Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

У грудні 2020 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, визначити місце проживання дитини з позивачкою та стягнути з відповідача судові витрати на користь позивачки в повному обсязі. Позивачка посилається на те, що з 26 жовтня 2008 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. 3 2016 року сімейні відносини сторін фактично припинилися. У вересні 2019 року між сторонами виник гострий конфлікт, який триває досі. Тому Позивачкою було подано до Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву про розірвання шлюбу (справа №369/12976/20). Від шлюбу у сторін є неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на повному утриманні матері та проживає з нею. Відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання своєї малолітньої дитини, а тому вихованням останньої займається позивачка самостійно, а також несе всі матеріальні витрати на її утримання. Позивачка просила суд визначити місце проживання дитини з матір`ю з наступних підстав: відповідач не бере участь у веденні спільного господарства родини, участі у вихованні дитини не приймає: не цікавиться життям, навчанням, захопленнями дочки, фінансово не допомагає, не бере участі у вирішенні питань, що стосуються її здоров`я, розвитку особистих вмінь та навичок. Ухвалою від 25.01.2021р. відкрито провадження у справі, постановлено розглядати останню за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, встановлено учасникам процесу строки на подачу до суду заяв по суті справи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2021 року у справі №369/16695/20 було залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації - Виконавчий комітет Вишневої міської ради Бучанського району Київської області. Ухвалою від 21.10.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги визнав частково. У відзиві відповідач не заперечував проти задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір`ю - [PERSON] . Проте просив відмовити у позовних вимогах, що стосувалися стягнення аліментів у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття та в частині стягнення судових витрат. Одночасно з цим, відповідач не заперечував проти стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Представник третьої особи направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Оскільки відповідно до положень ЦПК України розгляд вказаної справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, тому у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 жовтня 2008 року між [PERSON] (далі за текстом Позивач) та [PERSON] (далі за текстом Відповідач), було укладено шлюб, який зареєстровано Летківською сільською радою Тростянецького району Вінницької області, про що зроблено відповідний запис №12 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін є неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Позивач та спільна дитина сторін зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Директором Вишнівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1, в якій навчається дитина, - [PERSON] [INFO] було надано довідку, з якої слідує, що за результатами вивчення життєвих обставин сім`ї в період навчання з 01.09.2018р. по сьогоднішній час, [PERSON] , батько учениці, не реалізував його права та обов`язки щодо освіти та розвитку дитини. В повній мірі свої права та обов`язки щодо розвитку дитини в сім`ї, як особистості, реалізовує лише мати [PERSON] . Позивачка також сплачує медичні послуги дитини, що підтверджується актами про надані медичні послуги від 05.02.2019 р., 29.01.2019 р., 04.04.2019 р., 01.04.2019 р., 22.05.2019 р., 25.04.2019 р., 21.09.2019 р., 04.09.2019 р., 12.11.2019 р., 21.10.2019 р., 18.11.2019 р., 13.11.2019 р., 22.11.2019 р., 13.03.2020 р., 18.03.2020 р., 16.03.2020 р., 06.11.2020 р., 26.08.2020 р., 07.11.2020 р., 10.11.2020 р., 26.08.2020 р., 11.11.2020 р. в матеріалах справи. Згідно з дублікатами квитанцій, що наявні в матеріалах справи, відповідач надає матеріальну допомогу в грошовій формі, а саме на картковий рахунок позивачки. Відповідач зазначає, що на його утриманні знаходяться батьки, які є особами пенсійного віку. Згідно довідок № 134 та №135 виданих комунальним некомерційним підприємством "Центр первинної медико-санітарної допомоги Полонської міської ради Полонської міської обєднаної територіальної громади" мати, [PERSON] , перебуває на диспансерному обліку, потребує постійного медикаментозного та періодичного стаціонарного лікування та батько, [PERSON] , який також хворіє і перебуває на диспансерному обліку та потребує постійного медикаментозного та періодичного стаціонарного лікування. Вирішуючи вимогу про визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в інтересах дитини. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Виходячи з того, що відповідач визнав позовні вимоги у частині визначення місця проживання дитини з матір`ю, у суду відсутні докази на підтвердження неправомірної поведінки позивачки, яка б перешкоджала вихованню нею дитини, суд доходить висновку про необхідність визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, вони зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст. 141, 180 СК України). Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені в ст. 181 СК України, за змістом ч. 3 якої кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих учасниками справи доказів. За змістом ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Враховуючи викладене, суд при вирішенні позовної вимоги про стягнення аліментів з урахуванням стану здоров`я дитини, її віку, матеріального стану обох батьків, мінімального гарантованого та рекомендованого розмірів аліментів на дитину відповідного віку, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, відповідно дост. ст. 191, 180 СК України, і тому позов в цій частині підлягає задоволенню частково. Одночасно, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них; а також положення ст. 185 СК України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову Питання судового збору суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного

Outcome: partial