Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначив, що він на підставі договору дарування є власником будинку [ADDRESS] , в якому зареєстровані але не мешкають його донька [PERSON] та онука [PERSON] . Вказує, що з 2016 року по теперішній час відповідач з донькою не проживають у його будинку, комунальні платежі не сплачують, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають, будинком не цікавляться. Де проживають відповідачі, за якою адресою, позивачеві невідомо, оскільки останні взагалі не спілкуються з ним, в т.ч. по телефону. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени його сім`ї відпо\-відачам не чинили. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користу\-вання майном, він позбавлений можливості отримати субсидію та інші пільги на утримання будинку. 10 липня 2020 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник третіх осіб у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви, згідно яких просили розглядати справу за їх відсутності, не заперечують проти позовних вимог. Відповідач причину неявки суду не повідомив, відзив не подав, про місце та час розгляду справи відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлений належним чином. Враховуючи згоду представника позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.280 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 06 грудня 1989 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Іванко Т.С., за яким позивачу - [PERSON] був подарован його батьком [PERSON] жилий будинок по [ADDRESS] , на земельної дільниці 500 кв. м. (а.с. 8-9), технічним паспортом на будинок (а.с. 13-15). На теперішній час в будинку [ADDRESS] , рахуються зареєстрованими власник [PERSON] член його сім`ї [PERSON] , а також донька і онука власника - [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , які з 2016 року добровільно в будинку позивача не проживають і не знялися з реєстрації за вказаною адресою без вчинення їм будь-яких перешкод, що підтверджується домовою книгою на будинок (а.с.10-12), інформаційними відомостями про склад осіб зареєстрованих у житловому приміщенні (а.с. 17 оберт), актами про непроживання № 5 і № 6 від 20.05.2020 року (а.с. 18). Факт реєстрації відповідача з донькою у будинку позивача порушує його права та інтереси, оскільки останній не має можливості реалізувати свої права як власника та несе додаткові витрати за оплату комунальних послуг. На час розгляду справи минуло 4 роки як відповідач з донькою добровільно залишили своє місце реєстрації в будинку позивача, проживаючи весь цей час за іншою адресою і не маючи потреби у даному житловому приміщенні, тому відповідно до ст. 405 ЦК України, сплинув річний строк, за яким за відповідачем зберігається її право на користування будинком [ADDRESS] . Інших домовленостей між відповідачем і позивачем та третіми особами судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач до 2016 року проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як зазначено позивачем у позовній заяві, відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18) та у постанові від 14.08.2019 року в справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратила право у користуванні житловим приміщенням за місцем її реєстраціїї, суд визнає обґрунтованими, надані позивачем докази належними та допустимими, що є підставою для втрати відповідачем її права на користування квартирою за місцем реєстрації, тому позов у цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог позивача відносно втрати права у користуванні житловим приміщенням його онуки [PERSON] , [INFO] , суд вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд виходить з того, що малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для втрати у неї права на користування цим житлом, оскільки факт її непроживання обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним її діду житлом.

Outcome: partial