Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

В травні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до ПАТ Банк Фінанси та Кредит в особі начальника відділення № 30, в якому з урахуванням суми збільшених позовних вимог (а.с. 36-38) просить стягнути з відповідача у відповідності до умов укладених договорів про депозитні вклади готівкових коштів з депозитних вкладів та неустойки за прострочення виконання грошових зобовязань та індексу інфляції від знецінення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовуються посиланням на порушення відповідачем умов укладених договорів та положень ст.1060 ЦК України, відповідно до якої договір банківського вкладу укладається на умовах його повернення зі спливом встановленого договором строку. Відповідальність банка за порушення грошового зобовязання визначає в розмірі 26 %. До суду позивач направив заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 44). Відповідач до суду не зявився двічі, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 33, 43). Приймаючи до уваги наявні у справі докази, а також позицію позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши представлені у справі письмові докази, суд встановив наступне: Судом встановлено, що 14 травня 2014 року між позивачем та ПАТ Банк Фінанси та Кредит в особі начальника відділення № 30 філії Придніпровське регіональне управління ВАТ Банк Фінанси та Кредит був укладений договір про банківський строковий вклад № 300131/49836/370-14 «Пенсійний» (а.с. 3), відповідно до якого Вкладник вніс, а Банк прийняв грошові кошти в національній валюті на депозитний рахунок № 2635.3.110391.005 в сумі 50 000 гривень на строк з 14 травня 2014 року до 19 травня 2015 року з нарахуванням за час користування коштами Вкладу процентів в розмірі 26,10 % річних. 11 жовтня 2014 року між позивачем та ПАТ Банк Фінанси та Кредит в особі начальника відділення № 30 філії Придніпровське регіональне управління ВАТ Банк Фінанси та Кредит був укладений договір про банківський строковий вклад № 300131/118158/7-14 «Нові гроші» (а.с. 7-10), відповідно до умов якого Вкладник вніс, а Банк прийняв грошові кошти в національній валюті на Вкладний рахунок № 2630.9.110391.004 в сумі 99 000 гривень на строк з 11 жовтня 2014 року до 11 травня 2015 року з нарахуванням за час користування коштами Вкладу процентів в розмірі 26,00 % річних. Шість днів потому, 17 жовтня 2014 року між позивачем та ПАТ Банк Фінанси та Кредит в особі начальника відділення № 30 філії Придніпровське регіональне управління ВАТ Банк Фінанси та Кредит був укладений аналогічний договір про банківський строковий вклад № 300131/120445/7-14 «Нові гроші», відповідно до умов якого Вкладник вніс, а Банк прийняв грошові кошти в національній валюті на Вкладний рахунок № 2630.7.110391.006 в сумі 50 000 гривень на строк з 17 жовтня 2014 року до 17 травня 2015 року з нарахуванням за час користування коштами Вкладу процентів в розмірі 26,00 % річних. Зі спливом визначених договорами строків банківські вклади, за посиланням позивача, залишились неповернутими, а його неодноразові звернення до Банку - були залишені останнім без відповідного реагування. Визначаючи характер спірних правовідносин, з врахуванням того, що підставою виникнення цивільних прав та обовязків сторін став ряд Договорів про банківський строковий вклад, суд, приймаючи до уваги положення згаданих Договорів щодо відповідальності сторін та вирішення суперечок, що виникають за цими Договорами, виходить з наступного: Враховуючи види правових актів за субєктами нормотворчості в Україні, та приймаючи до уваги провідне місце Законів України, як актів представницького вищого органу державної влади в Україні, суд, аналізуючи положення ЦК України про зобовязальне право, в т.ч. щодо договору банківського вкладу (ст.1058,1060,1061 ЦК України), та умови Договору між Банком та Вкладником», вважає, що спірні правовідносини, виходячи із предмету спору, регулються насамперед нормами ЦК України, як нормативно-правовим актом вищої юридичної чинності та положеннями укладених між сторонами Договорів про банківські строкові вклади, за умовами яких сторони підтвердили взяті по ньому зобовязання, в т.ч. із зазначенням права Вкладника на повернення вкладу після закінчення строку договору. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином у відповідності до умов договору та вимог ЦК України. Згідно із ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Станом на час розгляду справи в суді стороною відповідача не надано будь-яких даних щодо повернення вкладу або його частини, нарахування та сплати процентів за користування вкладами, з огляду на що в даному випадку має місце прострочення виконання грошового зобовязання, як воно передбачене ст. 612 ЦК України, що в свою чергу тягне за собою відповідальність за порушення грошового зобовязання із застосуванням до спірних правовідносин положень ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.625 ЦК України, як на цьому наполягає позивач. Яв вбачається із змісту ч.2 ст.625, ч.1 ст.1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів, не встановлений договором або законом. Разом з тим, звернувшись до суду із вимогою нарахування 26 % річних, зокрема і в якості відповідальності за порушення грошового зобов'язання, позивач фактично підмінив правову природу процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, з процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, передбаченими статтею 1061 ЦК України, вважаючи вочевидь, що зазначені проценти є тотожними за своєю правовою природою та заміщують один одного. Проте, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами, з огляду на що, вирішуючи спір у згаданій частині заявлених вимог та враховуючи, щопозивач вимагає, як сплати процентів за користування грошовими коштами, наданими в якості банківського вкладу (ст.1061 ЦК України), так і сплати процентів в якості застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України), суд наголошує на тому, що оскільки розмір процентів за порушення грошового зобовязання не був визначений сторонами при укладенні договору, в даному випадку має бути застосована загальна норма цивільного права щодо відповідальності Боржника за прострочення грошового зобовязання, як вона визначена ч.2 ст.625 ЦК України - в розмірі 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання зобовязання в межах заявлених позивачем вимог (а.с. 36-38), у відповідності із проведеним розрахунком, що становитиме суму відповідно: за договором № 300131/49836/370-14 «Пенсійний» - 156 грн.16 коп. /де 50\~000 грн. сума внеску х 3% : 365 днів х 38 днів прострочення платежу станом на день звернення з вимогою щодо уточнення позовних вимог 26 червня 2015 року за договором № 300131/118158/7-14 «Нові гроші» - 374 грн. 30 коп. /де 99\~000 грн. сума внеску х 3% : 365 днів х 46 днів прострочення платежу станом на день звернення з вимогою щодо уточнення позовних вимог 26 червня 2015 року за договором № 300131/120445/7-14 «Нові гроші» - 164 грн.38 коп. /де 50\~000грн. сума внеску х 3% : 365 днів х 40 днів прострочення платежу станом на день звернення з вимогою щодо уточнення позовних вимог 26 червня 2015 року /. Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення індексу інфляції в звязку із знеціненням грошових коштів, суд наголошує про наступне: Розмір знецінення грошових коштів розрахований судом виходячи з індексу інфляції за кожний місяць прострочення /в межах заявлених позивачем вимог/ з врахуванням правових позицій, викладених в Постанові Вищого господарського суду України від 05.04.2011 N 23/466 та листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 N 62-97 року, згідно з якими розрахунок здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30). Отже, враховуючи терміни дії кожного з укладених договорів, і як наслідок початок перебігу строку для розрахунку заборгованості, розмір знецінення грошових коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції в межах заявлених позивачем вимог розрахований судом лише по договору № 300131/118158/7-14 «Нові гроші», термін дії якого закінчився 11 травня 2015 року, що передбачає можливість застосування індексу інфляції за поточний, травень 2015 року, місяць, і що в підрахунку становитиме відповідно: 101 грн. 17 коп. /99 000 х 102,2% ( індекс інфляції за травень 2015 року ) : 100% Відповідно суми грошових внесків за двома іншими договорами, терміни дії яких закінчились 17 та 19 травня 2015 року, і прострочення платежів за якими розпочались з 16 травня 2015 року, індексації за травень 2015 року не підлягають. Питання про судові витрати вирішене судом у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial