Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

У грудні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство», до відповідачів Миколаївської міськради, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в обґрунтування якого вказав наступне. Пунктом 84 розділу першого рішення Миколаївської міськради № 31/39 від 19.12.2008 р. [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Менделєєва у м. Миколаєві, з присвоєнням окремої адреси. Пунктами 27 та 27.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 48/44 від 06.09.2010 р. було затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 802 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Менделєєва 2-в у м. Миколаєві. На підставі вищевказаних рішень, [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 607616 від 15.12.2010 року, з кадастровим номером 4810136600:05:001:0077. В подальшому, 10.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № 618 купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, згідно якого останній став власником цієї земельної ділянки, в звязку із чим у Державному акті про право власності, виданого [PERSON] нотаріусом була зроблена відмітка, яка за № 4810136600:05:001:0077:3:02 від 22.05.2012 р. була зареєстрована у Поземельній книзі Управління Держкомзему у м. Миколаєві. 12.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір № 976 купівлі-продажу даної земельної ділянки, згідно якого остання набула право власності на цю земельну ділянку, в звязку із чим у Державному акті про право власності, виданого [PERSON] нотаріусом була зроблена відмітка, яка за № 4810136600:05:001:0077:3:03 від 26.07.2012 р. була зареєстрована у Поземельній книзі Управління Держкомзему у м. Миколаєві. Прокурор вважає, що зазначені рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та просить: ●визнати незаконним та скасувати п.84 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 31/39 від 19.12.2008 р.; ●визнати незаконним та скасувати пункти 27 та 27.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 48/44 від 06.09.2010 р.; ●визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 976 від 12.07.2012 р., який був укладений між [PERSON] та [PERSON]; ●визнати недійсним Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 607616, який був зареєстрований у Поземельній книзі Управління Держкомзему у м. Миколаєві за № 4810136600:05:001:0077:3:03 від 26.07.2012 р.; ●витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку, площею 802 кв.м. з кадастровим номером 4810136600:05:001:0077, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, вул. Менделєєва 2-в, та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації з передачею її у постійне користування ДП "Миколаївське лісове господарство". В судовому засіданні прокурор збільшив позовні вимоги, та крім вищевикладеного, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за № 618 від 10.05.2012 р., який був укладений між [PERSON] та [PERSON] Представник позивача - Миколаївської обласної державної адміністрації у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Представник позивача - Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» подала заяву про розгляд справи у її відсутність та підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - Миколаївської міської ради у судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання по справі неодноразово не з'являлися, про час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином, причини їх неявки суду невідомі. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] підтримала збільшені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із наявної у матеріалах даної справи копії рішення Миколаївської міськради № 31/39 від 19.12.2008 р. вбачається, що пунктом 84 розділу першого цього рішення [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Менделєєва у м. Миколаєві, з присвоєнням окремої адреси. В подальшому, пунктом 27 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 48/44 від 06.09.2010 р. було погоджено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 802 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, зарахувавши її за функціональним використанням до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по вул. Менделєєва 2-в у м. Миколаєві. На підставі вищевказаних рішень, [PERSON] отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 607616 від 15.12.2010 року, з кадастровим номером 4810136600:05:001:0077. Судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка була надана [PERSON] за рахунок земель, що віднесені до земель ДП «Миколаївський лісгосп» (квартал 43), і в установленому законом порядку вона не була виключена із земель лісового фонду. Дане підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні: листом ДП «Миколаївське лісове господарство» № 666 від 24.11.2014 р., та експлікацією земельних угідь. Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Стаття 1 Лісового кодексу України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Відповідно до розпорядження КМУ від 10.04.2008 р. за № 610-р «Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» (у редакції, що діяла на момент прийняття міськрадою оспорюваних рішень та видачі державного акту на землю), - з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі-ділянки) Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері: зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, відкликати раніше надану згоду на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною призначення у разі, коли місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування не прийнято відповідні рішення або коли за результатами перевірки встановлено, що такі рішення прийняті з порушенням вимог законодавства; подати у триденний строк Кабінетові Міністрів України пропозиції про внесення змін до Земельного та Лісового кодексів України стосовно удосконалення процедури розпорядження ділянками. Таким чином, суд приходить до висновку, що на час прийняття міськрадою оскаржуваних прокурором рішень № 31/39 від 19.12.2008 р. та № 48/44 від 06.09.2010 р. та видачі [PERSON] державного акту на землю, діяв законодавчо визначений мораторій щодо вилучення земельних ділянок лісового фонду та зміни їх цільового призначення. Крім цього, згідно ч.4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Відповідно до ч.5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача. Із листа Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 1176 від 21.11.2014 р. вбачається, що вказаним управлінням не надавався висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах урочища «Жовтневе» [PERSON], і інформація щодо вилучення цієї ділянки зі складу земель ДП «Миколаївське лісове господарство» до управління не надходила. Пунктом 6 частини першої статті 31 Лісового Кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території. Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого комісією з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою. Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка належить до державної власності, Миколаївська міськрада не мала повноважень і тим більше, що на час існування таких правовідносин діяв мораторій, визначений розпорядженням КМУ від 10.04.2008 р. за № 610-р . До того ж, статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» визначено, що обовязковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення. Із наявного у матеріалах справи листа Головного управління Держземагенства у Миколаївській області № 10-14-0.23-8464/2-14 від 24.11.2014 р. вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Менделєєва 2-в у м. Миколаєві, на державну землевпорядну експертизу не надходив. Частиною 4 статті 20 Земельного кодексу України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства. Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась [PERSON] для цілей, не повязаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, то проект відведення мав би бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Однак судовим розглядом було встановлено, що такого погодження компетентним органом не надавалось. Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обовязки чи обмеження. Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Статтею 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, та за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, було вилучено у законного землекористувача - ДП Миколаївське лісове господарство, спірну земельну ділянку поза волею останнього, та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою, то суд вважає, що оспорювані прокурором рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Крім цього, відповідно до п. 2.3. Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (із внесеними змінами) - державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, [PERSON] Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Враховуючи викладене, а також те, що державний акт, виданий [PERSON] був виданий на підставі рішень міськради, які суд вважає незаконними, то він підлягає також визнанню недійсним та скасуванню. Із наявного у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу земельної ділянки № 618 від 10.05.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], вбачається що за цим договором [PERSON] став власником спірної земельної ділянки, в звязку із чим у Державному акті про право власності, виданого [PERSON] нотаріусом була зроблена відмітка, яка зареєстрована у Поземельній книзі Управління Держкомзему у м. Миколаєві за № 4810136600:05:001:0077:3:02 від 22.05.2012 р. Крім цього, 12.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки за № 976, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON] набула право власності на спірну земельну ділянку, і у Державному акті про право власності, виданого [PERSON] нотаріусом була зроблена відмітка, яка зареєстрована у Поземельній книзі Управління Держкомзему у м. Миколаєві за № 4810136600:05:001:0077:3:03 від 26.07.2012 р. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина перша статті 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Його моральним засадам. Із врахуванням того, що рішення Миколаївської міськради № 31/39 від 19.12.2008 р. та № 48/44 від 06.09.2010 р., а також виданий [PERSON] державний акт на землю, суд знаходить такими, що прийняті із порушенням законодавства з мотивів, що викладені вище, то договір купівлі-продажу земельної ділянки № 618 від 10.05.2012 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним. Разом із цим, у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки № 976 від 12.07.2012 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON], суд вважає необхідним відмовити. При цьому суд виходить із розяснень, даних у Постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у яких вказано, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до статті 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка була незаконно вилучена із державної власності та перебувала у постійному користуванні державного підприємства ДП Миколаївське лісове господарство, і повноваження щодо розпоряджатися нею мала право від імені держави Миколаївська обласна державна адміністрація, то суд вважає необхідним відновити таке положення, що існувало до незаконного вилучення спірної земельної ділянки. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір.

Outcome: partial