Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, з подальшим збільшенням позовних вимог, посилаючись на те, що 11.10.2005 року [PERSON] була призначена на посаду бухгалтера Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру відповідно до наказу ГУ МВС України в Київській області від 12.12.2005 року №298 о/с. На підставі наказу ГУ МВС України в Київській області від 06.11.2011 року №591 о/с [PERSON] згідно з п.8 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та пунктом 1 ст.40 КЗпПУ було звільнено у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки його не було у встановлений термін попереджено про звільнення, та не запропоновано роботу на іншій посаді. [PERSON] просила суд визнати протиправним та скасувати наказ про її звільнення від 06.11.2011 року №591 о/с., поновити її на роботі, а також просила стягнути з Київського обласного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року до дня поновлення на роботі та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. У ході судового розгляду даної справи представник позивача підтримала свої позовні вимоги з урахуванням їх уточнень та збільшень, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідачів Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області та Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в Київській області в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, а також на правомірність звільнення позивача. Представники третіх осіб Головного управління державної казначейської служби України в м.Києві та Головного управління державної казначейської служби України в Київській області у судове засідання не з»явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 11.10.2005 року була призначена на посаду бухгалтера Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру відповідно до наказу ГУ МВС України в Київській області від 12.12.2005 року №298 о/с. Згідно наказу ГУ МВС України в Київській області від 23.12.2011 року №1576 о/с [PERSON] перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку з 23.12.2011 року по [INFO] та відповідно до наказу ГУ МВС України в Київській області від 15.09.2014 року №857 о/с перебуває у відпустці для догляду за дитиною з 15.08.2014 року по 14.09.2017 року. Наказом ГУ МВС України в Київській області від 06.11.2011 року №591 о/с [PERSON] згідно з п.8 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та пунктом 1 ст.40 КЗпПУ було звільнено у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників. За змістом п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч.3 ст.40 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, за ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5) а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. За змістом ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про перебування НДЕКЦ ГУ МВС України в Київській області в процесі припинення, зокрема, про зміни в реорганізації виробництва і праці, який є підставою для звільнення працівника відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України відсутній. В стані припинення з 05.11.2015 року перебуває ГУМВС України в Київській області. Передумовою звільнення згідно п.1 ст.40 КЗпП України є скорочення штату або чисельності працівників у зв»язку з реорганізації. Окрім того, згідно із ч.3 ст.184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов»язковим працевлаштуванням. Відповідно до матеріалів справи, відповідачі зобов»язання перед позивачем не виконали, а отже відповідні трудові гарантії позивача [PERSON] порушені. Відповідно до ст. 235 КЗпП України У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - «Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності». Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», він прийнятий з метою реформування системи органів внутрішніх справ та перетворення існуючої міліцейської системи в ефективний правоохоронний орган, який має «служити суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку». Пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про національну поліцію» визначено, що «з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів». Пунктом 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про національну поліцію» визначено, що «перебування працівників міліції на лікарняному чи відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та попередніх положень» цього Закону». Аналіз наведених норм дає право стверджувати, що позивач, яка прийнята на роботу на посаду бухгалтера, не є працівником міліції, а тому при її звільненні відповідачі неправомірно скористалися вищевказаними нормами ЗУ «Про Національну Поліцію». Питання працевлаштування позивача має регулюватися Кодексом законів про працю України, зокрема ч.3 ст.184 КЗпП України передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч.6 ст.179) одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти корів або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов»язковим працевлаштуванням. Безпідставним є твердження Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в Київській області про те, що відбулася реорганізація НДЕКЦ ГУ МВС України в Київській області, оскільки, аналіз норм наказу Міністерства внутрішніх справ України від 03.11.2015 року №1343 «Про затвердження Положення про Експертну службу Міністерства внутрішніх справ України» дає змогу стверджувати, що відбулася не реорганізація (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) НДЕКЦ ГУ МВС України в Київській області, а змінилося його підпорядкування у зв»язку з ліквідацією відповідача Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області. При цьому відповідач НДЕКЦ ГУ МВС України в Київській області залишився в складі системи МВС, є в його прямому підпорядкуванні, та продовжує виконувати свої повноваження. Окрім того, ч.2 ст.36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Отже, при зміні власника підприємства, а також його реорганізації (злиття, приєднання, поділ, перетворення) трудові відносини, зі згодою працівника, продовжуються, припинення в цих випадках трудового договору (контракту) з ініціативи адміністрації можливо тільки при скороченні чисельності або штату працівників. Відповідно до ст.36 КЗпП України можливість продовження трудових відносин з працівниками не виключає права власника або уповноваженого ним органу проводити на підприємстві структурні чи організаційні зміни, у тому числі і скорочення штату працівників. Процедура скорочення чисельності штату працівників починається з видання наказу про зміни (скрочення) штату або чисельності підприємства у зв»язку з реорганізацією. Цим наказом затверджується новий штатний розклад підприємства. За змістом ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов»язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 10 533грн. 60коп. Приймаючи до уваги, що в результаті неправомірних дій відповідача щодо порушення законних прав позивача їй спричинено моральну шкоду, виходячи зі змісту та суті позовних вимог, характеру та обсягу фізичних та моральних страждань позивача, комплексу негативних наслідків, а саме: неможливості здійснення свого конституційного права на працю, втрати нормальних життєвих зв'язків з оточуючими, рідними, наявності невпевненості позивача в реалізації своїх життєвих планів та інтересів, що вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд на підставі ст.237-1 КЗпП України вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 1 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, задовольнивши в цій частині позовні вимоги частково. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди обґрунтовані та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки судом встановлено, що позивач звільнений з роботи в порушення порядку, передбаченого чинним законодавством. Згідно з ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial