Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Представник позивача за довіреністю - Гребенюк О.С., звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.03.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 5000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредитні кошти, проте, [PERSON] зобов`язання за договором належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 31.08.2019 року, виникла заборгованість, загальна сума якої становить 244601,02 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4870,83 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 239230,19грн, заборгованість за пенею та комісією - 500,00 грн. Представник позивача зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 123926,72 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4870,83 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом, за період з 20.03.2009 року по 30.10.2018 року, у розмірі 119055,89 грн, та витрати по сплаті судового збору - 1921,00 грн. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 21.10.2019 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до розгляду на 09 год. 00 хв. 14 листопада 2019 року. 14.11.2019 року ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області було відкладено розгляд справи на 02 грудня 2019 року на 10 год. 00 хв., у зв`язку з витребуванням додаткових доказів по справі. 02.12.2019 року від позивача - АТ КБ «ПриватБанк», на виконання ухвали від 14.11.2019 року, до суду надійшли додаткові докази (а.с. 40-54). 02.12.2019 року було відкладено розгляд справи на 11 год. 00 хв. 17 грудня 2019 року, у зв`язку з клопотанням відповідача. Представник позивача акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив про розгляд справи у його відсутність, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач - [PERSON] , 17.12.2019 року , в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі, про час та місце його проведення була повідомлена належним чином. Проте, до суду надала заяву, в якій проти позову заперечує. Визнає факт отримання кредиту, але, заперечує проти розміру нарахованих відсотків, оскільки строк дії картки скінчився, та нових кредитних карток вона не отримувала. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, приходить до таких висновків Матеріалами справи встановлено, що 20.03.2009 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», яке 21 травня 2018 року змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитний договір б/н шляхом оформлення Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій указано, що вона разом з Умовами і Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. За умовами договору відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 5000,00 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8-15). Однак, відповідачем умови договору не виконувались, в зв`язку з чим, станом на 31.08.2019 року, утворилась заборгованість за кредитним договором на загальну суму 244601,02 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4870,83 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 239230,19 грн, заборгованість за пенею та комісією - 500,00 грн. При цьому, позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість, яку просить стягнути позивач, становить 123926,72 гривень, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 4870,83 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом, за період з 20.03.2009 року по 30.10.2018 року, у розмірі 119055,89 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (у цьому випадку - ПАТ КБ «Приватбанк»). Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто, дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі шляхом прийняття умов такого договору в цілому. Проте, не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви в тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не в тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте, сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору, має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, в заяві від 20 березня 2009 року відповідач - [PERSON] , просила відкрити рахунок та надати їй послуги щодо оформлення кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" з кредитним лімітом 500 грн. Згідно заяви базова процентна ставка за кредитом встановлена 3% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 0% (а.с. 8). Про отримання відповідачем кредитних коштів, свідчить розрахунок заборгованості, відповідно до якого відповідач користувалась кредитними коштами та періодично здійснювала погашення кредиту. 22.04.2019 року вона здійснила останнє погашення заборгованості за кредитним договором на суму 20,24 грн. Крім того, відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк», [PERSON] на кредитний договір № б/н від 20.03.2009 року були надані наступні кредитні картки: 4149437400338016 зі строком дії до останнього дня травня 2012 року; 4149437720201845 зі строком дії до останнього дня грудня 2015 року ( а.с. 44). Тому, суд вважає, що строк кредитного договору закінчився саме в грудні 2015 року. З огляду на викладене, суд вважає доведеним факт користування відповідачем кредитними коштами та наявність заборгованості за тілом кредиту, яка підлягає стягненню у розмірі 4870,83 грн. Стосовно нарахування та стягнення процентів за користування кредитом слід зауважити таке. Відповідно до розрахунку позивача, заборгованість відповідача [PERSON] за процентами за користування кредитом, за період з 20.03.2009 року по 30.10.2018 року, становить 119055,89 грн. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором; припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування; після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється; права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З урахуванням зазначеного правового висновку суд вважає, що позивач не має права на стягнення процентів за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування (поза межами строку дії платіжної картки), тобто після 31 грудня 2015 року, а саме за період з 01 січня 2016 року по 30 жовтня 2018 року . Згідно виписки по картковому рахунку проценти за користування кредитними коштами по кредитним операціям до 31 грудня 2012 року складають 3 % в місяць, по кредитним операціям з 01 січня 2013 року по 31.08.2014 року - 2,5%, по кредитним операціям з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 2,9%, по кредитним операціям з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року - 3,6%. Частинами першою, другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Докази щодо досягнення між сторонами згоди щодо збільшення процентної ставки з 36,00% на рік (3,0% на місяць) до 43,20% на рік (3,6% на місяць) позивачем суду не надано. Посилання позивача на пункт 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, яким передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів, є не обґрунтованими. Умови та правила надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, відповідачем не підписані, а тому не є невід`ємною частиною кредитного договору. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, розумів відповідач, що саме з цими Умовами вона ознайомлювалася та погодилася з ними, підписуючи заяву позичальника про надання банківських послуг, а також те, що цей документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих Умовах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила надання банківських послуг. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Тому, проценти за користування кредитними коштами за період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року відповідачу мають нараховуватися в розмірі 3,0% на місяць (36,00% на рік). Згідно заяви позичальника, яка підписана відповідачем, відсотки за користування кредитними коштами встановлено у розмірі 3,0% на місяць (36,00% на рік), які нараховуються на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів на рік, тобто за формулою N*M/360*Y=Z, де N - тіло кредиту (в грн.), M - процентна ставка, 360 - кількість днів у році, Y - кількість днів, за які здійснюється нарахування, Z - сума нарахованих процентів (в грн.): - за період з 01.04.2015 по 31.12.2015 на суму тіла кредиту 4495,45 грн (4495,45 грн. х 36% /360 х 275 днів), що становить 1236,25 грн. Отже, суд вважає правомірним нарахування банком відсотків за користування кредитом за період з 20.03.2009 року по 31.03.2015 року в розмірі 2539,81грн, та за період з 01.04.2015 по 31.12.2015 року в розмірі 1236,25 грн, що разом складає 3776,06 грн. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково, оскільки відповідач належним чином не виконала зобов`язання за договором від 20.03.2009 року, укладеним з позивачем, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем, яка включає в себе: 4870,83 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3776,06 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, що в сумі складає 8646, 89 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити з вищенаведених підстав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1921,00 грн. (а.с.1). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.36 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 141 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом №3674-VI). Враховуючи вищевказані положення ЦПК України, а також роз`яснення Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 134,04 грн (8646,89 грн х 1921,00 грн / 123926,72 гривень). Враховуючи викладене та

Outcome: partial