Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

У грудні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] (далі по тексту - позивач) до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] в інтересах якої діє законний представник [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - відповідач 3), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа), у якій позивач просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , а також зобов`язати відповідача 3 зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.05.2015 року позивачем було отримано ордер про право зайняття службового житлового приміщення у складі трьох осіб - квартири [ADDRESS] . Позивач разом із сім`єю вселився до вказаної квартири, де проживає там і на даний час, сплачує комунальні послуги. Після заселення у зазначену квартиру позивач з`ясував, що у ній зареєстровані відповідачі 1, 2, які фактично за вказаною адресою ніколи не проживали. Також позивач дізнався, що ще у червні 2014 року квартира незаконно відчужена [PERSON] іншій особі - [PERSON] , а реєстрація проживання відповідачів 1, 2 проведена без згоди дійсного власника.Реєстрація [PERSON] та [PERSON] у квартирі, що надана позивачу як службове житло, порушує права [PERSON] .Вказані обставини змушують останнього звернутись до суду з даним позовом. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 3 зазначила, що Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації не порушував прав позивача. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі 1, 2 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали, про що свідчать матеріали справи. Представник відповідача 3 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у поданому відзиві просив проводити розгляд справи за його відсутності, ухвалити рішення на підставі наявних матеріалів та відповідно до вимог закону. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без участі представника, у якій останній також просить ухвалити рішення з врахуванням інтересів неповнолітньої [PERSON] . Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності(ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 03.02.2020 року відкрито провадження у даній справі, призначено спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи. Протокольною ухвалою суду від 04.06.2020 року ухвалено допитати в якості свідка [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В ході розгляду даної справи встановлено наступні обставини. Як встановлено постановою Київського апеляційного суду від 23.04.2019 року у справі №761/44869/17 (а.с. 25-30), рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2013 частково задоволено позов Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , Головного управління юстиції у м. Києві та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] . Першою Київською державною нотаріальною конторою 17.04.2009 на спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] . Цим рішенням встановлено, що заповіт на спірну квартиру не засвідчувався у встановленому законом порядку та є нікчемним. В іншій частині позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.10.2013, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2013 рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові скасовано та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 29.07.2009 між [PERSON] та [PERSON] , визнано цю квартиру відумерлою спадщиною, витребувано майно у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та передано спірну квартиру у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08.08.2013 в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом залишене без змін. 27.04.2014 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 661 спірну квартиру зарахована до комунальної власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради та передано до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. На підставі договору купівлі - продажу 14.06.2014 [PERSON] відчужила спірну квартиру [PERSON] . На підставі розпоряджень Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 19.03.2015 № 143 та від 09.04.2015 за № 201 видано ордер № 5104 від 15.05.2015 на спірну квартиру на ім`я [PERSON] . Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надав суду пояснення, що [PERSON] та [PERSON] у кв. [ADDRESS] ніколи не проживали, з моменту видачі йому ордеру у зазначеній квартирі проживає [PERSON] разом із своєю сім`єю. Як вбачається із листа Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 22.10.2019 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вищевказаною адресою з 12.07.2014 року (а.с. 37). За таких обставин, наведені докази у справі вказують про не проживання відповідачів 1,2 у вказаній квартирі. Як передбачено ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із ч. 1 ст. 163 ЖК Української РСР у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами,наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (п.9 Постанови). Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Як встановлено в судовому засіданні, реєстрація місця проживання відповідачів 1, 2 проведена без згоди дійсного власника - територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, [PERSON] та [PERSON] не являються членами сім`ї [PERSON] , якому надано право на зайняття службового житла, вказані відповідачі не є особами, яким надано право користуватись службовим житлом на підставі ордеру №5104 нарівні з позивачем, їх реєстрації у квартирі, що надана [PERSON] як службове житло порушує права останнього, а тому, вимога про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Між тим, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовної заяви в частині зобов`язати відповідача 3 зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] . Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Отже, суд не вбачає законних підстав для зобов`язання відповідача 3 зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] , оскільки в розумінні норм статті 4 ЦПК України дана вимога є передчасною, так як права позивача в даному випадку не порушені, а наявність вказаного рішення суду, що набрало законної сили, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів 1, 2 в цій квартирі. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial