Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] 09.09.2020 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради про стягнення аліментів на утримання дитини, визначення місця проживання дитини. В обгрунтування поданого позову вона зазначила, що проживала у шлюбі з [PERSON] . Від цього шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , 2009 року народження. Відповідач фактично з моменту народження дитини перестав мешкати з родиною та проживав в окремій квартирі в м. Дніпрі. Дитина з моменту народження проживає з мамою. Відповідач не заперечував, що дитина буде проживати з матір`ю, але письмово це зафіксувати відмовився. З урахуванням невиконання батьківських обов`язків по утриманню дитини відповідачем добровільно, позивачка змушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів. Посилаючись на вимоги ст.ст. 153, 150, 180, 182, 183, 160 СК України позивачка просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) відповідача до досягнення дитиною повноліття, а також визначити місце проживання дитини з матір`ю. Відповідач подав відзив на позов в якому зазначив, що позов про визначення місця проживання дитини з матір`ю він визнає, а позов про стягнення аліментів іін не визнає, оскільки ним належним чином виконувались обов`язки по утриманню і вихованню дітей як під час спільного проживання з позивачкою, до квітня 2019 року так і зараз. На цей час їх син [PERSON] , 2009 року народження проживає з позивачкою, але він з сином регулярно спілкується та зустрічається, а також виконує свій батьківський обов`язок з його утримання, що може бути підтверджено як його сином, так і родичами позивачки, зокрема її братом [PERSON] . Викладені у позові неправдиві твердження позивачки він пов`язує з деструктивним психологічним впливом на неї організації на зразок секти, яка здійснює нібито «освітню» та «психотерапевтичну» діяльність, не маючи передбачених на те законодавством ліцензій, а саме впливом приватного підприємства «Український інститут сучасної гештальт-терапії». Зазначеною організацією зневажаються захищені законодавством України сімейні цінності, інститут шлюбу, що підтверджується чисельними публікаціями у засобах масової інформації. Подання дружиною позовів про розірвання шлюбу та стягнення аліментів він пов`язує із стороннім психологічним впливом, що підтверджується зокрема тим, що обставини щодо їх сімейного життя, зазначені у цих позовах, значно відрізняються, що свідчить про те, що ці позови були підготовлені не позивачкою, а представниками вищезазначеної організації. Разом з ним проживає їх спільна донька - [PERSON] , 2002 року народження, яка не працює і перебуває на його утриманні. На теперішній час він не має постійної роботи, а також нерухомого і рухомого майна у власності. Кошти та речі, необхідні для утримання сина [PERSON] він передає через брата позивачки [PERSON] або особисто сину під час зутрічей з ним, оскільки має підстави вважати, що позивачка, знаходячись під впливом вищевказаного приватного підприємства, буде витрачати ці кошти на утримання цього підприємства, а не їх сина, чим будуть порушені його майнові і особисті права. В судовому засіданні позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в поданій позовній заяві та зазначила, що з 2020 року вона з дитиною проживає по [ADDRESS] з її матір`ю, більше з ними ніхто не проживає. З вересня 2020 року батько дитини змінив своє ставлення і почав спілкуватись з дитиною, ця зміна була дуже різка. Добровільно коштів на утримання дитини він не надає, крім декількох випадків сплати вступного взносу до школи в сумі 3400 грн у лютому 2021 року та в кінці березня 3400 грн. Коли дитина їхала на море, батько надав 4000 грн. На запитання представника відповідача позивачка відповіла, що з 2009 року вона проживала з дитиною в орендованій квартирі окремо від відповідача і з цього часу вони не ведуть спільного господарства, не підтримують сімейних стосунків. До 2019 року вона отримувала кошти від відповідача на утримання дитини кожного місяця, а у травні 2019 року він перестав платити і повідомив, що з цього часу витрати не оплачує. Питання визначення місця проживання дитини виникло тоді, коли відповідач взяв дітей і вона не могла тривалий час їм додзвонитися та була змушена викликати поліцію, оскільки не знала, що з її дітьми. Це тривало приблизно 3-4 години і вона дуже нервувала. Вона бажає, щоб місце проживання дитини було визначено за рішенням суду. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, спираючись на доводи поданої позовної заяви та додав, що відповідно до висновку органу опіки дитині потрібно проживати разом із матір`ю, відповідач не заперечував проти цього, щодо стягнення аліментів - то для задоволення цієї позовної вимоги є всі достатні докази. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі і вказав, що вважає, що його стосунки з сином обірвались, він виконував всі обов`язки і повідомленні обставини позивачкою - неправда, фінансування не переривалось. Щодо визначення місця проживання дитини, то він побоюється, що позивачка може з ним виїхати з країни і йому навіть не повідомляти про це. Дитина його відвідує постійно і проводить час, він утримує сина і приймає участь в його житті і вихованні. З лютого 2020 року він спільно з позивачкою не проживає, і особисто позивачці гроші не надавав з цього часу на утримання дитини. Він давав гроші самому сину та передавав кошти через брата позивачки. Він не заперечує того, щоб дитина проживала з матір`ю, але і з ним також проживала, оскільки син у нього також перебуває тривалий час. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в межах наданого висновку органу опіки та піклування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивачка є його сестрою і знаходиться в організації, яка на неї впливає. Батько дитини не відмовлявся сплачувати кошти за навчання дитини, одяг. Один раз він отримав від відповідача 3500 грн. і передав їх позивачці. Він знає, що так домовились сторони між собою, але його ніхто не уповноважував передавати кошти. Крім цього одного разу він не бачив, щоб відповідач передавав позивачці кошти на утримання дитини. До 2019 року позивачка з сином проживали по [ADDRESS] , а з 2019 року по [ADDRESS] разом із їх з позивачкою матір`ю. Батько бере дитину до себе і у них відносини нормальні. В судовому засіданні малолітній [PERSON] , 2009 року народження повідомив суд про те, що він проживає то у матері, то у батька і ніяких суперечок щодо цього немає. Мати не проти, щоб він був у батька, в тому числі їздив на відпочинок та на час канікул. У нього з батьком дружні стосунки і він бажає, щоб і надалі так і було - він міг жити і у батька, і у матері. Зазвичай він на вихідних у батька, а в будні дні під час навчання - у матері. Під час канікул він жив у батька і вони ходили до басейну, що йому дуже подобалось, а також на 10 днів їздили на море. Оскільки мама була у відрядженні, то він влітку був у батька, а як почалося навчання - проживає у мами. Коли він перебуває у мами, то з батьком щодня спілкується, а коли у батька - то щодня спілкується з мамою. В зимові та весняні канікули він також проживає у батька. Бажає, щоб все залишилось так, як є на сьогоднішній день. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, свідка та думку малолітньої дитини вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів слід задовольнити, а в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини належить відмовити, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено наступне: Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії довідки про стан здоров`я [PERSON] , він є здоровим. Згідно висновку органу опіки та піклування адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради про доцільність проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] видно, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Батько проживає за адресою: [ADDRESS] . Вважають за доцільне проживання малолітньої дитни [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно характеристики жильців будинку [ADDRESS] на [PERSON] , вона проживає за вказаною адресою з лютого 2020 року, за цей час скарг та нарікань від сусідів не поступало, комунальні послуги сплачує вчасно, проживає разом з неповнолітнім сином та матір`ю, яку доглядає. Згідно копій актів обстеження умов проживання [PERSON] та [PERSON] видно, що кожен з них має умови для проживання малолітнього [PERSON] , 2009 року народження. Суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, виходячи з такого. За матеріалами справи, неповнолітній син [PERSON] , 2009 року народження проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні, що не було заперечено сторонами в ході розгляду справи. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача про добровільну сплату коштів на утримання дитини, оскільки такі не знайшли свого обгрунтованого підтвердження в ході розгляду справи судом, а надана допомога у періодичних наданнях коштів та продуктів харчування має періодичний (одноразовий) не постійний характер та не задовольняє потреб дитини і не була передана особисто позивачці, а третім особам, в тому числі й самій дитині. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4). Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Так, Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 р. N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вказав, що частиною 1 ст. 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. При цьому розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у ч. 2 ст. 182 СК. Якщо розмір аліментів визначено у твердій грошовій сумі, до договору треба включати умови про індексацію, як вимагає ч. 2 ст. 184 того ж Кодексу. Договір має бути укладений письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. У разі невиконання батьком (матір`ю) свого обов`язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, у випадку відсутності письмової домовленості між сторонами про сплату аліментів на дитину, їх розмір, позивач має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, крім того, в Сімейному кодексі України відсутня вказівка про те, що таке право обумовлене виключно ухиленням відповідача від свого обов`язку щодо матеріального утримання дитини. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд також звертає увагу позивача та відповідача, що відповідно до ч.3 ст.181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінений за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відомостей, що могли б свідчити про неможливість сплати аліментів батьком дитини чи стягненні їх в меншому розмірі, ніж просить позивачка - матеріали справи не містять. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, то суд виходить з такого. Судом під час розгляду справи у відповідності і на підставі ст.232 ЦПК України, ст.171 СК України з`ясовано думку малолітньої дитини сторін [PERSON] , 2009 року народження, в ході чого останній на запитання суду та учасників процесу пояснив, що бажає мешкати з обома своїми батьками, більшої прихильності до когось одного із батьків не має. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини). Так, за змістом ст.ст.8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст.150, 180 СК України кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Нормою ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як вбачається з матеріалів справи та наданих пояснень батьками та дитиною в ході розгляду справи, між ними досягнуто домовленість про проживання дитини разом із матір`ю та батьком у визначний час та дні. Дитина проживає за домовленістю батьків у матері під час навчання та з батьком під час канікул та вихідні дні, а також в інший час за погодженням батьків. Як було встановлено в ході розгляду справи, суперечностей щодо цього між колишнім подружжям не виникало. Згідно ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Нормою ст.9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом норм ст.12 Конвенції про права дитини, ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Як вбачається з наданих пояснень батьками дитини в ході розгляду справи, між ними фактично відсутній спір про визначення місця проживання дитини, а також враховуючи думку самої дитини, яка досягла 10 років - вона бажає проживати з обома батьками. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про права дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, за змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства слідує, що суд вирішує спір між батьками щодо визначення місця проживання з одним із них лише щодо малолітньої дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При вирішенні спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини суд враховує ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою. Вирішальне значення матимуть інтересами в першу чергу самої дитини, а не її батьків, навіть якщо такі інтереси дитини будуть суперечити інтересам одного з батьків або навіть висловленому бажанню самої дитини проживати з одним зі своїх батьків. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі №402/428/16-ц, а також правовими висновками Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2019 року по справі №377/128/18, від 09 квітня 2020 року по справі №477/253/19, від 14 травня 2020 року №524/8761/16-ц, від 14 липня 2020 року по справі №357/7976/18, від 28 жовтня 2020 року по справі №241/47/19, від 09 листопада 2020 року по справі №487/7241/18, від 28 грудня 2020 року по справі №487/2001/19-ц, від 02 червня 2021 року по справі №761/42220/18. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09). Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом встановлено, що і мати, і батько малолітньої дитини мають достатні матеріально-побутові умови, необхідні для проживання і виховання вказаної дитини, забезпечення її всім необхідним для реалізації дитиною права на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також для підготовки дитини до майбутнього самостійного життя та праці. Також обоє батьків відповідально ставляться до виконання та належним чином здійснюють свої батьківські обов`язки щодо малолітнього сина. Разом з тим, при розгляді справи судом встановлено, що фактично між батьками дитини відсутній спір про визначення місця проживання дитини, оскільки домовленості щодо проживання дитини між ними досягнуто і жодним з них не оспорюються, батьками не чиняться перешкоди у проживанні дитини з кожним з них, так само як і в спілкуванні, вихованні тощо. За таких обставин, з урахуванням думки самої дитини та батьків дитини, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини, оскільки воно вже визначено за домовленістю між батьками і ніким не оспорюється та не заперечуються, перешкоди в його реалізації відсутні. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, враховуючи положення ст.ст.133, 141 ЦПК України, результат розгляду справи суд вважає, що судові витрати в сумі 840,80 грн. судового збору, сплаченого позивачкою за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини - слід покласти на позивачу, та стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн. в зв`язку із задоволенням позовної вимоги про стягнення аліментів. На підставі викладеного та

Outcome: partial