Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» (Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Маяковського, 57 ЄДРПОУ 00480922) про стягнення не виплаченої заробітної плати при звільненні та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати повного розрахунку. Просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у розмірі 14198,24 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньої зарплати 4025 грн. за місяць. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 11.05.2018 він працював у публічному акціонерному товаристві «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на посаді інженера з метрології. Наказом від 07.12.2020 він був звільнений за угодою сторін. При звільненні йому не було виплачено заробітну плату за сім місяців у сумі 14198,24 грн. Вказує, що через невиплату заробітної плати він зазнав моральних страждань, оскільки порушився звичайний уклад його життя, нормальні життєві зв`язки, тобто він був позбавлений засобів до існування, змушений був позичати у сторонніх осіб грошів, знизився рівень його життя, медичного забезпечення. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони. 24.03.2021 за вх. № 6403/21-Вх представником відповідача подано відзив на позов, в якому просить задовольнити частково позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати в сумі 14198,24 грн. В іншій частині позову відмовити. Відповідач визнає, що заборгованість із заробітної плати позивачу, на день звільнення, складає 14198,24 грн., після утримання податків та обов`язкових платежів. Тобто саме зазначену суму відповідач має отримати. Разом з тим, покликаючись на Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вважає, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку є передчасними та задоволенню не підлягають. Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі в сумі 10000,00 грн. вказує, що як вбачається із матеріалів справи, позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також необґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди. Сама по собі констатація факту про нанесення моральної шкоди позивачу не може бути беззаперечною підставою для відшкодування моральної шкоди без доведеності її заподіяння та наявного причинного зв`язку між діями відповідача та наслідками. Позивач в судове засідання не прибув, подав до суду письмову заяву (вх. № 6604/21-Вх), в якій просить розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не прибув, причини неявки суду не повідомив. Суд відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України ухвалив провести судовий розгляд справи за відсутності представника відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши докази у справі, встановивши фактичні обставини справи суд дійшов до такого висновку. У відповідності до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до приписів ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] з 11.05.2018 працював у публічному акціонерному товариству «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» на посаді інженера з метрології, та 07.12.2020 звільнений за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу № 270 від 07.12.2020, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] (а.с. 24). При звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату у розмірі 14198,24 грн., що визнається відповідачем та підтверджується довідкою про доходи гр. [PERSON] , виданою публічним акціонерним товариством «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт» 23.03.2021 за № 01/139. В силу дії статті 116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване ст. 43 Конституції України, оскільки не виплачені належні до виплати суми в день звільнення, а тому підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні в розмірі 14198,24 грн. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати повного розрахунку За змістом статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Таким чином закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Як вбачається із роз`яснень, даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.95, № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд, беручи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, перевіривши наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховує наступне. Як вбачається з відзиву на позовну заяву власного розрахунку відповідач не надає, адже загалом оспорює позов в частині виплати за час затримки розрахунку при звільненні. Жодних доказів відсутності вини підприємства у невиплаті належних позивачці при звільненні сум відповідачем не надано Судом встановлено, що [PERSON] було звільнено 07.12.2020, а тому 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата - жовтень і листопад 2020 року. Заробітна плата позивача у вказані місяці становила 9393,89 (4393,89+5000) грн. Таким чином, середньоденний заробіток позивача складає 223,66 (9399 грн/42 робочих дні) грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку становить 16774,50 грн (223,66 (середньоденний заробіток) *75 (дні затримки виплати) - з 08.12.2020 по 26.03.2021 включно) та підлягає стягненню з відповідача. Щодо заявлених вимог про стягнення моральної шкоди, суд констатує таке. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку із посяганням на її трудові права та інтереси. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що через неправомірні дії відповідача у невиплаті належних грошових коштів при звільненні, йому завдано душевних страждань, оскільки порушився звичайний уклад його життя, нормальні життєві зв`язки, тобто він був позбавлений засобів до існування, змушений був позичати у сторонніх осіб грошів, знизився рівень його життя, медичного забезпечення. Моральну шкоду позивач оцінює в 10000,00 грн. Однак, оцінюючи обставини справи та заперечення відповідача, суд вважає розмір моральної шкоди завищеним, виходячи з характеру зазначеного правопорушення. Виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, в сумі 5000, 00 грн. Відтак позов у цій частині підлягає частковому задоволенню. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Частинами 1, 6 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи ставки судового збору, визначені ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2270 грн.

Outcome: partial