Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він з 04 лютого 2011 року працював у відповідача підсобним робітником. 14 травня 2012 року при виконанні трудових обов*язків він був травмований, у зв'язку з чим 19 грудня 2012 року йому була встановлено 40 відсотків втрати працездатності, 3 група інвалідності довічно. Наказом відповідача від 03 січня 2013 року він був звільнений з роботи на підставі п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоров*я, яке перешкоджає даній роботі. У травні 2013 року він звернувся до відповідача щодо виплати заборгованості по заробітній платі, проте отримав повідомлення, що за період з 01 лютого 2012 року по 12 лютого 2012 року заборгованості не існує, а у період з 09 березня 2012 року по 30 березня 2012 року він знаходився у безоплатній відпустці. Не погоджуючись з відповідачем, позивач просив стягнути не нараховану та невиплачену йому заробітну плату за вказані періоди, стягнути середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати, забов*язати сплатити страхові внески та стягнути з відповідача моральну шкоду. Рішенням Совєтського районного суду міста Макіївки Донецької області від 26 лютого 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з КТ «Водспецбуд» на користь [PERSON] не нараховану та невиплачену заробітну плату за період з 01 лютого 2012 року по 10 лютого 2012 року у розмірі 571,44 гривні, з 12 березня 2012 року по 31 березня 2012 року у розмірі 1071,45 гривень та моральну шкоду в сумі 500 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір. Не погодившись з зазначеним рішенням позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні. Апелянт посилається на те, що судом безпідставно було відмовлено у стягненні середнього заробітку за весь період затримки не нарахованих та невіплачених сум заробітної плати. В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представник КТ «Водспецбуд» Салун Е.В. в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін. Представник третьої особи в судове засідання апеляційного суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобо*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні і розрахунку позивач [PERSON] не оспорював виплачену йому суму і вважав її правильною. Проте зазначені висновки є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та застосованим нормам права. Судом встановлено, що [PERSON] з 04 лютого 2011 року працював у відповідача підсобним робітником, звідки відповідно до наказу відповідача від 03 січня 2013 року був звільнений на підставі п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоров*я, яке перешкоджає даній роботі. З матеріалів справи вбачається, що за період роботи з 01 лютого 2012 року по 10 лютого 2012 року та з 12 березня 2012 року по 31 березня 2012 року заробітна плата позивачу нарахована не була, що не спростовувалось у судовому засіданні представником відповідача, в зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині стягнення не нарахованої та несплаченої заробітної плати за зазначені періоди не оскаржено. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їх розмiр пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявностi спору про розмiри належних звiльненому працiвниковi сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цiй статтi вiдшкодування в тому разi, коли спiр вирiшено на користь працiвника. Якщо спiр вирiшено на користь працiвника частково, то розмiр вiдшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рiшення по сутi спору. Таким чином, у відповідності до статті 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу, належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Позивач був звільнений з роботи 03 січня 2013 року, при цьому в судовому засіданні сторонами не заперечувався той факт, що на час розгляду справи в апеляційному суді заробітна плата за період з 01 лютого 2012 року по 10 лютого 2012 року у розмірі 571,44 гривні та за період з 12 березня 2012 року по 31 березня 2012 року в розмірі 1071,45 гривень позивачу не сплачена. Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 8 лютого 1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якої пов*язана відповідна виплата. В листопаді 2012 року заробітна плата позивача складала 2101,45 гривень (відпрацьовано 22 дні), у грудні 2012 року заробітна плата позивача складала 4438,19 гривень ( відпрацьовано 21 день). Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача складає 152,08 гривень (6539,64 : 43 = 152,08). Час затримки розрахунку в межах заявлених вимог складає з 04 січня 2013 року по 17 квітня 2014 року, тобто по час винесення рішення апеляційним судом - 303 дні (січень 2013 року - 19 днів, лютий 2013 року - 20 днів, березень 2013 року - 20 днів, квітень 2013 року - 22 дні, травень 2013 року - 19 днів, червень 2013 року - 18 днів, липень 2013 року - 23 дні, серпень 2013 року - 23 дні, вересень 2013 року - 21 день, жовтень 2013 року - 23 дні, листопад 2013 року - 21 день, грудень 2013 року - 22 дні, січень 2014 року - 21 день, лютий 2014 року - 20 днів, березень 2014 року 20 днів, квітень 2014 року - 13 днів). Оскільки позивач був звільнений з роботи з 03 січня 2013 року, а день звільнення є останнім днем роботи, то період затримки розрахунку починається з 04 січня 2013 року. Середня заробітна плата позивача за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, з 04 січня 2013 року по 17 квітня 2014 року складає 152,08 х 303 = 46080,24 гривні. Як зазначено в п.20 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Враховуючи вищезазначені положення, апеляційний суд вважає можливим розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначити з урахуванням спірної суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком в розмірі 10000 гривень. У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду першої інстанції оскаржується тільки позивачем [PERSON] в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні. Відповідач КТ «Водспецбуд» рішення не оскаржує, тому відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність рішення тільки в межах апеляційної скарги [PERSON] З урахуванням того, що при вирішенні спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд скасовує рішення в цій частині і ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial