Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.01.2019 відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2018 року звернувся до Деснянського УП НУ НП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно [PERSON] та її адвоката Гулько Ж.В. за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яка зареєстрована в управлінні поліції за вхідним номером М-5395. Однак станом на 24 жовтня 2018 року вказані відомості не були внесені до ЄРДР та не розпочато досудове розслідування. В зв'язку з чим позивач [PERSON] звернувся до слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва зі скаргою та просив зобов'язати службових осіб Деснянського УП ГУ НП у м. Києві внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР. 26 жовтня 2018 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва (справа № 754/14812/18) задоволено скаргу в повному обсязі. Однак, незважаючи на неодноразові звернення позивача до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві, так і невідомо про стан досудового розслідування, зокрема, щодо виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року. Тому 05 грудня 2018 року на особистому прийомі позивач звернувся до керівника Київської місцевої прокуратури № 3 та передав йому заяву, щодо тяганини посадовими особами Деснянського УП ГУНП у м. Києві у досудовому розслідуванні кримінального провадження відносно [PERSON], та Гулько Ж.В. Таке відношення влади до позивача, як громадянина України обурило та створило для нього психотравмуючу ситуацію. Протиправні дії відповідача спричинили моральному шкоду, тому що весь період намагання поновити порушені права, життя було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями. Внаслідок протиправних дій відповідача позивач зазнав моральних страждань, які призвели до позбавлення його можливостей реалізації своїх звичок і бажань, які він міг би реалізувати не витрачаючи часу на підготовку заяв, звернень, скарг та судового позову. У зв'язку з викладеним вище позивач просить суд стягнути з відповідача - Державної казначейської служби України на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) гроші кошти у сумі 1000000 гривень в якості компенсації за нанесену йому моральну шкоду. 14.02.2019 від представника відповідача Головного управління Національної поліції в місті Києві [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач не довів, яких саме зазнав моральних чи фізичних страждань, а також не надав належних доказів, які б свідчили про негативні наслідки, що вплинуло на зміну звичайного способу його життя, не представлено доказів на підтвердження вказаних ним обставин у зв'язку з чим позовні вимогах про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Позивач [PERSON] в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в місті Києві [PERSON] в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, посилаючись на докази, які викладені в відзиві та просила відмовити. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судові засідання не з'явився, повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки, будь-яких заяв та відзиву до суду не надходило. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 16 жовтня 2018 року позивач звернувся до Деснянського УП НУ НП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення відносно [PERSON] та її адвоката Гулько Ж.В. за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яка зареєстрована в управлінні поліції за вхідним номером М-5395. Однак станом на 24 жовтня 2018 року вказані відомості не були внесені до ЄРДР та не розпочато досудове розслідування. 24 жовтня 2018 року [PERSON] звернувся до слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність службових осіб Деснянського УП ГУНП у м. Києві, яка полягає у невнесені відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. 26 жовтня 2018 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва (справа № 754/14812/18) задоволено скаргу в повному обсязі та зобов'язано службових осіб Деснянського УП ГУНП у м. Києві, у відповідності до вимог ст. 214 КПК України внести до ЄРДР відомості за заявою [PERSON] за вх.№ М-5395 від 16.10.2018 про вчинення кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. На даний час остаточне процесуальне рішення по вказаному кримінальному провадженню, за доводами позивача, які не спростовані відповідачем, не прийнято. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Вказана правова позиція підтверджується, зокрема, постановою Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини 2 статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Вказана правова позиція підтверджується, зокрема, постановою судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17. Окрім цього, згідно з частиною 3 статті 19 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). В судовому засіданні є доведеним той факт, що позивачеві були спричинені моральні страждання, які змінили його нормальний життєвий ритм, а тому,

Outcome: partial