживачем індивідуального лічильника газу. В частині стягнення з ПАТ «Криворіжгаз» моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн. суд вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial