Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та з урахуванням неодноразових уточнень до позовної заяви просив суд розділити спільне майно подружжя (т.1, а.с. 207-209), а саме транспорті засоби: - SCANIA Р92 МА, 1992 року випуску, н/з [NUMBER] , шасі № [NUMBER] : - FORD ESCORT 1991 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; - ГАЗ 5201, 1992 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; - ЗАЗ 110308, 2005 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов [NUMBER] ; - SUBARU LEGACY 2008 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; - MAN 18.222 1995 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] з причепом. Також просила визнати за нею право власності на 20 металевих контейнерів, ємкістю по 8 метрів кубічних для збору твердих побутових відходів. В обґрунтування позову посилалась на те, що починаючи з 29 вересня 1994 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2015 року у цивільній справі № 523/10673/15-ц шлюб було розірвано. За час шлюбу, окрім квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , було придбано автомобілі, що зазначені вище, котрі позивачка і просила поділити та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначених транспортних засобів. Також просила поновити пропущений з поважних причин строк позовної давності, оскільки, як вона зазначила, відповідач відчужував транспортні засоби без її відома та вона не знала і не могла знати про їх відчуження і вибуття зі складу спільного сумісного майна подружжя. Таким чином, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити та поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності. На адресу суду зазначена цивільна справа надійшла 14 вересня 2015 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 14 вересня 2015 року, визначено головуючого суддю - Виноградову Н. В. Ухвалою суду від 15 вересня 2015 року відкрито провадження по справі суддею Виноградовою Н. В. У зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Виноградової Н. В., цивільну справу за позовом [PERSON] ( [ADDRESS] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про поділ майна подружжя передано на повторний авторозподіл між суддями. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 23 листопада 2018 року, визначено головуючого суддю - Сувертак І. В. Справу передано судді Сувертак І. В. 27 листопада 2018 року. 30 листопада 2018 р. (т.2, л.с.2) провадження по справі продовжено суддею Сувертак І. В. та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову № 523/15056/15-ц. (т.2, а.с. 89,90). Матеріали справи (т.2, а.с. 37) місять клопотання позивача [PERSON] від 01 жовтня 2019 року про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався. Матеріали справи містять клопотання сторони відповідача, адвоката Бороган В. В. про застосування строків позовної давності. Як зазначено в клопотанні, позивачка не могла не знати, що відповідачем [PERSON] було здійснено продаж автомобілів. (а.с. 10). Окрім того, матеріали справи (т.1, а.с. 37, 38) містять заперечення [PERSON] в котрому останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходяи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2015 року у цивільній справі № 523/10673/15-ц шлюб було розірвано. (а.с. 8). За час шлюбу, окрім квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-11), було придбано автомобілі: - SCANIA Р92 МА, 1992 року випуску, н/з [NUMBER] , шасі № [NUMBER] : - FORD ESCORT 1991 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; - ГАЗ 5201, 1992 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; - ЗАЗ 110308, 2005 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов [NUMBER] ; - SUBARU LEGACY 2008 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; - MAN 18.222 1995 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] з причепом. (а.с. 12-26). Зазначене підтверджується листом начальника ТСЦ 5141 РСЦ МВС в Одеській області №31/15/5141 414 від 14 лютого 2020 року. (а.с. 65, 66). На час подання позовної заяви, зазначені автомобілі (окрім транспортного засобу ЗАЗ 110308, 2005 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов [NUMBER] ) вибули з власності як [PERSON] , так і [PERSON] . Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - Постанова Пленуму ВСУ №11), роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму ВСУ №11 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) ( 2947-14). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як зазначив Верховий Суд України у постанові по справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Водночас тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом України впостановах від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, від 19.06.2019 у справі 621/302/15-ц. Стороною відповідача заявлено клопотання прро застосування строків позовної давності (т.2, а.с. 10). Главою 19 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, оскільки автомобілі: FORD ESCORT 1991 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; ГАЗ 5201, 1992 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; SUBARU LEGACY 2008 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; MAN 18.222 1995 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] з причепом, вибули з власності [PERSON] до подання позову - в 2004, 2008, 2011 та 18 липня 2012 року відповідно (позов поданий 14 вересня 2015 року), у зв`язку з чим трирічний строку для реалізації права звернення до суду з вимогою про захист своїх інтересів, передбачений ст. 257 ЦК України, позивачем пропущено. Статтею 267 ЦП України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, щодо поділу спільного майна в частині позовних вимог про поділ транспортних засобів FORD ESCORT 1991 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; ГАЗ 5201, 1992 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; SUBARU LEGACY 2008 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] ; MAN 18.222 1995 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] з причепом, суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з пропуском трирічного строку для звернення із зазначеним позовом до суду. В частині поділу спільного майна в частині транспортного засобу марки SCANIA Р92 МА, 1992 року випуску, н/з [NUMBER] , шасі № [NUMBER] , суд не вбачає правових підстав для задоволення позову, оскільки зазначений автомобіль 17 березня 2011 було зареєстровано на ім`я позивачки [PERSON] , та доказів того, що в подальшому у саме шляхом підробки документів право власності було переоформлено на ім`я [PERSON] , [PERSON] не надала. В даній частині позовних вимог позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях та не доведені належними та допустимими доказами. В частині поділу спільного майна в частині транспортного засобу марки ЗАЗ 110308, 2005 року випуску, н/з [NUMBER] , кузов [NUMBER] , суд зазначає наступне. Зазначений автомобіль було зареєстровано за відповідачем [PERSON] [INFO] , тобто в період шлюбу, тобто зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому вимоги в даній частині позову суд задовольняє. В частині позовних вимог про визнання права власності на 20 металевих контейнерів для збору твердих побутових відходів, суд відмовляє у задоволенні позову за недоведеністю належними доказами того, що зазначені контейнери дійсно належать відповідачу [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.ч.1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може брати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] частково.

Outcome: partial