Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 23 листопада 2007 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від спільного шлюбу у сторін народилося двоє доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, але добровільно її не надає. На підставі викладеного позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/2 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, на утримання доньок до досягнення ними повноліття. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18 січня 2021 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в добровільну порядку та регулярно надає позивачу грошові кошти на утримання дітей, однак його заробіток наразі не стабільний у зв`язку із епідеміологічною ситуацією в країні. Також зазначив, що має на утриманні мати-пенсіонерку похилого віку, яка має проблеми зі здоров`ям та потребує постійного догляду, тому він не згоден з вимогою щодо стягнення з нього 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, оскільки вважає їх необґрунтованими, проте згоден сплачувати аліменти на дітей у розмірі 50 відсотків прожиткового для дитини відповідного віку, тобто 1197 грн. на кожну дитину, просив врахувати його матеріальне становище, а також те, що на його утриманні перебуває мати похилого віку та іншого доходу він не має, окрім того, що він отримує працюючи в ТОВ «Алком» на посаді електрозварювальника, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 03 лютого 2021 року позивач на адресу суду надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідач щотижня надавав їй 300-350 грн. на кожну дитину в період навчального року на уроки англійської мови, однак після того як вона звернулася до суду з відповідним позовом від нього жодних виплат не надходило, а будь-яку іншу допомого він не надає. Також зазначила, що має досить низьку заробітню платню та їй досить важко утримувати двох дітей, яким вона постійно намагається забезпечити гідний рівень життя, з доводами викладеними у відзиві не погоджується та просить задовольнити її позов. 25 лютого 2021 року відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що повністю не погоджується з обставинами викладеними позивачем у відповіді на відзив, що підстав для задоволення позову в повному обсязі не достатньо, проте стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 50 % від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку його дітей, просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно та зазначила, що відповідач не заперечує проти сплати аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового для дитини відповідного віку, на кожну дитину, також відповідач допомагає дітям, оскільки перераховує кошти на їх утримання, що підтверджується квитанціями долученими до матеріалів справи, а тому просила відмовити у задоволенні позову та визначити розмір аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового для дитини відповідного віку, на кожну дитину. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 23 листопада 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1038 (а. с. 7). Від подружнього життя сторони мають двох доньок: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 1630 (а. с. 5), та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 570 (а. с. 6). Також судом встановлено, що діти сторін: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з матір`ю, що підтверджується актом про фактичне проживання від 15 грудня 2020 року, за підписом сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 12). Крім того, сторонами у справі не оспорюється той факт, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із позивачем. Відповідно до ч. ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної\~Ради України\~№ 789\~ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Статтею 141\~СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Згідно із ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У роз`ясненнях, викладених у п. 17 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15\~травня 2006\~року №\~3\~"Про\~застосування судами\~окремих норм\~СК України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів" та ст.\~182\~СК України зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. У цьому випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи, інших осіб на утриманні не має. Статтею 183\~СК України передбачено, що розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. 183 СК України. Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частина перша статті 192\~СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. ст. 181, 192\~СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Отже, з урахуванням вимог діючого законодавства, а також те, що обов`язок утримувати батьками своїх неповнолітніх дітей є безумовним, відповідач офіційно працевлаштований, тому суд вважає, що [PERSON] має можливість надавати матеріальну допомогу своїм неповнолітнім дітям. Представник відповідача у судовому засіданні визнала обов`язок відповідача брати участь в утриманні дітей, та просила відмовити у задоволенні позову та визначити розмір аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового для дитини відповідного віку, на кожну дитину. Посилання відповідача на те, що у нього на утриманні є ще його мати, похилого віку, якій він надає допомогу у лікуванні не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Разом з тим, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та те, що обидва батьки повинні утримувати своїх дітей, а також те, що суду не надано об`єктивних доказів того, що з відповідача мають бути стягнуті аліменти саме у розмірі 1/2 частини заробітку (доходу), оскільки кошти на заняття з англійської мови та групу подовженого дня відносяться до додаткових витрат на утримання дітей. Враховуючи встановлені судом обставини, виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості, та беручи до уваги ту обставину, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд визначає розмір аліментів на дітей у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, оскільки відповідач, будучи, батьком дітей зобов`язаний їх матеріально утримувати. На підставі п. 7 ч. 1 ст.\~264,\~ст.\~430\~ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах сум платежів за один місяць. Окрім того, у відповідності до вимог ч. 6 ст.\~141\~ЦПК\~України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли. Згідно із ст.\~141\~ЦПК\~України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі за одну майнову вимогу у розмірі 840 грн. 80 коп., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду.

Outcome: partial