Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», стверджуючи, що між ним та банком 03 липня 2007 року був укладений кредитний договір № ODКТGА00000274, відповідно до умов якого банк надав йому кредит в сумі 32000,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених кредитним договором та додатковими угодами до нього, що складають невід'ємну частину цього договору, кредит наданий на споживчі потреби, на строк користування по 03 липня 2014 року зі сплатою щомісячно 615,18 доларів США. 09 березня 2011 року з Відповідачем укладено додаткову угоду до кредитного договору № ODKTGA00000274, відповідно до умов якої Позивач та Відповідач домовилися збільшити строк повернення кредиту до 09.03.2021 року та зменшити щомісячний платіж до 455,37 доларів США. 18 червня 2013 р. з Відповідачем укладено додаткову угоду до кредитного договору № ODKTGA00000274, відповідно до умов якої Позивач та Відповідач домовилися встановити щомісячний платіж в розмірі 488,15 доларів США. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору Відповідачем порушено його права, як споживача, на інформацію, що передбачена ст.11 ЗУ ««Про захист прав споживачів», а саме щодо отримання споживачем інформації про: існуючі умови кредитування зі стислим описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість сайту та вартість послуг по оформленню договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням і поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення та інші; варіанти повернення кредиту, у тому числі кількість платежів, їх частоту та об'єми; податковий режим оплати процентів, державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може отримати детальну інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; детальний опис загальної вартості кредиту для споживача; продукцію та включення в договір умов, що обмежують права споживача. Вказані вимоги відповідачем не виконано, не зважаючи на те, що ці умови є суттєвими для укладення договору. Також не враховано, що єдиним законним засобом платежу на території України є гривня, операції з використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу потребують індивідуальної ліцензії, згідно положенням Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», якої у відповідача не має, а тому безпідставно у договір включено умови про надання кредиту в іноземній валюті, у договорі кредитні суми зазначені у доларах США, у тому числі і платежі по поверненню кредиту, що не відповідає Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Закону України «Про платіжні системи та перевід грошових коштів в Україні». Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, оскільки у зв'язку з курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду його, як споживача прав. Також позивач стверджує, що його було введено в оману, а саме не було ознайомлено з усіма програмами кредитування Відповідача і відмінностями між ними, відповідно до яких йому не була надана можливість самостійно вибирати валюту. На час надання кредиту курс гривні до інших іноземних валют був стабільний на протязі досить тривалого часу, тому підстав прогнозувати різке підвищення курсу валют у подальшому не було, йому не було розтлумачено (зрозуміло) та не давала згоди на те, що ціна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану Позичальника. Також позивач, уточнивши позовні вимоги, стверджував, що з метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором № ODКТGА00000274 від 03.07.2007 року, того самого дня між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого він передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS]. Проте на момент укладення вказаного вище договору іпотеки в квартирі були прописані його донька [PERSON] та її малолітній син [PERSON]. В зв'язку з тим, що на час укладення спірного договору іпотеки, в квартирі був прописаний та фактично проживав малолітній онук - [PERSON], вказаний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. У разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. В матеріалах кредитної справи та в матеріалах цивільної справи немає відповідного висновку органу опіки та піклування щодо можливості укладення спірного договору. Позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсним кредитний договір № ODКТGА00000274 від 03.07.2007 року, визнати недійсним договір іпотеки від 03.07.2007 року, укладений між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк», який зареєстровано у реєстрі за №2697, виключити предмет іпотеки квартиру за адресою: [ADDRESS], з Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна, яка зареєстрована в реєстрі за №89/2007. Позивач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Додатково позивач зазначав, що на цей час згідно наданого банком розрахунку він уже сплатив по кредиту 51\~000 дол. США, однак закрив тіло цього кредиту лише у сумі 7000 дол. США. Тому умови кредитного договору є несправедливими. Представник відповідача надав суду письмові заперечення, у яких вказував, що банк свої зобовязання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме видав позивачу кредит у розмірі 32000,00 доларів США, а відповідач в порушення умов договору не здійснював погашення заборгованості за кредитом. Банком на виконання положень Закону України «Про захист прав споживачів» було надано всю необхідну інформацію у письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Посилання позивача на те, що операції з надання коштів за кредитним договором, а також погашення кредитної заборгованості у іноземній валюті потребують індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операції, є хибними. Також вказували, що позивачем свідомо укладений договір іпотеки, і при цьому надано довідку про непроживання дітей у предметі іпотеки, що і стало підставою посвідчення договору іпотеки без залучення органу опіки та піклування. Крім того, не надано доказів наявності права дитини на житло на момент укладання договору іпотеки, а також не доведено, що надання житла в іпотеку суперечить правам та інтересам дитини. У звязку з вищенаведеним, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, а також просили застосувати строки позовної давності до позову, адже кредитний договір укладений у 2007 році, а позивач подав позов лише у 2015 році. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] позов не визнавав з вищезазначених підстав та просив відмовити у його задоволені у повному обсязі. Приватний нотаріус Котовського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] і представник Органу опіки й піклування Котовської міськради у судове засідання не зявились, були повідомлені про день, час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Свідок з боку позивача [PERSON] у судовому засіданні показала, що є рідною дочкою позивача і у спірній квартирі проживає з дитинства. В 1999 році вона вийшла заміж і разом з батьками, меншою сестрою і чоловіком стали проживати у цій квартирі. В 2002 році у них родився син [PERSON], який також став проживати з ними у цій квартирі. Іншого житла у них не було. В 2007 році батько вирішив взяти кредит у банку для будівництва власного будинку у с.Любомирка. Однією із вимог банку було виписка з квартири неповнолітніх. Тому 17 липня 2007 року вона формально виписалась із сином із цієї квартири. Однак фактично продовжували в ній проживати, оскільки іншого житла не було. Вислухавши сторони, покази свідка та дослідивши докази по справі, вислухавши пояснення сторін, свідка, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 03 липня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») був укладений кредитний договір № ODКТGА00000274, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у сумі 32000,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених кредитним договором та додатковими угодами до нього, що складають невід'ємну частину цього договору, кредит наданий на споживчі потреби, на строк користування по 03 липня 2014 року зі сплатою щомісячно 615,18 доларів США. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором № ODКТGА00000274 від 03.07.2007 року, між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПТ КБ «Приватбанк») 03.07.2007 року було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] 09 березня 2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено додаткову угоду до кредитного договору № ODKTGA00000274, відповідно до умов якої Позивач та Відповідач домовилися збільшити строк повернення кредиту до 09.03.2021 року та зменшити щомісячний платіж до 455,37 доларів США. 18 червня 2013 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено додаткову угоду до кредитного договору № ODKTGA00000274, відповідно до умов якої Позивач та Відповідач домовилися встановити щомісячний платіж в розмірі 488,15 доларів США. Позивач не заперечує, що вказані договори він дійсно підписував. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи та поясненнями сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України з зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 198 ГК України, грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити, розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконанні зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону. Законом України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що Банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензії надається Національним банком України (ст. 19). Відповідно до ст. 47 ЗУ «Про банки банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Частиною 1 ст.49 цього Закону розміщення залучених коштів від свого імен визнається кредитною операцією. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківські діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. 04.12.2001 року закритому акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» зареєстрованому Національним банком України в Державному реєстрі банків 19.03.1992 року за номером 92, видано банківську ліцензію № 22 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність"; 29.07.2003 р. ЗАТ КБ «Приватбанк» видано дозвіл № 22-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України „Про банки і банківську діяльність", згідно з додатком до цього дозволу; Згідно додатку до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року наведено перелік операцій з валютними цінностями, які має право здійснювати ЗАТ КБ «Приватбанк», серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; відкриття кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; Таким чином, відповідно до положень ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати операції з іноземкою валютою, у тому числі операції з надання кредитів і іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валют грошового зобов'язання за Кредитним договором відповідає вимогам законодавства. В «Узагальненнях судової практики розгляду цивільних справ, які виникають кредитних правовідносин» (2009-2010 рр.), наданих Верховним судом Україні зазначається, що правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземні: валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, стриманої у встановленому порядку. Тому при розгляд спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства. У п. 11 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», розяснено: « У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору». Таким чином, доводи позивача про недійсність кредитного договору через відсутність у позичальника індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу є безпідставними. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. Отже, одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України, та межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, що обумовлюють розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Відповідно до статті 204 ЦК України, в якій закріплено презумпцію правомірності правочину, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов'язки, доки презумпція не буде спростована. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», передбачається що договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Згідно з ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції , чинній на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Вартість кредиту може складатися з: процентів за користування кредитом; комісійної винагороди; інших платежів, які зобов'язаний сплатити Позичальник при отриманні кредиту. Сукупність зазначених платежів становить загальну вартість кредиту. Укладаючи договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак, з власної ініціативи приймає його умови. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Між тим, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Також не знайшли свого підтвердження ті обставини, що укладання договору відбулося під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Таким чином, посилання позивача на обставини, які відповідно до положень закону можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, не знайшли свого підтвердження. [PERSON], підписавши кредитний договір № ODКТGА00000274 від 03.07.2007 року, погодився з умовами договору, а тому був обізнаний про розмір процентних ставок та ознайомлений з усіма тарифами банку. Підписуючи договір,\~позивач був ознайомлений з його умовами та наслідками, погоджувався з ними, зокрема, з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США, доказів на підтвердження факту вчинення банком щодо нього дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи його інтересів суду не надала, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст.\~10,\~60 ЦПК України). Таким чином суд дійшов до висновку, що договір споживчого кредиту укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Таким чином, відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не навів доказів щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав, а тому позовні вимоги у частині визнання недійсним кредитного договору задоволенню не підлягають. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-1341цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Щодо позовних вимог у частині визнання недійсним договору іпотеки, суд приходить до наступного. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав про те, що на час укладення спірного договору іпотеки у квартирі постійно проживав його малолітній онук, отже на укладення такого договору необхідна була попередня згода органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди їх фізичному та розумовому проз ватку. Діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Отже, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням. Згідно довідки ПП «На-Добробут» №528 від 11 грудня 2015 року за адресою: [ADDRESS], проживали та були зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON] [PERSON] та її син [PERSON] були зняті з реєстраційного обліку по даній адресі 17 липня 2007 року. З копії паспорту [PERSON] також вбачається, що вона з 25 січня 1999 року та по 17 липня 2007 року була зареєстрована за адресою: [INFO]. Факт проживання малолітнього сина [PERSON] у спірній квартирі на час укладання договору іпотеки позивачем також підтверджується показами свідка [PERSON] Враховуючи, що на час укладення позивачем договору іпотеки в спірній квартирі проживав та був зареєстрований малолітній [PERSON], [INFO], а тому передача квартири, право користування якою зберігає малолітня дитина в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 16 вересня 2015 року № 6-392цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Оскільки суд дійшов до висновку про визнання недійсним іпотечного договору від 03 липня 2007 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], відтак слід застосувати наслідки недійсності правочину шляхом виключення предмету іпотеки - квартири за адресою: Україна, Одеська область, м. Котовськ, [ADDRESS] з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, яка зареєстрована в реєстрі за № 89/2007. Що стосується заяви банку про застосування наслідків спливу позовної давності, то оскільки відповідно до ч. 4\~ст. 261 ЦК України\~у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття, то у даному випадку цей строк, з огляду на її неповнолітній вік на день звернення до суду з позовом в її інтересах, ще не почав спливати і тому не міг бути пропущений.

Outcome: partial