Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з даним позовом до суду, котрого підтримав у судовому засіданні та пояснив, що 05 грудня 2010 року він уклав договір позики з відповідачем [PERSON] Предметом даного договору є надання ним, позивачем грошових коштів у розмірі 3 000 дол. США та 2 000 євро відповідачу. Відповідач [PERSON] погодився з умовами зазначеного договору та отримав у нього позику в повному обсязі, що підтверджується розпискою написаною ним 05 грудня 2010 року власноручно. Зазначає, що 05 грудня 2010 року між ним, позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого остання добровільно взяла на себе виконання перед ним всіх зобов'язань боржника відповідача [PERSON], що виникли з вищевказаного договору позики. Вказані грошові кошти [PERSON] одержав у нього в присутності поручителя, про що свідчить розписка останньої від 05 грудня 2010 року. Відповідно до п..2.1 даного договору строк надання позики позичальнику діяв до 01 січня 2012 року, після чого відповідач [PERSON] зобов'язанийбув впродовж трьох днів від зазначеного терміну повернути вказану сум позики. Однак, відповідач [PERSON] у визначений договором строк та по даний час позичені грошові кошти не повернув чим порушивши умови вказаного вище договору позики. Вказує, що поручитель відповідач по справі [PERSON]знехтувала виконанням своїх зобов'язань, передбачених у зазначеному договорі поруки. На його, позивача, телефонні дзвінки з проханням повернути позичені кошти , відповідачі не реагують. Згідно п.4.2 договору позики, у разі несвоєчасного повернення вищевказаної суми, позичальник зобов'язаний сплачувати йому, позивачу пеню у розмірі 5% від загальної суми за кожен місяць неповернення позики. Оскільки відповідачами зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконано, просить суд стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] 3000 дол. США та 2 000 євро , а також 5 % пені від загальної суми за 28 прострочених місяців з моменту закінчення строку дії договору позики , що на момент звернення до суду з позовом складає суму у розмірі 7 200 дол. США та 4 800 євро, що разом становить суму боргу за договором позики в еквіваленті 67 290 грн. та пеню у розмірі 94 206 грн. , а всього 161 496 грн. Щодо пояснень відповідача [PERSON] про переведення боргу від [PERSON] на [PERSON], вважає їх надуманими, і такими, що не стосуються даного договору позики. Ствердив, що і з відповідачами [PERSON] і з [PERSON] було укладено два окремі договори позики, по яких він звернувся з двома різними позовними заявами до суду, долучивши відповідні розписки. Крім того позивач заперечив щодо отримання від відповідача [PERSON] відсотків по даному договору позики. Будь-яких коштів по поверненню позики згідно вищезгаданого договору позики відповідачі йому добровільно не повертали, а посилання відповідача [PERSON] на добровільне погашення позики під час дії договору позики не стосується даного договору позики, а є зобов язаннями по інших договорах позики, укладеними між ними, сторонами по справі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що дійсно 05 грудня 2010 року між позивачем [PERSON] та ним було укладено договір позики, за яким він отримав від позивача кошти в сумі 3 000 дол. США та 2 000 євро, а відповідачка [PERSON] виступила поручителем по даному договору позики. Однак, вказує, що позивач замовчує ту обставину , що протягом дії договору , він регулярно сплачував йому відсотки по договору, хоча вони не були оговорені письмово в договорі позики , та підготував до продажу земельну ділянку , щоб повернути борг. У лютому 2012 року позивач [PERSON] повідомив його, відповідача про те, що йому негайно потрібні кошти на лікування сина, і він 20 лютого 2012 року в рахунок погашення боргу передав позивачу 2 000 дол. США, однак доказів щодо повернення позики згідно догоовору позики від 05.12.2010 року, немає. Крім того, 20 лютого 2012 року позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] домовилися про укладення договору про заміну боржника ( переведення боргу) по договору позики від 05 грудня 2010 року , відповідно до вимог ст.. 520 ЦК України із нього на відповідача [PERSON], але доказів щодо укладення такого договору немає. Вказує, що позивач повідомив йому, що після переведення боргу він не має до нього, [PERSON] жодних претензій . На його прохання повернути оригінал договору позики позивач [PERSON] пояснив, що уже знищив його. Вважає, що позивач ошукав його і замість укладення договору про переведення боргу по договору позики від 05 грудня 2010 року, оформив дану угоду новим договором позики із відповідачкою [PERSON] від 20 лютого 2012 року на суму його боргу із врахуванням недоплачених по усній домовленості відсотків. На підставі договору позики від 20 лютого 2012 року позивач [PERSON] звернувся до суду окремо з позовом до нього, відповідача [PERSON] та відповідачки [PERSON] про стягнення цієї ж суми боргу та пені . Зазначає, що вимога позивача про стягнення пені є безпідставною, оскільки сплив строк позовної давності. Оскільки борг по укладеному ним, [PERSON], договору позики переведений на відповідача [PERSON], то вважає, що підстав для стягнення з нього боргу та пені взагалі відсутні. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] визнав заборгованість в сумі отриманої позики, але щодо стягнення пені за невиконання умов договору позики, заперечує. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду письмові заперечення та заяву в яких зазначила, що з відповідачем [PERSON] знайома на протязі тривалого часу і за її проханням останній домовився з позивачем [PERSON] укласти договір позики для відкриття бізнесу. 05 грудня 2010 року відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] уклали між собою договір позики на суму 3000 дол. США та 2000 Євро, що в гривневому еквіваленті становило 45 300 грн. Позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] вищевказані кошти та після цього власноручно написав розписку. При оформленні договору позики та написання відповідачем [PERSON] розписки вона, відповідачка [PERSON]. була присутня і власноручно написала розписку в якій засвідчила факт передачі коштів. 05 грудня 2010 року позивач [PERSON] уклав з нею договір поруки . Вказує, що між ними була усна домовленість про сплату процентів від позиченої суми в розмірі 5 % щомісячно, тобто від 3 000 дол. США відповідач [PERSON] повинен був платити щомісячно позивачу [PERSON] 150 дол. США, а від 2 000 Євро - 100 євро в місяць, що в еквіваленті повинно було становити 2 265 грн. В договорі позики зазначено, що сам договір позики діє до 01 січня 2012 року . До спливу терміну дії договору позики, вона, відповідач сплачувала проценти для позивача [PERSON] відповідачу [PERSON], котрихі він передавав позивачу [PERSON]. Незважаючи на це, в кінці 2012 року в неї перед позивачем [PERSON] виникла заборгованість по сплаті процентів у сумі 2 000 дол. США і він почав вимагати від відповідача [PERSON] повернення всієї суми позики. У 2012 році вона, відповідачка [PERSON], повідомила позивача [PERSON] про покладає особисто на себе зобов'язання по поверненню позики та 20 лютого уклала із позивачем [PERSON] договір позики та написала йому розписку про отримання грошей. В договорі була оговорена сума в 3000 Євро та 3450 дол. США . В збільшену суму позики ввійшла заборгованість по процентах , тобто 2000 дол. США . Після цього позивач [PERSON] заявив що він довідповідача [PERSON] не має жодних претензій. Крім цього, відповідач [PERSON] в цей же день повернув позивачу [PERSON] заборгованість по процентах в сумі 2000 дол. США . Вказує, що визнає тільки борг в сумі 2 000 Євро та 3 000 дол. США , так як в дійсності оформивши договір позики із позивачем [PERSON] 20 лютого 2012 року вони тим самим зробили переуступку позики від відповідача [PERSON] до неї . Вважає, що в даний час позивач [PERSON] має мету незаконно отримати і від неї 2 000 Євро та 3 000 дол. США та від відповідача [PERSON] таку ж суму , звернувшись з двома позовами до суду . Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст. 1047 на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти) у такій же самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). Згідно ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 23 ч.5 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, як встановлено ч. 1 ст. 525 ЦК України. Відповідно до ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. В судовому засіданні встановлено, що 05 грудня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець зобов'язується надати позичальнику позику в сумі 2 000 Євро та 3 000 дол. США (а.с. 65) Відповідно до п. 2.1 строк надання позики становить до 01 січня 2012 року з дати підписання договору. Із змісту договору позики вбачається, що сторони погодили всі істотні його умови як це передбачено ст.207 ЦК України і це узгоджується з вимогами ч.1 ст.638 ЦК України. Отримання відповідачем вищевказаних коштів підтверджується розпискою відповідача [PERSON] від 05 грудня 2010 року (а.с. 66) Крім того, 05 грудня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати з відповідачем [PERSON] перед кредитором за виконання всіх зобов'язань відповідача [PERSON] , що виникли з договору позики від 05 грудня 2010 року (а.с. 67) Як вбачається з розписки від 05 грудня 2010 року відповідачки [PERSON] , у її присутності позивач [PERSON] вручив відповідачу [PERSON] гроші в сумі 3000 дол. США та 2 000 Євро (а.с.68) Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додатково (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлене договором поруки. Виходячи із положень ст.ст.526, 626-631 ЦК України, укладений договір є обов'язковим для належного виконання сторонами, відповідно до його умов, вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У вказаний строк відповідачі на порушення своїх договірних зобов'язань позики не повернули, на неодноразові звернення позивача з вимогою повернути йому кошти не реагували. Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК. При таких обставинах суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають до часткового задоволення виходячи із наступного. Отриману від позивача відповідачем відповідно до договору позики від 05 грудня 2010 року суму в розмірі 3000 дол. США та 2 000 Євро, що в еквіваленті становить 67 290 грн. слід стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача оскільки відповідачі свідомо вчиняли правочини, відповідач [PERSON] одержав кошти, а також відповідачі взяли на себе зобов язання по виконанню договірних зобов язань, усвідомлювали наслідки невиконання умов вищезгаданих договорів. Відповідно до положень ст. 545 ЦК України та враховуючи факт наявності у позивача оригіналу розписки, а також відсутністю будь яких інших доказів сплати по договору позики від 05 грудня 2010 року відповідачами боргу, суд не приймає до уваги посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] про те, що позивач ошукав їх і замість укладення договору про переведення боргу по договору позики від 05 грудня 2010 року, оформив дану угоду новим договором позики із відповідачкою [PERSON] 20 лютого 2012 року на суму боргу відповідача [PERSON] із врахуванням недоплачених по усній домовленості відсотків. Крім того відсутні докази, що договір позики, договір поруки та розписки відповідачів були укладені та написані відповідачами під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості або під впливом тяжкої обставини (ст. ст. 230 - 233 ЦК), унаслідок чого допускаються в якості доказів пояснення свідків і правочин визнається недійсним. Як вбачається із п. 4.2 договору позики, у разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник зобов'язаний сплачувати позикодавцю пеню у розмірі 5% щомісячно з дня несплати позики (а.с.65). Як вбачається із п. 4.1 договору поруки, у разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальником поручитель зобов'язаний сплачувати позикодавцю позивачу по справі [PERSON] неустойку (пеню) у розмірі 5% щомісячно від позиченої суми грошей. (а.с.67). Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому суд бере до уваги положення ч.3 ст. 509 ЦК України щодо справедливості, добросовісності та розумності зобов»язання та підстав його виникнення і ч.3 ст. 551 ЦК України, щодо співрозмірності неустойки наслідкам порушення, ступені виконання зобов»язання позичальником, та приходить до висновку, що оскільки розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, то є підстави для суттєвого зменшення її. Як вбачається із розрахунку розмір пені, визначений позивачем, значно перевищує та не є співмірним із сумою неповернутого кредиту - 94 206 грн. З огляду на наведене суд вважає за можливе зменшити суму пені до 30 000 грн. Відповідно до інформаційної довідки ПриватБанку № 1515600 від 28 травня 2014 року офіційний курс НБУ іноземної валюти до гривні становить: долар США - 11,751152 та Євро - 16, 022696 (а.с.9) Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що отриману від позивача [PERSON] відповідно до договору позики від 05 грудня 2010 року суму : 3000 дол. США та 2 000 Євро, що в гривневому еквіваленті становить 67 290 грн., слід стягнути з відповідачів в солідарному порядку, як і пеню в розмірі 30 000 грн., а в решті слід відмовити. На підставі наведеного та ст.ст..525,526,533,543,551,554,610-612,625,1046-1051,

Outcome: partial