Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з указаним позовом та, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 21 квітня 2015 року, просило стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість за кредитним договором від 20 травня 2008 року у розмірі 64 197,08 доларів США (з яких тіло кредиту 49 229,24 доларів США, проценти 14 967,84 доларів США), а також заборгованість зі сплати пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами 34 580 грн. 77 коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 51 500 доларів США до 20 жовтня 2028 року зі сплатою 9 % річних. На забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором 20 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки. 30 червня 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 2, відповідно до умов якої сторони домовились про перенесення строків виконання зобовязань позичальника зі сплати процентів за договором. 21 січня 2010 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 3, відповідно до умов якої сторони домовились про зміну процентної ставки з 21 січня 2010 року по 21 січня 2011 року у розмірі 6,5 %, а з 21 січня 2011 року до закінчення строку дії договору 9 %. 16 липня 2014 року божнику та поручителю було надіслано вимоги про погашення простроченої заборгованості, проте своїх зобовязань вони не виконали. У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, просила визнати припиненим договір поруки, укладений між нею та банком 20 травня 2008 року. Позовні вимоги мотивувала тим, що останній платіж за договором боржником [PERSON] внесено 01 лютого 2012 року, з березня 2012 року у банку виникло право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, але відповідну вимогу було направлено банком на її адресу тільки 23 липня 2014 року. Таким чином, оскільки вказаний позов банку предявлено у листопаді 2014 році, то порука припинилась на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Крім того банк та боржник без згоди поручителя уклали додаткові угоди до кредитного договору, внаслідок чого було збільшено розмір ануїтетних платежів, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2015 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 20 травня 2008 року у розмірі 64 197,08 доларів США, а також заборгованість зі сплати пені 34 580 грн. 77 коп. У задоволенні позову до [PERSON] відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено. Визнано припиненим договір поруки від 20 травня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] Вирішено питання про розподіл судових витрат. (т. 1, а.с. 202-205) Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Виключено із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на припинення поруки [PERSON] за договором поруки від 20 травня 2008 року з підстав, що ПАТ «УкрСиббанк» протягом шести місяців із дня настання строку виконання основного зобовязання не предявив вимоги до [PERSON] про виконання зобовязань, що випливають із договору поруки. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. (т. 2, а.с. 21-25) Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року касаційну скаргу представника ПАТ «УкрCиббанк» задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2015 року в залишеній без змін частині та рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2015 в частині залишення без змін рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 жовтня 2015 року скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. (т. 2, а.с. 63-65) В ході нового розгляду справи, заявою про уточнення заявлених вимог №493 від 21.10.2016р. представник позивача збільшила позовні вимоги та просила стягнути на користь ПАТ «УкрCиббанк» з [PERSON] солідарно з [PERSON] суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №11348717000 від 20 травня 2008 року та додаткових угод до нього, у розмірі 74 800,37 доларів США, з яких заборгованість за кредитом у розмірі 49 229,24 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 25 571,13 доларів США. Цією ж заявою представник позивача просила стягнути з відповідачів на користь позивача суму заборгованості по пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 296\~821,05 грн., з яких пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 73\~482,42 грн. та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам у розмірі 223\~338,63 грн. (т. 2, а.с. 165, 166) Представник позивача (за первісним позовом) в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову, з урахуванням їх збільшення, підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, зазначивши додаткового, що укладення додаткових угод до кредитного договору не збільшило обсяг відповідальності поручителя. Щодо зустрічного позову заперечувала посилаючись на його необґрунтованість. Відповідач [PERSON] (за первісним позовом) в судовому засіданні позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом визнав, пояснивши суду, що невиконання умов договору щодо повернення кредитних коштів повязано зі складним матеріальним становищем та складною життєвою ситуацією (смерть батька). В той же час, [PERSON] просив при винесенні рішення суду застосувати частину 3 статті 551 ЦК України та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені. Щодо зустрічного позову, то [PERSON] не заперечував щодо його задоволення. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, при цьому представник відповідача звернувся до суду із заявою в якій просив розгляд справи відкласти, у звязку з тим, що в цей час представник відповідача буде знаходитися у відрядженні. Розглянувши дану заяву суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, оскільки такого роду заяви представником відповідача подаються не вперше, не надаючи при цьому доказів на підтвердження причин поважності неявки в судове засідання. Разом з тим, слід зазначити, що наказ про відрядження юрисконсульта [PERSON] не є поважною причиною неявки в судове засідання відповідача, оскільки дата судового засідання була узгоджена заздалегідь зі сторонами, в тому числі з [PERSON] Поряд цим слід наголосити, що суд не викликав у судове засідання конкретного представника відповідача, а тому за наявності обставин, щодо чергової неможливості [PERSON] зявитися в судове засідання, відповідач [PERSON] не була позбавлена можливості скористатися правовою допомогою будь-якого іншого представника. Крім того, суд звертає увагу, що справа №127/23886/14-ц перебуває в провадженні суду з 7 листопада 2014 року, тобто майже 2 роки, а тому безпідставні клопотання про відкладення розгляду справи є нічим іншим як зловживанням представником відповідача своїми процесуальними правами, спрямоване на затягування розгляду даної справи. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що в матеріалах справи достатньо доказів для прийняття законного та обґрунтованого рішення у даній справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про перенесення розгляду справи та розгляд справи за наявними матеріалами. В той же час, в попередніх судових засіданнях представник відповідача (за первісним позовом) [PERSON] заперечував щодо первісних позовних вимог та підтримував вимоги зустрічної позовної заяви, посилаючись на те, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду з вимогами до поручителя, що відповідно до статті 559 ЦК України є підставою для припинення договору поруки, а також те, що укладення банком та позичальником додаткових угод до кредитного договору збільшило обсяг відповідальності поручителя, що також є підставою для припинення договору поруки . (т. 1, а.с. 152-156 ) Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та про необгунтованість зустрічного позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що 20 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11348717000. (а.с. т. 1, а.с. 8-15, т. 2, а.с. 108-115) Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору позивач надав [PERSON] кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 51 500,00 доларів США, що підтверджується копією заяви про видачу готівки №141 від 20.05.2008р. (т. 1, а.с. 141), а [PERSON] зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 20.10.2028 року та сплачувати протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 9% річних. Згідно з пунктом 1.2.2. кредитного договору позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 460,00 доларів США щомісячно. Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором: - між відповідачем та позичальником був укладений договір застави (іпотеки) однокімнатної квартири №152 загальною площею 27,8 кв. м, що знаходиться в будинку № 43 по проспекту Юності в м. Вінниці; - між відповідачем та [PERSON] 20.05.2008 був укладений договір поруки № 205151. Згідно з пунктом 8.1. кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/ або комісій позичальник сплачує банку додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № 205151 від 20 травня 2008 року. (т. 1, а.с. 19, 20) Відповідно до умов договору поруки поручитель зобов'язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Відповідно до пункту 2.2. договору поруки у випадку невиконання позичальником його зобов'язань за кредитним договором, позивач має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514- VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни у статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». 30 червня 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №2, щодо реструктуризації. Сторони домовились про перенесення строків виконання зобов'язань позичальника зі сплати процентів за договором. (т. 1, а.с. 16, т. 2, а.с. 125) 21 січня 2010 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №3. Сторони домовились про зміну процентної ставки з 21 січня 2010 року по 21 січня 2011 року у розмірі 6,5%, з 21 січня 2011 року до закінчення строку дії договору 9%. (т. 1, а.с. 17-18, т. 2, а.с. 134-135) 11 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №4. Сторони домовились про зміну процентної ставки з 11 березня 2011 року по 10 березня 2012 року у розмірі 6,5 %, а з 11 березня 2012 року до закінчення строку дії договору 9,0%. (т. 1, а.с. 175, т. 2, а.с. 144) 11 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №205151 від 20 травня 2008 року. Сторони домовились, що за використання кредитних коштів за Договором встановлюється процентна ставка з 11 березня 2011 р. по 10 березня 2012 р. 6,5%, а з 11 березня 2012 року до закінчення строку дії договору 9,0%. (т. 1, а.с. 176) 16 липня 2014 року відповідачам було направлено вимоги №30-11/1446 та №30-11/14462 про погашення простроченої заборгованості, що підтверджується реєстром про відправку рекомендованих листів.(т. 1, а.с. 46-49) Однак відповідачі свої зобов'язання, щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним не виконують. У звязку з чим станом на 21.10.2016 року заборгованість [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 74 800,37 доларів США, з яких заборгованість за кредитом у розмірі 49 229,24 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 25 571,13 доларів США, а також пеня за порушення термінів повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 296\~821,05 грн., з яких пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 73\~482,42 грн. та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсоткам у розмірі 223\~338,63 грн. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі статтями 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як встановлено судом та зазначено вище, відповідач ([PERSON]І.) свої зобовязання згідно кредитного договору, не виконував належним чином, внаслідок чого, утворилась заборгованість в сумі 74 800,37 доларів США. Як зазначено вище, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитними коштами визнав. Відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, факт неналежного виконання позичальником умов договору знайшов своє підтвердження при розгляді справи і є підставою відповідно до змісту договору, наданого позивачем розрахунку боргу та вимог чинного законодавства, для задоволення позовних вимог до позичальника та стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №1138717000 від 20 травня 2008 року в розмірі 74 800,37 доларів США, з яких заборгованість за кредитом у розмірі 49 229,24 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 25 571,13 доларів США. Позовні ж вимоги в частині стягнення пені за порушення термінів повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 296\~821,05 грн. також підлягають задоволенню, оскільки нарахування пені передбачено пунктом 8.1. кредитного договору. При цьому, у суду відсутні підстави для застосування положень частини 3 статті 551 ЦК України, як того просив відповідач, оскільки розмір нарахованої пені не перевищує заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками. Що стосується позовних вимог до поручителя [PERSON], то позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке. Як зазначено вище, з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, 20 травня 2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки № 205151. (т. 1, а.с. 19, 20) Відповідно до умов договору поруки поручитель зобов'язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Згідно з пунктом 3.1 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором. Згідно з частиною 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки №205151 від 20 травня 2008 року, укладеного позивачем та [PERSON], про його дію до повного виконання зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України у постанові від 17 вересня 2014 року при розгляді справи №6-53цс14. В судовому засіданні встановлено, що за умовами кредитного договору №1138717000 від 20 травня 2008 року [PERSON] зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 20.10.2028 року та сплачувати протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 9% річних. В той же час, умовами кредитного договору, зокрема з урахуванням додаткової угоди №4 від 11.03.2014р., сторонами обумовлено зобов'язання позичальника повернути наданий кредит шляхом сплати ануїтетних платежів, а саме у період: з 28 березня 2011 року по 29 червня 2011 року у розмірі 385,00 доларів США, з 28 липня 2011 року по 28 липня 2011 року у розмірі 740,69 доларів США, з 29 серпня 2011 року по 28 грудня 2011 року у розмірі 766,10 доларів США, з 30 січня 2012 року по 28 лютого 2012 року у розмірі 385,00 доларів США, з 28 березня 2012 року до кінця терміну дії Договору у розмірі 462,00 долари США, якщо інший розмір ануїтетного платежу не буде встановлений згідно умов договору. Отже, позичальник був зобовязаний здійснювати погашення заборгованості за кредитними договорами черговими платежами. В той же час слід зазначити, що пунктом 12.1 кредитного договору сторони узгодили, що у випадку настання обставин визначених у п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником вищевказаного повідомлення про дострокове повернення кредиту від банку. 16 липня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» надіслано позичальнику [PERSON] вимогу №30-11/1446, якою приймаючи до уваги значний строк невиконання позичальником своїх зобовязань за договором, банк вимагав погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення у розмірі 4677,12 доларів США простроченої заборгованості за кредитом та 14563,74 доларів США простроченої заборгованості по процентам. Цією ж вимогою банк зазначив, що у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту АТ «УкрСиббанк» вимагає виконання позичальником своїх зобовязань в повному обсязі. (т. 1, а.с. 46) З цього приводу варто зазначити, що Верховним Судом України у постанові від 17.09.2014р. по справі №6-53 цс 14 висловлено правову позицію, відповідно до якої «виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем)». Таким чином, оскільки умовами кредитного договору, з урахуванням додаткових угод, боржник був зобовязаний здійснювати погашення заборгованості черговими платежами, шестимісячний строк для предявлення вимоги до поручителя має обраховуватися з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням. При цьому, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобовязання й зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців з моменту настання строку виконання зобовязання в повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що вимога №30-11/1446 від 16.07.2014р. надіслана ПАТ «УкрСиббанк» позичальнику [PERSON] 23 липня 2014 року, при цьому відомості щодо отримання позичальником вищевказаної вимоги в матеріалах справи відсутні. Суд також звертає увагу, що частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Отже, ПАТ «УкрСиббанк» звернувшись до боржника з вимогою про дострокове виконання зобовязання, скористався своїм правом передбаченим пунктом 12.1 Кредитного договору та змінив строк виконання зобовязання визначивши його граничний термін - зі спливом 40 календарного дня з дати надіслання цієї вимоги. При цьому, до вимог щодо стягнення заборгованості, яка виникла до зміни строку виконання зобовязання шестимісячний строк звернення до суду з вимогою до поручителя має обраховуватися відносно кожного чергового платежу окремо. Отже, оскільки вимога №30-11/1446 від 16.07.2014р. про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором №11348717000 від 20 травня 2008 року надіслана банком позичальнику 23 липня 2014 року, граничний термін виконання зобовязання за договором сплинув 1 вересня 2014 року, а відтак з 2 вересня 2014 року зобовязання вважається простроченим та розпочався перебіг шестимісячного строку для звернення до суду з вимогою до поручителя про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 7 листопада 2014 року, вимоги позивача щодо солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] 57 927,41 доларів США заборгованості, яка складається з простроченої заборгованості, яка виникла на протязі шести місяців до звернення позивача до суду та складається з суми щомісячних платежів за період з 28.05.2014р. по 28.10.2014р., а також заборгованості, яка вимагається достроково, а також вимоги про стягнення пені в сумі 296821,05 грн. за період з 22.10.2015р. по 21.10.2016р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. (770,09 доларів США тіло кредиту за період з 28.05.2014р. по 28.10.2014р. + 2001,91 доларів США відсотки за період з 28.05.2014р. по 28.10.2014р. + 44552,12 доларів США дострокове стягнуте тіло кредиту + 10603,29 доларів відсотки нараховані за період з моменту звернення суду з позовною заявою по 21.10.2016р.) Разом з тим, вимоги позивача про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості в сумі 16872,96 доларів США, яка виникла до 28 травня 2014 року, знаходяться за межами шестимісячного строку передбаченого статтею 559 ЦК України, а тому така заборгованість підлягає стягненню лише з позичальника, оскільки порука, в цій частині вважається припиненою. Що стосується збільшення обсягу відповідальності поручителя у звязку з укладенням банком та позичальником додаткових угод, то такі посилання представника відповідача [PERSON] [PERSON] не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та повністю спростовуються матеріалами справи, з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 05 лютого 2014 року (справа №6-160цс13), закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору. Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України. В той же час, варто зазначити, що скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій у даній справі та спрямовуючи справу на новий судовий розгляд Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 квітня 2016 року зазначено, що: «проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суди попередніх інстанцій\~\~зазначені вище обставини залишили поза увагою, не навели мотивів, з яких вважали\~\~відсутніми факти, якими обґрунтовувались заперечення за позовом,\~\~внаслідок чого не з'ясували: чи\~\~призвели до збільшення розміру основного зобов'язання укладені між банком та боржником додаткові угоди до кредитного договору, а відтак чи могли бути укладеними без згоди поручителя; не дослідили належним чином умов додаткових договорів до кредитного договору та дійшли передчасного про припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України». Відповідно до частини 4 статті 338 ЦПК України висновки та мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Встановлюючи обставини щодо збільшення обсягу відповідальності поручителя судом встановлено наступне. Як уже неодноразово зазначалося, 30 червня 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №2, щодо реструктуризації. Вказаною додатковою угодою сторони домовились про перенесення строків виконання зобов'язань позичальника зі сплати процентів за договором та зміну розміру ануїтетного платежу починаючи з 28 січня 2010 року. При цьому, перенесення строків виконання зобов'язань позичальника зі сплати процентів за договором не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя, оскільки розмір нарахованих процентів, в такому випадку, не збільшується, а переноситься з одного періоду в інший. Крім того, збільшення розміру ануїтетного платежу починаючи з 28 січня 2010 року також не свідчить про збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки за заявою позичальника від 05.03.2009р. (т. 2, а.с. 183) та погодженням банку, позичальник в період з 06.2009р. по 11.2009р., а також у січні 2010р. взагалі не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується графіками платежів до додаткових угод (т. 2, а.с. 126). 21 січня 2010 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №3. За вказаною угодою сторони домовились про зміну процентної ставки з 21 січня 2010 року по 21 січня 2011 року у розмірі 6,5%, з 21 січня 2011 року до закінчення строку дії договору 9%. Отже, вказаною угодою, за період з 21 січня 2010 року по 21 січня 2011 року зменшено розмір відсоткової ставки за договором з 9% до 6,5%, що відповідно зменшує, а не збільшує обсяг відповідальності поручителя. Аналогічні умови містяться також у Додатковій угоді №4. Крім того, суд звертає увагу, що нарахування банком процентів на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки вказаної в пункті 1.3.1 договору та як наслідок, збільшення розміру заборгованості не може вважатися збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки таке нарахування відсотків прямо передбачено пунктом 1.3.1 кредитного договору. Таким чином, за наслідками укладення АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] додаткових угод до кредитного договору №11348717000 від 20 травня 2008 року, збільшення обсягу відповідальності поручителя не відбулося. Що стосується зустрічного позову слід зазначити, що обставинам щодо пропуску строку предявлення вимог до поручителя та збільшення обсягу відповідальності поручителя, судом уже надано юридичну оцінку, про що зазначено вище. В той же час, слід зазначити, що в узагальненні Верховного суду України від 09.10.2015р. вказано, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Проте слід мати на увазі, що способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом повязане припинення поруки. Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя\~шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом\~припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11). При цьому, відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із зустрічної позовної заяви вбачається, що позивач за зустрічним позовом просить визнати припиненим договір поруки №205151, укладений позивачем та [PERSON] 20.05.2008р., що не узгоджується з правовою позицією Верховного суду України висловленою у постанові від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11, відповідно до якої помилковим є висновок суду про те, що право поручителів підлягають захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу. Таким чином, незважаючи на те, що суд дійшов висновку про часткове припинення поруки [PERSON] відповідно до договору поруки №205151, укладеного позивачем та [PERSON] 20.05.2008р., вимоги зустрічної позовної заяви про припинення самого договору поруки задоволенню не підлягають. Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 35, 36 постанови від 17.10.2014\~ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив судам, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Заявою про уточнення заявлених вимог №493 від 21.10.2016р. представник позивача просила стягнути з відповідачів 33291,87 грн. судового збору сплаченого при предявленні позову у розмірі 3654 грн. та при збільшенні розміру позовних вимог в розмірі 329637,87 грн. (т. 2, а.с. 165, 166) З огляду на наведене, з відповідачів в рівних частках слід стягнути на користь позивача 33291,87 грн. витрат повязаних зі сплатою судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial