Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк, відповідач), треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, старший державний виконавець Казанківського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гацелюк Віта Вікторівна (далі - старший державний виконавець Казанківського РВ ДВС ПМУ Міністерства юстиції), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що постановою старшого державного виконавця Казанківського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гацелюк В.В. за № 55007081 було відкрито виконавче провадження, щодо виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. № 4883 від 21.06.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором, № б/н від 19.02.2013 року в загальному розмірі 15188,86 грн. вказаний виконавчий напис перебуває на примусовому виконанні у Казанківському районному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. Позивач вважає, що зазначений виконавчий напис не підлягає виконанню так як він вчинений з порушенням діючого законодавства, зокрема, виконавчий напис вчинено без доведеності безспірності вимог кредитора, за відсутності документів що складають кредитний договір з визначенням його умов, за відсутності доказів отримання боржником письмової вимоги банку а також відповідачем був пропущений строк звернення із заявою про вчинення виконавчого запису. Зважаючи на викладене, позивач просить позов задовольнити та визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 4883, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. від 21.06.2017 та стягнути з відповідача судові витрати за сплату судового збору та витрат. Пов`язаних з наданням правової допомоги. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 16.04.2021 року провадження у справі відкрито та розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Витребувано у ПАТ КБ «Приватбанк» документи що підтверджують наявність, розмір та безспірність заборгованості [PERSON] , у приватного нотаріуса матеріали нотаріальної справи з документами та матеріалами на підставі яких вчинявся виконавчий напис № 4883 від 21.06.2017 року та копії виконавчого провадження з примусового виконання вчиненого виконавчого напису. У відведений в ухвалі час, від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач ПАТ КБ «Приватбанк», який належним чином повідомлений про місце, час та дату розгляду справи, правом подати відзив не скористалось, ставлення до позовних вимог не висловило. Заінтересована особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно поданої заяви, просив справу розглядати без його участі, свого ставлення до позовних вимог не висловив. Заінтересована особа старший державний виконавець Казанківського РВ ДВС ПМУ Міністерства юстиціїГацелюк В. В., про місце, час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином. Правом подати відзив не скористалась, ставлення до позовних вимог не висловила. Будь-яких із витребуваних судом документів, надано не було. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи в межах заявлених вимог та доведених обставин, приходить до такого висновку. Матеріалами справи встановлено, що 19 лютого 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір, № б/н, шляхом підписання анкети-заяви позичальника, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом на залишок заборгованості та було отримано кредитну картку. Таким чином, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] склалися договірні правовідносини з приводу надання, використання та повернення кредитних коштів на умовах, передбачених договором. 21 червня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис № 4883 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк», суми заборгованості в розмірі 15188,86 грн., з яких: 1893,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 609,22 грн. - сума заборгованості за відсотками; 9337,17 грн. - заборгованість з пені; 2150,00 грн. - заборгованість з пені за несвоєчасність сплати боргу; 500,00 грн. - заборгованість по штрафам (фіксована частина); 699,47 грн. - заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості). Загальна сума, що підлягає стягненню - 15188,86 грн. В подальшому, на підставі вказаного виконавчого напису, 09.12.2017 року старшим державним виконавцем Казанківського РВ ДВС ПМУ Міністерства юстиції Гацелюк В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за № 55007081 з виконання виконавчого напису № 4883 від 21.06.2017 року. 10.02.2021 року в рамках відкритого виконавчого провадження, постановою старшого державного виконавця Казанківського РВ ДВС ПМУ Міністерства юстиції Гацелюк В.В. було накладено арешт на майно боржника [PERSON] . Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічні правила і умови вчинення виконавчого напису містяться у пунктах 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Тобто вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а нотаріус задля вчинення виконавчого напису повинен дійти висновку, що з дня виникнення права вимоги у стягувача минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, та, що подані стягувачем документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед ним. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах № 569/8884/17 від 14 серпня 2019 року, № 137/1666/16-ц від 29 березня 2019 року та № 201/11696/16-ц від 10 квітня 2019 року, а також Верховний Суд України у постанові № 6-887цс17 від 05 липня 2017 року. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 ЗУ «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, якими є надані стягувачем документи згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається саме за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак само по собі подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 10.10.2018 року у справі № 61-10285св18. Як вбачається з матеріалів справи, для вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріуса останньому було надано: Заяву, № б/н, від 25.05.2017 року, розрахунок заборгованості, станом на 31.05.2015 року та 18.04.2017 року, копію Письмової вимоги адресованої боржнику за кредитним договором від 19.02.2013 року, Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приват-Банку, реєстр згрупованих поштових відправлень, виписку з ЄДР юридичних осіб та копію довіреності представника. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог зазначених в Законі, а не у вигляді наданого нотаріусу відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості, який складений у довільній формі, без підтвердження первинними документами. Так, як вбачається з матеріалів справи, нотаріусу не було надано засвідчену стягувачем виписку з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Також, нотаріусу не було надано Пам`ятку клієнта, Умов і Правил надання банківських послуг у Приват-Банку, Тарифів банку з обслуговування кредитних карт, які в сукупності складають зміст договору від 19.02.2013 року, та в яких викладена необхідна для вчинення виконавчого напису інформація, зокрема щодо зміни порядку нарахування (формули нарахування) відсотків, встановлення та розмір неустойки (пені), встановлення та нарахування штрафних (фінансових) санкцій тощо. Ненадання нотаріусу документів, які є складовими кредитного договору, та відсутність відомостей щодо істотних умов кредитування (умови нарахування пені, комісії) свідчать про порушення нотаріусом вимог пункту 2 Переліку документів щодо необхідності надання оригіналу кредитного договору, та підпункту 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку. В порушення вимог підпункту 6.2 глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус взагалі не перевірив, чи передбачено умовами договору стягнення з боржника пені та комісії. Суд зазначає, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, і беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Стягнення пені та комісії, які зазначено стягувачем у заяві та розрахунку заборгованості без розмежування сум в загальному розмірі 15188,86 грн. є необґрунтованим, так як суперечать порядку їх нарахування, оскільки пеня та комісія мають різну правову природу, так як пеня є неустойкою, що передається кредитору у разі порушення боржником зобовязання та обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, а комісія це грошова винагорода Банку за надання банківських послуг. Наданим банком розрахунком заборгованості, розмір штрафних (фінансових) санкцій - пені, не конкретизований. З розрахунку вбачається: нараховано пені у розмірі 9337,17 грн. та нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 2150,00 грн. що дає підставу вважати, що неустойка (пеня), нарахована за одне й теж порушення - заборгованості непогашеного тіла кредиту, в сумі 1893,00 грн. Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості, до загальної суми заборгованості включається також розмір неустойки (пені) у загальній сумі 11487,17 грн. та розмір накладених штрафних санкцій у загальній сумі 1199,47 грн. Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Таким чином, безспірність заборгованості [PERSON] для вчинення нотаріального напису належним чином не доведена. Крім того, з тексту оспорюваного виконавчого напису за № 4883 від 21.06.2017 року вбачається, що приватний нотаріус при вчиненні нотаріальної дії керувався положеннями ст. ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року за № 1172 в редакції від 10.12.2014 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів. За якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Дійсно, Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року затверджено «Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі «Перелік»). Постановою Кабінету Міністрів № 622 від 26 листопада 2014 року Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включений п. 2 в редакції: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями». Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. В той же час, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа № 826/20084/14), визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема в частині доповнення Переліку новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Також вказаним судовим рішенням зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" від 21.03.2017 року № 23. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20.06.2018 року у справі № 826/20084/14 відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001 року, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Аналогічного висновку дійшов Верховний суд в постанові від 29 січня 2019 року у справі 910/13233/17 та постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Встановлені судом обставини свідчать, що серед документів наданих відповідачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису, оригінал нотаріально посвідченого договору, за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній. Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 19.02.2013 року, яка надана нотаріусу без Умов та Правил надання банківських послуг, які в своїй сукупності і становлять кредитний договір, не посвідчена нотаріально, а отже не може бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивачка також оспорює обставину щодо направлення відповідачем їй та отримання безпосередньо нею письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором від 19.02.2013 року. Суд вважає, що список поштових відправлень та розрахунковий документ про оплату послуг поштового зв`язку є неналежним доказом, оскільки в ньому немає особистого підпису отримувача [PERSON] про вручення їй поштового відправлення з письмовою вимогою про усунення порушень за кредитним договором від 19.02.2013 року. Поштове відправлення на ім`я позивача відслідкувати не можливо за відсутності трекінг-номера (закритий розрахунковим документом про оплату поштових послуг). Доказів отримання позивачем вказаної вимоги матеріали справи не містять. Таким чином т надані відповідачем нотаріусу документи, що ним була заявлена вимога до боржника носять формалізований характер та є недоведеними. Таким чином, суд вважає встановленим, що при вчиненні виконавчого напису нотаріуса від 21.06.2017 року були порушені вимоги статей 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» та пункту 3 Порядку. Враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги вставлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що виконавчий напис суперечить вимогам чинного законодавства, тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Оскільки позовні вимоги позивача в цій частині задоволені, а нею при зверненні до суду сплачений судовий збір за подання позову у загальному розмірі 908,00 гривень, то у порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується вимоги позивача стягнення на його користь судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги у розмірі 8500 грн. суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши відповідні норми права, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Статтею 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Частиною другою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України). Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1. договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі; 2. за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3. як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4. адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає суду можливості пересвідчитись у співмірності розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить з встановленого у самому договорі розміру та порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни усіх послуг, що надаються адвокатом, суд має право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Позивачем та його представником не надано до суду жодних документів чи відомостей, щодо щодо витрат по кожному виду послуг, які надавались адвокатом при здійсненні правничої допомоги, за договором про надання правової допомоги, б/н, від 29.03.2021 року (посилання на договір міститься в ордері на надання правничої допомоги), як того вимагає ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну не співмірність витрат на професійну правничу допомогу. З урахуванням того факту, що представником позивача до суду подана заява про розгляд справи без його участі, єдиним документально підтвердженою послугою адвоката за договором про надання правничої допомоги є складена та подана до суду позовна заява. За таких обставин суд вважає заявлена до стягнення суму в розмірі 8500 не спів мірною з наданими послугами. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що вимоги позивача до відповідача про стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою задоволенню не підлягають.

Outcome: partial