Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 17489,91 грн. В обґрунтування позову зазначив, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: [INFO] (далі Квартира), і є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, їм відкрито абонентський особовий рахунок № 461241. Відповідачі не сплачували в повному обсязі за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що призвело до утворення наступної заборгованості: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.12.1999 р. по 29.02.2016 р. у розмірі 10866,11 грн.; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.05.2010 р. по 29.02.2016 р. у розмірі 4033,47 грн.; суму індексу інфляції - 2328,97 грн.; три відсотки річних від простроченої суми - 261,36 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та доводи, викладені в позові, просив задовольнити позов у повному обсязі, заперечував проти застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначили, що в заяві відсутня інформація про реєстрацію особового рахунку, тобто на кого саме оформлений особовий рахунок на сплату комунальних платежів за адресою: [ADDRESS], 938. При вивченні матеріалів справи ними не було знайдено копії договору, підписаного з КП «Харківводоканал». За відсутності договору є незрозумілими підстави нарахування штрафних санкцій. До позовної заяви не долучено розрахунок індексу інфляції та 3 % річних. Таким чином, не зрозуміло, з якої саме дати нараховувалися ці штрафні санкції та по якій формулі. Згідно ст. 258 ЦК України при нарахуванні штрафних санкцій застосовується строк позовної давності один рік. У позовній заяві зазначено, що позивач звертався до відповідачів з рахунком-попередженням про існуючу заборгованість та попередженням про негайну сплату. Але відповідач жодного листа від позивача не отримував, також у матеріалах справи відсутній доказ про вручення йому рахунку попередження. Крім того, законодавством України не передбачено сплату 3 % річних та індексу інфляції. За адресою Квартири зареєстровані він, його матір та брат. Нумерація його квартири 937 938, оскільки Квартира, в якій вони проживають, складається з двох кімнат № 937 та № 938. В судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначив, що позовні вимоги він визнає частково, а саме з урахуванням строків позовної давності, за останні три роки, та в частині стягнення заборгованості з двох осіб, а саме з нього та [PERSON], оскільки [PERSON] значний час фактично проживають за іншою адресою, що підтверджується відповідною довідкою. Довідки щодо непроживання матері з сестрою за адресою Квартири у них відсутні, оскільки комендант гуртожитку письмово підтвердити факт їх не проживання в гуртожитку не може. Також уточнив, що їх родина займає дві кімнати у вказаному вище гуртожитку, а саме кімнати 937 та 938. Він за адресою Квартири зареєстрований, але також фактично не проживає. Представник відповідача в судовому засіданні наполягав на відсутності підстав для стягнення з відповідачів суми боргу з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції, зазначивши, що органами державної влади не приймались нормативні акти щодо стягнення вказаних платежів із споживачів комунальних послуг. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також заперечень проти позову, суду не надали. В письмових поясненнях по суті заперечень відповідача [PERSON], представник КП «Харківводоканал» зазначив, що законодавством передбачений двосторонній обовязок щодо укладення договору про надання житловокомунальних послуг, у звязку з чим споживачі зобовязані сплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житловокомунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Несвоєчасне та не в повному обсязі внесення плати за надані послуги централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] є простроченням виконання грошового зобовязання і підставою нарахування індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми грошового зобовязання. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з довідки № 5674 від 04.09.2016 року, виданої КП «Жилкомсервіс», довідки № 689 від 13.02.2017 року, виданої КП «Жилкомсервіс», а також даних адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, відповідачі зареєстровані за адресою: [INFO], 938, і є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, які надає позивач. Заборгованість відповідачів за вказані вище послуги складає 17489,91 грн., з яких: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.12.1999 р. по 29.02.2016 р. у розмірі 10866,11 грн.; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.05.2010 р. по 29.02.2016 р. у розмірі 4033,47 грн.; суму індексу інфляції - 2328,97 грн.; три відсотки річних від простроченої суми - 261,36 грн. Згідно ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартплати за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Відповідно до ст. 162 ЖК УРСР плата за комунальні послуги в квартирі, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Обов'язок споживачів своєчасно сплачувати за житлово-комунальні послуги, у тому числі і за послуги водопостачання та водовідведення, передбачений ст. 68 ЖК УРСР, ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Згідно вимог п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», споживач зобовязаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Згідно п. 17 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. №630, послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Пунктом 18 вказаних Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць; плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення заборгованості за надані послуги, а також 3 % річних та індексу інфляції. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України, загальна позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу, складає три роки. Згідно з ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач звернувся до суду з дійсним позовом 16.03.2016 року. Позивачем не надано суду розрахунок заборгованості відповідачів за період з 16.03.2013 року по 31.03.2013 року з посиланням на те, що відповідним програмним забезпеченням передбачено можливість розрахунку заборгованості за повний місяць. Враховуючи наведене, позивачем наданий суду розрахунок заборгованості з 01.04.2013 року. Таким чином, представником позивача всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не обґрунтовано розмір заборгованості відповідачів за період з 16.03.2013 року по 31.03.2013 року, в звязку з чим суд відмовляє у стягненні заборгованості за вказаний період часу. Згідно наданого суду позивачем остаточного розрахунку, заборгованість відповідачів за отримані послуги за період з 01.04.2013 року по 29.02.2016 року складає 6639,86 грн., 3 % річних складає 249,70 грн., індекс інфляції 2244,10 грн., всього 9133,66 грн. Всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України, позивачем не доведено наявність поважних причин пропуску строку позовної давності. За таких обставин суд застосовує строки позовної давності та стягує з відповідачів на користь позивача заборгованість за період з 01.04.2013 року по 29.02.2016 року в розмірі 9133,66 грн. Оцінюючи доводи відповідача [PERSON] та його представника щодо фактичного непроживання відповідача [PERSON] за адресою Квартири в гуртожику, суд керується наступним. Факт проживання відповідача [PERSON] за адресою Квартири зафіксований в довідках КП «Жилкомсервіс» № 5674 від 04.09.2016 року та № 689 від 13.02.2017 року. Відповідачами в судовому засіданні не заперечувалась та обставина, що [PERSON] зареєстрована саме за адресою Квартири. Так, представником відповідача [PERSON] надано суду пояснення, згідно яких [PERSON] свідомо не знімалась в реєстраційного обліку за адресою Квартири та не реєструвалась за місцем проживання в с. Мала Рогань з метою збереження за собою права на Квартиру в гуртожитку, яка на даний час не приватизована. Відповідачем [PERSON] надано суду довідку Виконавчого комітету Малороганської сільської ради № 09-17/57 від 15.02.2017 року, згідно якої [PERSON] проживає в [INFO] з листопада 2014 року її донька [PERSON] за вищевказаною адресою проживає постійно. Між тим інформація, викладена в довідці Малороганської сільскої ради, суперечить даним, викладеними у вказаних вище довідках КП «Жилкомсервіс», згідно яких [PERSON] проживає в Квартирі. Крім того, відповідно до п. 29 постанови КМУ від 21.07.2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», споживач має право на зменшення розміру плати у разі тимчасової вiдсутностi споживача та/або членiв його сiмї на пiдставi письмової заяви споживача та офiцiйного документа, що пiдтверджує його/їх вiдсутнiсть (довiдка з мiсця тимчасового проживання, роботи, лiкування, навчання, проходження вiйськової служби, вiдбування покарання). Як було зазначено відповідачем та його представником в судовому засіданні, відповідачі, в тому числі [PERSON], із заявами щодо зменшення розміру плати у звязку із фактичним непроживання [PERSON] за адресою Квартири, до позивача протягом періоду, за який стягується заборгованість, не звертались. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно нарахована плата за надані послуги з урахування споживача [PERSON] Доводи відповідача щодо відсутності між ним та позивачем укладеного в письмовій формі договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення як підстави для відмови в позові, суд вважає необґрунтованими з наступних підстав. Як вбачається з правових позицій, викладених в Постановах Верховного Суду України від 30.10.2013 року по справі № 6-59цс13, від 20.04.2016 року по справі № 6-2951цс15 тощо, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду України, відсутність укладеного в письмовій формі договору між сторонами не може бути підставою для звільнення відповідачів від оплати послуг, які надавались позивачем. Оцінюючи доводи відповідача та його представника щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції, суд керується наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України від 20.06.2012 року по справі № 6-68цс12, від 16.12.2015 року по справі № 6-2023цс15, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками і споживачами, а також їхні права та обовязки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у п. 23 Правил та п. 20 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобовязання, установлених ст. 526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобовязання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобовязанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є грошовим зобовязанням, у якому, серед інших прав і обовязків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобовязань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Також Верховним Судом України зазначено, що закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також узгоджується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 Цивільного процесуального кодексу України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Вказані вище правові позиції Верховного Суду України є обовязковим для судів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України, а також що відсутність укладеного в письмовій формі договору про надання послуг між позивачем та відповідачем, не може бути підставою для відмови в стягнення заборгованості з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції. Доводи відповідачів щодо відсутності розрахунку 3 % річних та індексу інфляції судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивачем в наданому розрахунку заборгованості зазначений розмір вказаних складових та період, за який вони нараховуються. Відповідачі власного розрахунку суми заборгованості з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції суду не надали, на неправильність розрахунку, виконаного позивачем, не посилались. Доводи відповідачів щодо необхідності застосування до 3 % річних та індексу інфляції позовної давності тривалістю 1 рік суд вважає необґрунтованими, оскільки вказані вище нарахування не є неустойкою та до них застосовуються загальні строки позовної давності. Доводи відповідачів щодо неотримання від позивача рахунку-попередження про існуючу заборгованість та попередження про негайну сплату, не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки чинним законодавством України не передбачено обовязкового досудового врегулювання спорів. Враховуючи наведене, позивач не позбавлений права звертатись до суду за захистом своїх порушених прав незалежно від вжиття ним заходів щодо досудового врегулювання спору. Доводи відповідача та його представника відносно того, що позивач з моменту виникнення заборгованості повинен був припинити надання послуг та відключити Квартиру відповідачів від мереж водопостачання та водовідведення, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України, оскільки припинення надання вказаних послуг є правом, а не обовязком, позивача. Доводи [PERSON] щодо його фактичного непроживання за адресою Квартири не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України доказів на підтвердження вказаною обставини суду не надано та вказані дані спростовуються даними, викладеними в довідках КП «Жилкомсервіс», а також даними, отриманими судом від адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС в Харківській області. Крім того, як було встановлено з пояснень відповідача та його представника, відповідачі, в тому числі [PERSON], із заявами щодо зменшення розміру плати у звязку із фактичним непроживанням [PERSON] за адресою Квартири, до позивача протягом періоду, за який стягується заборгованість, не звертались. За таких обставин, суд приходить до висновку що, позовні вимоги КП «Харківводоканал» підлягають частковому задоволенню, з урахуванням строків позовної давності, та стягує солідарно з відповідачів суму заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми у загальному розмірі 9133,66 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, суд стягує з відповідачів на користь держави судовий збір в розмірі 719 грн. 62 коп., в рівних частках по 239,87 грн. з кожного.

Outcome: partial