Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

У березні 2015 року позивач ТОВ «Краснолиманська харчова компанія» звернувся до суду з позовом, уточнивши який просив стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду, завдану підприємству внаслідок вчинення кримінальних правопорушень в розмірі 59 409 грн. 07 коп., три процента річних від простроченої суми основного боргу в розмірі 10 581 грн. 33 коп. та інфляційні нарахування в розмірі 37 429 грн. 29 коп. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що у період часу з 5 вересня 2008 року по 18 лютого 2009 року відповідачка працювала у ТОВ «Краснолиманській харчовій компанії» менеджером з реалізації кондитерських виробів з повною матеріальною відповідальністю. Діючи умисно, незаконно та з корисних мотивів, з метою збагачення, маючи єдиний умисел та реалізуючи його шляхом вчинення тотожних злочинних дій, привласнила та розтратила отримані нею від позивача кондитерські вироби, які в подальшому використала для власної користі та на власний розсуд, шляхом внесення завідомо неправдивих відомостей до 73 накладних. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 2 червня 2015 року заявлені позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Не погодившись із вказаним рішенням [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати через порушення судом норм процесуального та матеріального права і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з тих підстав, що судом не винесено обвинувального вироку та не визнано її винною у вчиненні інкримінованого злочину. Посилання суду на постанову Краснолиманського міського суду від 16 березня 2015 року про закриття кримінальної справи як на безспірний, не потребуючий додаткового дослідження доказ її вини, не відповідає вимогам закону. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не зявилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до вимог п. 3 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, якщо завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" № 14 від 29 грудня 1992 року встановлено, що судам слід мати на увазі, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п. 3 ст. 134 КЗпП), повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкода заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, або з інших підстав, передбачених законом (пункти 3, 4, 8 статті 6, 7, 7-1, 7-2, 8, 9, 10 КПК. Судом першої інстанції установлено, що постановою Краснолиманського міського суду від 16 березня 2015 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191 КК України ( розтрата чужого майна, яке було ввірене особі), а також ч. 1 ст. 358 КК України (підроблення документів, що надають права або звільняють від обов'язків, які видано і посвідчено підприємством з метою використання їх підроблювачем) та звільнено від кримінальної відповідальності у звязку зі збігом строків давності. Незважаючи на заперечення підсудною своєї вини, суд виніс вказану постанову з урахуванням матеріалів справи, речових доказів та пояснень свідків (а.с. 6-20). Наказом № 25 від 3 грудня 2007 року [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ «Краснолиманської харчової компанії» та укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с.57,58). Із акту ревізії № 1 матеріально-відповідальної особи від 2 березня 2009 року витікає, що [PERSON] привласнила кошти підприємства ТОВ «Краснолиманська харчова компанія» у сумі 59 409 грн. 07 коп., яке відбулося в період часу з 1.12.2008 року по 23.02.2009 року. Комісією були перевірені всі субєкти підприємницької діяльності, за якими по звіту [PERSON] у бухгалтерському обліку значилась заборгованість та встановлено, що більшість з них не існує «де факто», а ті що існують, вчасно розрахувалися з менеджером [PERSON]В.(а.с. 60,61). Таким чином, суд першої інстанції дійшов по суті вірного висновку щодо доведеності позовних вимог та наявності правових підстав для задоволення позову в частині стягнення завданої матеріальної шкоди. Разом з тим, рішення суду про стягнення на користь позивача три процента річних від простроченої суми основного боргу в розмірі 10 581 грн. 33 коп. та інфляційних нарахувань в розмірі 37 429 грн. 29 коп. не ґрунтуються на законі. Згідно зі ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникли між сторонами з приводу відшкодування повної матеріальної відповідальності, завданої підприємству з вини працівника, регулюються ст. 134 КЗпП України. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобовязання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз частини другої ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобовязання, встановлена ст. 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобовязання. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства. З огляду на викладене, рішення суду про стягнення трьох процентів річних в розмірі 10 581 грн. 33 коп. та інфляційних нарахувань в розмірі 37 429 грн. 29 коп. у відповідності до положень п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України слід скасувати, з ухваленням в цій частині нового рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Outcome: partial