Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди працівнику, внаслідок ушкодження здоровя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25 років 8 місяців працював в умовах впливу шкідливих факторів у ПрАТ «Суха Балка». В наслідок недосконалості робочих місць отримав ушкодження здоровя. Відповідно акту професійного захворювання від 06.02.2001 року, захворювання сталося в наслідок того, що працюючи машиністом бурового обладнання, працівник знаходився під впливом підвищеної дії технологічної вібрації, шуму та відносної вологості. Випискою з огляду МСЕК від 09.01.2001 року встановлено 25% втрати професійної працездатності первинно. Переоглядом 01.04.2002 року залишено 25% втрати працездатності безстроково. В наслідок чого, він зазнав зменшення трудової діяльності, був змушений проходити курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих звязків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя. У звязку з викладеним, позивач просить суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в рахунок відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя у розмірі 25000,00 гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Позивач в судове засідання не з'явився, скориставшись правом представництва відповідно до\~ст. 38 ЦПК України. Представник позивача [PERSON], діюча в інтересах [PERSON] на підставі Договору про надання правової допомоги від 29.03.2018 року, в судовому засіданні підтвердила обставини, викладені в позовній заяві, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] діюча в інтересах Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на підставі довіреності від 01.03.2018 року, в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, виклавши свою позицію згідно відзиву на позовну заяву, який долучений до матеріалів справи, та просила суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно акту розслідування професійного захворювання № 9 від 06.02.2001 року професійне захворювання [PERSON] виникло при таких обставинах: виконання роботи по демонтажу, переміщенню на нове місце бурової установки та її монтажу. Проводив забурюваня та буріння скважин, спускання та доставання бурового знаряддя, заміну коронок, нарощування та розбір штанг. При цьому, піддався підвищеному впливу технологічній вібрації, шуму та відносної вологості. В наслідок чого, було встановлено діагноз «вегето - сенсорна полінейропатія 1-2 ст. дефартроз суглобів» (а.с. 11-12). Відповідно до висновку МСЕК від 09.04.2001 року, при первинному огляді позивачу встановлений ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 25% з 02.04.2001 року по 01.04.2002 року (а.с. 8 зворот ) Згідно довідки МСЕК від 27.03.2002 року залишено 25% втрати професійної працездатності та з 01.04.2002 року безстроково (а.с. 9 зворот). Приймаючи рішення у спірному питанні, суд керується\~ст. 46 Конституції України,\~де визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Крім того, Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України. До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Згідно ж висновків Конституційного Суду України, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення частини першої статті 58 Конституції України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що "вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце". Так, одним із завдань\~ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким регулювались правовідносини на момент події нещасного випадку, а також встановлення факту втрати професійної працездатності позивача, закріплювалось правило відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків. Факт встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивача відбулось у 2001 році та безстроково у 2002 році, тобто до моменту законодавчих змін, коли у позивача [PERSON] було закріплене право на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача. Даним фактом спростовуються заперечення відповідача щодо неправомірних вимог [PERSON], з приводу звернення до суду з позовною заявою 26.04.2018 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Отже, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача\~[PERSON] була заподіяна шкода, у зв'язку з чим він отримав ушкодження здоров'я, втратив 25 % працездатності. У звязку з захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві звязки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у звязку з загальною слабістю, втомою, болями. Все це призвело до вимушених змін і порушень в життєвих, особистих, побутових і виробничих відносинах. Згідно вимог\~ст. 173 КЗпП України\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 1-1.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»\~(зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV),\~Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці»,\~КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Як раніше зазначалось, спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12, і в силу ст.ст.\~214,\~360-7 ЦПК\~Україну, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон), згідно якого завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Відповідно до підп. «Е» п.1 ч.1\~ст.21 Закону № 1105-XIV, у редакції, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Крім того, правилами ч. 3\~ст. 28 цього Закону передбачено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду. У\~рішенні Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року\~визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст. 34\~Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей\~1,\~5,\~6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати) визнано такими, що відповідають\~Конституції України\~(є конституційними), положення підпункту «б» підпункту 4 пункту 3\~статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 22 лютого 2001 року N 2272-III, пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року N 717-V, якими внесено зміни до статей 1, 21, 28, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV. У мотивувальній частині вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1\~КЗпП України\~(для потерпілих) та\~ст. 1167 ЦК України\~(для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Згідно зі\~ст. 23 ч.1, ч.2 п. 1 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Водночас, відповідно до\~ст. 268 ч. 1 п. 3 ЦК України\~позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'ю або смертю. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан здоров'я, тяжкість професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання. При цьому, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Суд не може не погодитись, що постійне відчуття болю як наслідок порушує нормальні умови життя. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що йому були спричинені моральні страждання, отримання ушкодження, безумовно, змінила його нормальний життєвий ритм, проте вирішуючи питання про достатній розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд погоджується з позицією відповідача щодо того, що розмір спричиненої моральної шкоди в достатній мірі не обгрунтований. Вирішуючи питання щодо розміру грошової компенсації з відповідача, беручи до уваги обставини характеру спричиненої шкоди, відсоток втрати професійної працездатності, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 20000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у розмірі 704,80 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial