Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Описова частина Зміст позовних вимог 28.01.2021 року позивач - [PERSON] звернувся до Лисичанського міського суду із позовною заявою до ФОП [PERSON] про захист прав споживачів, третя особа Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 26.08.2020 позивач вирішив купити собі туристичні напівчеревики. Обрав для себе відповідний варіант зупинив свій вибір на інтернет-магазині, що розташований на сайті [INFO]. Позивач обрав саме цей інтернет-магазин, тому що під час телефонної розмови, його представник погодився зробити замір устілки, щоб позивач зміг правильно обрати собі розмір. Цього ж дня позивач замовив на сайті [INFO] послугу «Зворотній дзвінок» і протягом години йому подзвонив пан [PERSON] з номеру телефону [NUMBER] . Позивач попросив його здійснити заміри устілок, щоб обрати необхідний собі розмір, він погодився, і вони домовилися зв`язатися наступного дня через Viber. 27.08.2020 [PERSON] повідомив позивача, що у 10-го розміру довжина устілки складає 28 см. Це якраз та довжина, яка була потрібна позивачу, тому він відразу ж зробив замовлення товару цього розміру, в інтернет-магазині розміщеному на сайті [INFO] , а саме «Полуботинки треккинговые Jack Wolfskin VOJO HIKE 2 TEXAPORE LOWM (4032361-6350)», код товару: 4060477090207, посилання на товар: [INFO]. Купівлю товару здійснив у кредит через «Оплату частинами» від ПриватБанку, номер кредитного договору 20082730119374. 31.08.2020 позивач отримав посилку з товаром, від [PERSON] , вартість доставки склала 60 грн.. Але отриманий товар позивачу не підійшов за розміром, бо він був завеликим. Позивач поміряв устілку, її розмір склав 29,5 см, що на 1,5 см більше замовленого. Позивач відразу написав [PERSON] повідомлення у Viber, що розмір йому не підходить, і він хочу здійснити заміну товару. 01.09.2020 [PERSON] відповів, що в них є декілька інших розмірів. Знаючи що реальна довжина устілки більша за ту, що зазначена у розмірній сітці виробника, позивач попросив його зробити заміри устілок і він погодився. Не дочекавшись відповіді, позивач написав [PERSON] повідомлення 02.09.2020 з нагадуванням про те, що він чекаю від нього заміри устілки, але відповідь у той день так і не отримав. Тоді позивач знову замовив на сайті [INFO] послугу «Зворотній дзвінок» і йому звідти передзвонили, позивач сказав що хоче здійснити заміну товару, на що отримав відповідь, що вони зараз уточнять інформацію і перетелефонують позивачу, але так і не перетелефонували. [PERSON] відповів лише наступного дня, 03.09.2020, і устілку він так і не поміряв, а написав, що у найбільш відповідного позивачу розміру 9,5 (з тих що є в наявності), довжина устілки складає 27,2 см, тобто відповідає довжині вказаної у розмірній сітці. З отриманої пари взуття, і минулого досвіду, позивач знав, що це не так. А також, з такої поведінки [PERSON] , позивач зрозумів, що інтернет-магазин не зацікавлений у заміні товару і просто тягне час. З огляду на те, що отриманий товар не був уживаним, збережено його товарний вигляд, споживчі властивості, оригінальну фабричну упаковку, ярлики та чек, позивач вирішив скористатись своїм правом, і повернути товар у 14-ти денний термін, про що написав повідомлення [PERSON] і спитав на яку адресу треба відправити товар для повернення. Декілька годин він не відповідав, тому щоб прискорити цей процес позивач вирішив йому зателефонувати. Позивач дзвонив на номер, який був вказаний на сайті ( [NUMBER] ), на номер який був вказаний в отриманому позивачем електронному повідомленні (+38 093 170 75 90), на номер [PERSON] з якого він вів переписування з позивачем ( [NUMBER] ), на номер [PERSON] , який був вказаний в транспортній накладній на доставку товару (+38 097 067 94 30), але позивачу ніхто не відповідав. На електронні листи відправлені позивачу на адресу [INFO] теж ніхто не відповідав. Замовлення послуги «Зворотній дзвінок» також не давало жодних результатів. Ближче до закінчення робочого дня, [PERSON] написав позивачу повідомлення, що уточнить з якого складу було відвантаження і хто приймає повернення, а потім повідомить позивача. Оцінивши такі дії [PERSON] і інтернет-магазину в цілому, розуміючи, що 14-ти денний строк збігає, не дочекавшись відповіді [PERSON] , 04.09.2020 позивач почав активні дії по поверненню товару. Згідно п. 8.2.4. договору публічної оферти, яка розміщена на сайті інтернет-магазину за адресою [PERSON] товар необхідно відправити на адресу, яка буде надіслана в СМС або додатково повідомлена представником інтернет-магазину. Позивач написав [PERSON] повідомлення у Viber, щоб він прислав позивачу з офіційного номера телефону, або з офіційної електронної пошти інтернет-магазину, адресу і дані отримувача для повернення товару. В той же день, [PERSON] надіслав позивачу адресу і дані отримувача для повернення товару саме у Viber, а не з офіційного контакту, як це просив позивач. 05.09.2020 позивач все ж таки отримав електронного листа з офіційної електронної пошти інтернет-магазину [INFO] , в якому було вказано адресу і отримувача повертаємого товару. Так як цей лист був отриманий у суботу в другій половині дня, у зв`язку з вихідними, позивач зміг відправити товар лише у понеділок 07.09.2020. Після відправки товару, позивач через Viber повідомив [PERSON] , що товар відправлено і надав йому скан-копію транспортної накладної. На це повідомлення [PERSON] відповів невдоволенням з приводу відправки товару Укрпоштою, але ні в договорі публічної оферти, ні в електронному листі від інтернет-магазину не вказано якогось конкретного перевізника для відправки товару. 09.09.2020 товар надійшов до точки видачі/доставки. Цілий тиждень товар знаходився у поштовому відділенні, і [PERSON] його не забирав. 16.09.2020 позивач написав [PERSON] у Viber, що посилка вже тиждень знаходиться на пошті і спитав, чи буде він її отримувати. [PERSON] відповів, що їхній інтернет-магазин з поштових відділень посилки не забирає, і їм треба відправляти посилки кур`єрською доставкою. Якийсь конкретний спосіб доставки не прописаний в договорі публічної оферти. Позивач через службу підтримки Укрпошти переоформив спосіб доставки посилки на кур`єрську адресну доставку. Але [PERSON] відмовився отримувати посилку, навіть під час адресної доставки. Через службу підтримки Укрпошти позивач дізнався що, 18.09.2020 посилка була доставлена отримувачу, але він від неї відмовився, тому посилка відправлена за зворотною адресою. 28.09.2020 позивач отримав посилку з товаром, яку [PERSON] відмовився отримувати і повертати позивачу кошти. За зворотну доставку посилки, позивач змушений був доплатити 6,00 грн. Позивач звернувся в ПриватБанк, який здійснював платіж інтернет-магазину, і від оператора служби підтримки дізнався, що отримувачем коштів є ФОП [PERSON] , тобто той [PERSON] , з яким позивач вів переписку. Тобто діяльність з продажу товарів на сайті [INFO] веде саме ФОП [PERSON] і про це не вказується в жодному документі, та на жодній сторінці сайту. Більш того, в договорі публічної оферти вказано що продавцем на сайті є [PERSON] , код ЄДРПОУ [NUMBER] , що є обманом споживачів. Окрім, того, в наслідок порушення відповідачем прав позивача, як споживача, згідно Закону України «Про захист прав споживачів», позивачу також завдано моральну шкоду, яка полягає у пережитих позивачем хвилюваннях з приводу витрачених коштів і не отриманні при цьому бажаного товару. Позивач не зміг скористатися купленим товаром в запланованих (туристичних) цілях, і йому довелося використовувати інше, не досить придатне для цього взуття, що завдавало йому істотних незручностей. Після того, як позивач зрозумів, що відповідач не збирається повертати кошти, позивачу довелося шукати і знову витрачати свої кошти на купівлю аналогічного товару, через це він не зміг купити собі інші потрібні речи, і не зміг реалізувати заплановані цілі. Позивач був змушений прикладати певних зусиль і витрачати багато особистого часу для поглибленого вивчення законодавства і складання позовної заяви, для звернення до спеціалістів, і певних органів. Протягом всього цього часу позивача не покидало почуття образи і несправедливого відношення до себе. Вся ця ситуація виснажила позивача морально, що призвело до періодичного погіршення самопочуття. Заподіяну моральну шкоду, позивач оцінює у розмірі 1500,00 грн.. На підставі викладеного, позивач просив суд: 1) притягнути відповідача до відповідальності передбаченої ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», 2) стягнути з відповідача на користь позивача витрачені на купівлю товару грошові кошти в сумі 2062,14 грн., яка складається з вартості купленого товару - 1949,00 грн., комісії за оформлення кредиту 0,19 грн., сплачених відсотків, за кредит 52,95 грн., вартість доставки товару - 60 грн., 3) стягнути кошти витрачені на повернення товару в сумі 105,60 грн., яка складається з: вартість конверту 2,00 грн., вартість відправлення запиту на надання адреси для повернення товару 46,84 грн., вартість відправки товару 50,76 грн., вартість зворотної доставки неприйнятого відправляння 6,00 грн., 4) залишити у власності позивача придбаний товар без обов`язку його повернення продавцю та без обов`язку сплати його вартості, 5) стягнути з відповідача на користь позивача неустойку в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожен день затримки повернення грошей починаючи з 04.10.2020 року, що станом на 28.01.2021 року становить 2260,84 грн., 6) стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 1500,00 грн.. Надходження позовної заяви та інших заяв до суду 01.02.2021 року ухвалою суду прийнято до розгляду цивільну справу № 415/579/21 та відкрито провадження у справі. Доводи особи, яка подала позов Позовна заява мотивована тим, що позивач вважає що дії відповідача щодо ухилення від прийняття товару, що не підійшов та не повернення коштів, сплачених за товар є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в прохальній частині позову просив розглядати справу без його участі, на позовних вимогах наполягає, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа підприємець [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за наявності всіх наступних умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи. Фактичні обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що згідно з роздруківкою з сайту [INFO], пропонуванні ці №SO29247, дата оферти - 27.08.2020 року, код товару: 4060477090207, вартість товару - «Полуботинки треккинговые Jack Wolfskin VOJO HIKE 2 TEXAPORE LOWM (4032361-6350)(10)» (мовою оригіналу) становить 1949,00 грн. Згідно з довідкою від 08.10.2020 року, виданою АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] про те, що у АТ КБ «Приватбанк» має наступну кредитну угоду, яку було оформлено на: [INFO]/shop/product/confirmation: № договору 20082730119374, найменування activezone, валюта UAN, строк договору 5 місяців, сума кредиту 1949,00 грн. Згідно з заявою від 05.09.2020 року, [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] з проханням надати необхідні дані для повернення товару, та здійснити повернення коштів за повернення товар. Згідно з листом від 01.12.2020 року, [PERSON] звернувся до Головного управління Національної поліції в Луганській області з проханням надати інформацію про отримувача коштів за кредитним договором №20082730119374. Згідно з відповіддю на запит від 29.12.2020 року наданою Головним управлінням Національної поліції в Луганській області [PERSON] , за фактами, вказаними у його зверненні проводилась перевірка, в ході якої відомостей які б вказували на склад адміністративного або кримінального правопорушення встановлено не було. Згідно з довідкою №5734 від 23.12.2020 року про результати розгляду звернення [PERSON] , наданою Лисичанським ВП ГУНП в Луганській області, інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю розкривається банками за рішенням суду, в діях продавця не вбачаються ознаки складу злочину передбаченого ст.. 190 КК України, таким чином звернення [PERSON] розглянуто відповідно до вимог ЗУ «Про звернення громадян». Згідно з квитанціями підтверджено суму на купівлю товару в розмірі 2062,14 грн. Згідно з квитанціями підтверджено суму на повернення товару в розмірі 105,60 грн. Мотивувальна частина Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 5 ст. 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Відповідно до ч. 3 ст. 698 ЦК України, до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку, є договором, укладеним на відстані. Права споживача в разі укладення договору на відстані регулюються ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», яка є спеціальною для такого виду договорів. Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» положення цієї статті не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються: 1) правочинів з нерухомим майном, крім оренди такого майна; 2) правочинів з цінними паперами; 3) фінансових послуг; 4) продажу товарів торговельними автоматами; 5) телекомунікаційних послуг; 6) правочинів, здійснених на аукціоні, якщо участь у ньому можлива і без використання засобів дистанційного зв`язку. Перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. У разі ненадання такої інформації суб`єкт господарювання несе відповідальність згідно із статтями 15 і 23 цього Закону. Факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Інформація, підтверджена таким чином, не може бути змінена продавцем (виконавцем) в односторонньому порядку. Підтвердження інформації не вимагається, якщо послуга надається засобами дистанційного зв`язку і оплачується через оператора телекомунікаційних послуг. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Таким чином судом встановлено, що саме між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу товару за допомогою засобів дистанційного зв`язку, а саме шляхом оформлення позивачем замовлення через інтернет - магазин, що розміщений на сайті [INFO] . Відповідно до ч. 4 і ч. 7 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору. До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою-дев`ятою статті 12 цього Закону. Відповідно до ч. ч. 5 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач повинен повідомити продавця (виконавця) про місце, де продукція може бути повернена. Договором може передбачатися, що продукція або результати робіт (послуг), що були надіслані поштою, повинні у разі розірвання договору також бути повернені поштою. Будь-які витрати, пов`язані з поверненням продукції, покладаються на продавця (виконавця). Продавець (виконавець) повинен відшкодувати витрати споживача у зв`язку з поверненням продукції. У разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, обов`язок споживача зберігати у себе продукцію припиняється по закінченні шістдесяти днів після її одержання. Якщо продавець (виконавець) не вживає заходів для повернення її собі протягом зазначеного періоду, така продукція переходить у власність споживача без виникнення зобов`язання з оплати її вартості. Судом встановлено, що 05.09.2020 року позивач повідомив про намір повернути товар поштою, що свідчить про підтвердження ним факту розірвання договору. Отже, з 05.09.2020 року у позивача виник обов`язок зберігати у себе продукцію протягом 60 днів, тобто до 04.11.2020 року. Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо споживачеві не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов`язків для споживача. У разі ненадання документа (електронного документа) або підтвердження інформації споживач повідомляє продавця (виконавця) про недійсність договору. Продавець (виконавець) протягом тридцяти днів з моменту одержання такого повідомлення повинен повернути споживачеві одержані кошти та відшкодувати витрати, понесені споживачем у зв`язку з поверненням продукції. Таким чином, з моменту розірвання договору у відповідача виник обов`язок повернути споживачеві протягом 30 днів з моменту одержання повідомлення про розірвання договору, одержані кошти та відшкодувати витрати, понесені споживачем у зв`язку з поверненням продукції, тобто повинен повернути кошти до 05.10.2020 року включно (05.09.2020 року одержано повідомлення про розірвання договору). Судом встановлено, що відповідач кошти позивачу не повернув. Судом встановлено, що договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, розірвано, позивач виконав обов`язок зберігати у себе продукцію по закінченні шістдесяти днів після її одержання. Продавець - відповідач не вживав заходів для повернення товару собі протягом зазначеного періоду, не отримав у відділені пошти товар, отже така продукція переходить у власність споживача - позивача без виникнення зобов`язання з оплати її вартості. Крім того, відповідно до ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Отже, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей до моменту коли продукція переходить у власність споживача, тобто за період з 06.10.2020 року, коли закінчився строк повернення одержаних коштів за продукцію по 04.11.2020 року, коли виникло право власності на продукцію у споживача. Судом встановлено, що вартість неустойки складає 584,70 грн. (30 днів * 19,49 грн. - один відсоток вартості продукції). Щодо стягнення витрат на купівлю товару та його повернення слід зазначити наступне. Відповідно до ч. ч. 5 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач повинен повідомити продавця (виконавця) про місце, де продукція може бути повернена. Договором може передбачатися, що продукція або результати робіт (послуг), що були надіслані поштою, повинні у разі розірвання договору також бути повернені поштою. Будь-які витрати, пов`язані з поверненням продукції, покладаються на продавця (виконавця). Продавець (виконавець) повинен відшкодувати витрати споживача у зв`язку з поверненням продукції. У разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, обов`язок споживача зберігати у себе продукцію припиняється по закінченні шістдесяти днів після її одержання. Якщо продавець (виконавець) не вживає заходів для повернення її собі протягом зазначеного періоду, така продукція переходить у власність споживача без виникнення зобов`язання з оплати її вартості. Судом встановлено, що позивачем підтверджено доказами витрати в сумі 2062,14 грн., та в сумі 105,60 грн., отже такі вимоги відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають задоволенню повністю. Щодо позовних вимог про притягнення до відповідальності відповідача слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації передбаченої у ч. 2 цієї статті суб`єкт господарювання несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування несуть відповідальність за: 1) відмову споживачу в реалізації його прав, установлених частиною першою статті 8, частиною першою статті 9 і частиною третьою статті 10 цього Закону, - у десятикратному розмірі вартості продукції виходячи з цін, що діяли на час придбання цієї продукції, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 4) виготовлення або реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів стосовно безпеки для життя, здоров`я та майна споживачів і навколишнього природного середовища, - у розмірі трьохсот відсотків вартості виготовленої або одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб`єкт господарської діяльності не веде обов`язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 5) реалізацію продукції, забороненої відповідним державним органом для виготовлення та реалізації (виконання, надання), - у розмірі п`ятисот відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб`єкт господарської діяльності не веде обов`язковий облік доходів і витрат, - у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 6) реалізацію небезпечного товару (отрути, пестицидів, вибухо- і вогненебезпечних речовин тощо) без належного попереджувального маркування, а також без інформації про правила і умови безпечного його використання - у розмірі ста відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, але не менше двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб`єкт господарської діяльності не веде обов`язковий облік доходів і витрат, - у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 7) відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію або продавця (у випадках, визначених Законом України "Про електронну комерцію") - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб`єкт господарської діяльності не веде обов`язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 8) створення перешкод службовим особам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, та структурного підрозділу з питань захисту прав споживачів органу місцевого самоврядування у проведенні перевірки якості продукції, а також правил торговельного та інших видів обслуговування - у розмірі від одного до десяти відсотків вартості реалізованої продукції за попередній календарний місяць, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб`єкт господарської діяльності не веде обов`язковий облік доходів і витрат, - у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 9) невиконання або несвоєчасне виконання припису посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, про усунення порушень прав споживачів - у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 10) реалізацію товару, строк придатності якого минув, - у розмірі двохсот відсотків вартості залишку одержаної для реалізації партії товару, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 11) порушення умов договору між споживачем і виконавцем про виконання роботи, надання послуги - у розмірі ста відсотків вартості виконаної роботи (наданої послуги), а за ті самі дії, вчинені щодо групи споживачів, - у розмірі від одного до десяти відсотків вартості виконаних робіт (наданих послуг) за попередній календарний місяць, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 12) обмеження або відмову в реалізації прав споживачів, установлених частиною другою статті 17 цього Закону, - у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Судом встановлено, що позивачем не зазначено за яке саме порушення відповідача слід піддати відповідальності, отже такі вимоги не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 1500 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України,моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, необхідне відмовити, оскільки будь-яких доказів всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач суду не надав на належне обґрунтування позовних вимог щодо завдання такої шкоди і крім того, її відшкодування саме в розмірі 1500 грн. Відповідно до п. 3. ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: partial