Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обгрунтування У січні 2019 року позивач подала до Арбузинського районного суду Миколаївської області позов, яким висунула вимоги про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини та суми на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Зокрема, позовні вимоги обгрунтувала тим, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого має малолітнього сина. Але фактично шлюбні відносити припинені, дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, у той час як, жодних інших джерел доходу, окрім соціальних виплат на дитину, вона не має. Натомість, як слідує із позовної заяви, відповідач перебуває у працездатному віці, працює неофіційно, має нерегулярний і мінливий дохід та будь - яких інших осіб, як то неповнолітніх чи непрацездатних, не утримує. Тож, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитино повноліття. Також просила стягнути з відповідача на її користь 1000,00 грн. щомісячно і до досягнення дитиною трьох років. Процесуальні дії у справі Провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2019 року, після усунення недоліків позовної заяви, розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2019 року судом витребувано докази за власною ініціативою у порядку ч.2 ст. 13 ЦПК України, позаяк, це було необхідно для захисту прав та інтересів малолітньої дитини. Позиція сторін Позивач в судове засідання не з`явилась, про його дату, час і місце повідомлена належно, надала заяву, якою просила розглянути справу за її відсутності та висловила позицію про підтримання своїх вимог. Відповідач в судове засідання також не прибув, про його дату, час і місце повідомлений належно, причин неявки не зазначив, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Крім того, направив до суду письмові пояснення, із яких слідує, що він не заперечує проти сплати аліментів на утримання сина та позивачки, проте, заявлений розмір вважає необгрунтованим. Зокрема, посилався на те, що він та дитина здорові, ніяких хронічних захворювань не мають. Ні він, ні позивач будь - яких осіб, які перебувають у них на утримання, також не мають. Крім того, відповідач апелював до того, що він не працює, жодних доходів не має, проживає з батьками і перебуває на їх утриманні. Так, соціальну допомогу та допомоги по безробіттю не отримує, земельної ділянки, іншого нерухомого чи рухомого майна на праві власності не має, членом особистого селянського господарства не являється. За таких обставин, відповідач вказує на те, що сплачувати аліменти на утримання дитини та дружини у заявленому останньою розмірі не взмозі, проте, реально матиме змогу утримувати дитину, сплачуючи щомісячно мінімальний гарантований розмір аліментів, який на сьогоднішній день становить 813,00 грн. Стосовно ж утримання дружини, то відповідач просив суд стягнути із нього 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, з підстав, що викладені ним у письмових поясненнях. Тож, суд, з огляду на положення ч.1 ст. 223 ЦПК України, за таких обставин, не убачав перешкод для вирішення справи по суті за відсутності сторін, у той час, як останні належно повідомлені про дату, час і місце судового засіданні, а також подали письмові заяви про розгляду справи без їх участі. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених позивачем У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, дослідивши надані йому докази та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини і зробив такі висновки. В судовому засіданні установлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 18 серпня 2017 року Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про що складено відповідний актовий запис № 159. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , який народився [INFO] . Дитина проживає разом з позивачкою, що не заперечується відповідачем, у той час як остання, отримує щомісячно одноразову допомогу при народженні однієї дитини в розмірі 860,00 грн. ( а.с. 11). Відповідач же, як слідує із його пояснень, проживає окремо. Між тим, стаття 180 СК України установлює обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок, виходячи із аналізу вказаної правової норми, стосується обох батьків. При цьому, способи виконання батьками цього обов`язку визначаються за домовленістю між ними, а за домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі ( ч.1,2 ст. 181 СК України). Та у цьому випадку, суд не установив наявності між сторонами домовленості щодо способів утримання їх спільної дитини, чи то у грошовій, чи то у натуральній формі, що прямо випливає із змісту позовної заяви і не заперечується відповідачем. Натомість відповідач пред`явлений до нього позов визнав частково. За такого, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормою ч.3 ст. 181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка ж від заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом ( ч.1 ст. 183 СК України). Але за заявою одержувача, у даному випадку позивача, суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі, що прямо визначено ч.1 ст. 184 СК України. Тож, виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, слідує, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Та у будь - якому випадку при визначення розміру аліментів суд ураховує обставини, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України. Тому у цьому аспекті суд бере до уваги вік, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, матір якої отримує допомогу при народженні дитини у розмірі 860,00 грн. щомісячно, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, який, на обліку у Веселинівській районній філії Миколаївського обласного центру зайнятості не перебуває, виплата допомоги по безробіттю йому не здійснювалась, на обліку в управлінні соціального захисту населення не перебуває, членом особистого селянського господарства не являється, земельної ділянки на праві власності чи користування не має, іншим нерухомим та рухомим майном не володіє, починаючи із третього кварталу 2018 року доходів не має, виконавчі провадження, у тому числі й про стягнення аліментів, щодо відповідача відсутні. А як наслідок, з урахуванням викладеного, з огляду на обов`язок відповідача утримувати свою дитину, суд приходить до висновку, що він має сплачувати аліменти на утримання свого сина, та оскільки сторони добровільно не дійшли згоди про утримання сина, то розмір аліментів повинен визначити суд. У цьому контексті, суд виходив із того, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ч.2 ст. 182 СК України). А відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789- ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тож, інтереси та потреби дитини превалюють у даному, конкретному випадку, а той факт, що відповідач не працює і не має доходів, не може бути для суду переконливим аргументом для вкрай значного зменшення розміру аліментів на утримання дитини, відносно того, що заявлений позивачем. Суд, при цьому, зважає ще й на те, що відповідач не несе будь - яких витрат на утримання інших осіб, не має важкого чи хорнічного захворювання, перебуває у працездатному віці, а батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. За такого суд, контексті установлених ним фактичних обставин, із числа регламентованих ч.1 ст. 182 СК України, з огляду на заяву позивача про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1 800,00 грн. Стосовно ж твердження відповідача про те, що він згодний на сплату аліментів у розмірі 813, 00 грн., то суд звертає увагу, що ч.2 ст. 182 СК України визначено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, ця норма встановлює розмір аліментів на дитину, який за жодних обставин не може бути меншим, проте, суд вкотре наголошує, що він виходить із пріоритету інтересів саме дитини, але, зважає й на матеріальний стан платника. Так, у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Тож, у цьому випадку, суд вважає, що розміром аліментів, необхідним для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини буде саме 1 800, 00 грн., позаяк, відповідач довів лише сам факт відсутності у нього заробітку, а не скрутне матеріальне становище або ж неспроможність сплачувати таку. Тому суд ще раз наголошує, що той факт, що відповідач не працює і не має будь - яких інших джерел доходу не можу бути вагомим аргументом на його користь у частині значного зменшення розміру аліментів, у той час як визначений судом розмір не лише вдвічі більшим за той, на сплату якого він погодився. Матеріальний же стан позивача не впливає на право отримувати аліменти на утримання дитини та визначення їх розміру, позаяк, суд враховує спроможність платника у кожному конкретному випадку, у той час, обов`язок утримувати дитину стосується обох батьків і звертає увагу на те, що аліменти мають чітко визначене цільове призначення щодо задоволення потреб дитини і їх розмір жодним чином не може ставитись у залежність від доходу того з батьків, з ким проживає дитина. Як наслідок, суд відхиляє доводи відповідача, висловлені ним у письмових запереченнях щодо недоведеності матеріального забезпечення позивачки. Проте, суд вважає такою, що не підлягає до задоволення вимога позивача у частині того, що розмір аліментів, за умови їх стягнення у твердій грошовій сумі, має бути не меншим 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як було вказано вище, частина 2 статті 182 СК України визначає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте, у цьому випадку, за заявою позивача/стягувача, суд, за приписами ч.1 ст. 184 СК України, визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі, і не може ставити її у залежність від зміни розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позаяк, аліменти у цьому випадку підлягають стягненню виключно у твердій грошовій сумі і виключно у тому розмірі, що визначений судом у рішенні, яке набрало законної сили. Тому за таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, позов у частині стягнення аліментів на на утримання дитини підлягає частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1 800,00 грн., без визначення мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину. Крім того, за правилами ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду із дня пред`явлення позову, а тому у цій ситуації їх слід стягувати з 18 січня 2019 року, тобто з дня пред`явлення позову до суду та згідно п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Стосовно ж вимоги про стягнення коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, то суд виходить із такого. Відповідно до ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу ( ч.4 ст. 84 СК України). Тож, ураховуючи той факт, що позивач визнав свою спроможність утримувати дружину, проте, у розмірі 500,00 грн., то суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні цієї вимоги з огляду на права матері, із якою проживає дитина. Зокрема, суд установив наявність усіх передумов, за яких норма ч.2 ст. 84 СК України може бути застосована, як то, позивач є дружиною відповідача, дитина проживає разом з нею, при цьому, її матеріальне становище не має значення, а так само і те, чи вона працює. Та у цьому випадку, суд повинен оцінити спроможність відповідача надавати утримувати дружину. Як установлено вище, відповідач не працює і доходів не має, при цьому, має сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1 800,00 грн., як наслідок, суд погоджується із його позицією щодо можливості утримувати дружину шляхом сплати на її користь 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. Тобто, і ця вимога також підлягає частковому задоволенню, як і позов [PERSON] в цілому. Щодо розподілу судових витрат На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. Тож, у цьому випадку, з урахуванням часткового задоволення позову, він підлягає розподілу за правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, має бути покладений на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи дане питання, суд виходив із положень ст. 176 ЦПК України щодо ціни позову. Зокрема, з урахуванням двох вимог, з огляду на положення п.п. 3, 4, 10 ч.1 ст. 176 ЦПК України, ціна цього позову складає 48 000,00 грн. ( за вимогу про стягнення аліментів - 2000,00 грн. х 6 місяців = 12 000,00 грн. та вимогу про стягнення утримання на дружину - 1000,00 грн. х 36 місяців = 36 000,00 грн.). Тож, 1% ціни цього позову становитиме 480,00 грн., проте, згідно ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" він не може бути меншим, аніж 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на сьогоднішній день становить 768, 40 грн. Та враховуючи, що позов було задоволено у цілому на 82, 5 %, то з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 633, 93 коп., що є сумою, пропорційною розміру задоволених позовних вимог. З цих мотивів,

Outcome: partial