Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивач 23 червня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог, згідно останніх уточнень вказав, що 07 червня 2013 року він був прийнятий на посаду провідного економіста відділу формування та розподілу фінансових ресурсів департаменту економіки і фінансів апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Згодом, з 22 серпня 2013 року, він був переведений на посаду заступника начальника відділу формування та розподілу фінансових ресурсів департаменту економіки і фінансів апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Наказом від 04 листопада 2013 року він був переведений на посаду начальника відділу кредитування управління інвестицій та кредитування апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Починаючи з 03 березня 2014 року, після зміни виконавчої влади у АР Крим, фактично почались спроби захоплення ПАТ «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз». 04 березня 2014 року до головного офісу компанії за адресою: м.Сімферополь, пр.Кірова/пров.Совнаркомівський, 52/1 зайшли озброєні люди на чолі з незаконно назначеним владою Криму новим Головою Правління [PERSON] та намагались втрутитись у керівництво підприємством. Проте, їхні вказівки працівники товариства не виконували, продовжуючи виконувати розпорядження діючого голови Правління Публічного акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» [PERSON]. 11 березня 2014 року голова Правління [PERSON], з метою недопущення подальшого захоплення підприємства, виїхав за межі АР Крим з правоустановчими документами та печаткою ПАТ «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» і продовжував керівництво підприємством з офісу за адресою: м.Київ, вул.Богдана Хмельницкого,26. Вся документація передавалась на підпис та печатку поштою до Києва і поверталась назад, щоденно [PERSON] проводились селекторні наради в режимі відеозв'язку, видавались накази та розпорядження. 13 березня 2014 року, в головний офіс прибув віце-прем'єр Криму ,[PERSON] у супроводі автоматників і представив нового керівника - голову Правління [PERSON], а [PERSON], як його заступника. Позивач також зазначає, що призначення [PERSON], як і попереднє - [PERSON], Головою Правління ПАТ «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» були незаконні, оскільки відповідно до п.п. 27 п.9.3.4. Уставу ПАТ «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» це питання відноситься виключно до компетенції Загальних зборів, як вищого органу управління товариства. В атмосфері морального та психологічного тиску, погроз, постійної присутності озброєних людей фактично на робочому місці, відсутності житла у м.Сімферополі, невиплати заробітної плати, відсутності зв'язку з діючим керівництвом позивач був вимушений прийняти рішення про звільнення. 24 березня 2014 року він написав заяву про звільнення за згодою сторін. 24 березня 2014 року позивача було звільнено з посади начальника відділу кредитування управління інвестицій та кредитування апарату управління ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін та видано трудову книжку з відповідним записом. Під час звільнення йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата. Наказ про звільнення був підписаний заступником Голови Правління з геології, буріння та розробки родовищ відповідача [PERSON], який не мав на те відповідних повноважень. А тому позивач просив суд скасувати наказ №25-к від 24 березня 2014 року за підписом заступника Голови Правління з геології, буріння та розробки родовищ Публічного акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» [PERSON].; поновити на посаді начальника відділу кредитування управління інвестицій та кредитування апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз», також стягнути з ПАТ «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» заборгованість за невиплачену заробітну плату, за відпрацьований час з 01 березня 2014 року по 24 березня 2014 року; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.03.2014 року по день розгляду справи, компенсацію за невикористану щорічну відпустку з за 5 календарних днів та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн. 02 квітня 2014 року позивач звернувся до суду з заявою про визнання поважних причин пропущення строку позовної даності. В обґрунтування заяви вказав, що 24 березня 2014 року його було звільнено з посади начальника відділу кредитування управління інвестицій та кредитування апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» згідно з наказом №25-к від 24 березня 2014 року. 23.06.2014 року була подана позовна заява до суду про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення невиплаченої заробітної плати за березень 2014 року , стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку за 5 календарних днів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25.03.2014р. Строк звернення до суду був пропущений з поважних причин та обґрунтовує значним погіршенням стану здоров'я пов'язаного з загостренням хвороби: стабільна стенокардія, гіпертонічна хвороба ІІ ст.., 2 ст, ризик 4.На передодні звільнення він лікувався з 12 березня 2014 року по 20 березня 2014 року на денному стаціонарі КЗ «Дніпропетровська міська лікарня №5» У період з 31 березня 2014 року по 20 червня 2014 року проходив лікування під наглядом лікаря. На підставі вищевикладеного просив визнати причину пропуску строку звернення до суду відповідно до ст. 233 КЗпП України з приводу незаконного звільнення поважними та поновити строк звернення до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Потатуєв В.П. позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити. Суд, заслухавши учасників судового процесу, свідків [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що відповідно до наказу № 172-к від 07 червня 2013р. позивач був прийнятий на посаду провідного економіста відділу формування та розподілу фінансових ресурсів департаменту економіки і фінансів апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Згідно з наказом № 280-к від 22 серпня 2013 року [PERSON] був переведений на посаду заступника начальника відділу формування та розподілу фінансових ресурсів департаменту економіки і фінансів апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Наказом №377-к від 04 листопада 2013 року [PERSON] був переведений на посаду начальника відділу кредитування управління інвестицій та кредитування апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» З 24 березня 2014 р., відповідно до наказу №25-к від 24 березня 2014р., позивача було звільнено з посади начальника відділу кредитування управління інвестицій та кредитування апарату управління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін та видано трудову книжку з відповідним записом. Наказ про звільнення був підписаний заступником голови Правління з геології, буріння та розробки родовищ публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» [PERSON] Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до пп.18 п.9.5.9. Статуту відповідача прийом на роботу, звільнення, застосування засобів заохочення та накладення стягнень відноситься виключно до компетенції Голови Правління Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». Згідно з п.9.5.12 Статуту відповідача у разі відсутності Голови Правління виконання його обов'язків може покладатися наказом Голови Правління на заступника Голови Правління або на члена правління. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства» та п.9.3.4 Статуту Товариства, рішення про обрання, відстрочення чи звільнення Голови Правління Товариства приймається загальними зборами акціонерів. Постановою № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленуму Верховного Суду України в п. 1 звернуто увагу суддів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці». Як було встановлено в ході розгляду справи, а також визнано відповідачем у своїх письмових запереченнях, а тому відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає, жодного наказу щодо покладення виконання обов'язків Голови Правління на заступника Голови Правління [PERSON] діючим Головою Правління [PERSON] не видавалось. Таким чином [PERSON] не мав повноважень щодо прийняття рішення та підписання наказу про звільнення позивача, тому такий наказ є неправомірним, оскільки підписаний посадовою особою, яка не наділена належними повноваженнями, отже наказ № 25-к від 24 березня 2014 року про звільнення позивача з посади є незаконним. Обставини, викладені позивачем у позові стосовно подій, які мали місце у березні 2014 року, а саме зміна влади у АР Крим, його окупація та захоплення Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» озброєними людьми є загальновідомими обставинами, а тому відповідно до ч.2 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають, та являються підтвердженням посилань позивача на те, що до нього застосовувався психічний тиск, під яким він був змушений подати заяву про звільнення за згодою сторін. Також, вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON] Відповідно до ст. 233 КЗпПУпрацівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) народного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Відповідно до п. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Так, відповідач просив застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що позивач знав про порушене право з 24 березня 2014 року, а звернувся до суду 23 червня 2014 року, тому зазначений позов подано з пропуском строку звернення до суду, встановленого ст. 233 КЗпПУ. В судовому засіданні позивач пояснив, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин та обґрунтовує значним погіршенням стану здоров'я пов'язаного з загостренням хвороби: стабільна стенокардія, гіпертонічна хвороба ІІ ст.., 2 ст, ризик 4.На передодні звільнення він лікувався з 12 березня 2014 року по 20 березня 2014 року на денному стаціонарі КЗ «Дніпропетровська міська лікарня №5» У період з 31 березня 2014 року по 20 червня 2014 року проходив лікування під наглядом лікаря, що підтверджується медичними документами. Таким чином, суд вважає поважною причину пропуску позивачем строку на звернення з даним позовом до суду і тому вважає за необхідне поновити позивачу даний строк згідно ст. 234 КЗПП України. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення працівника без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесені рішення про поновлення на роботі орган, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, у зв'яжу зі звільненням [PERSON] без законної підстави, позивач повинен бути поновлений на роботі та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто з 24 березня 2014 року до дати винесення рішення суду. При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача в порядку ст. 235 КЗпП України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд застосовує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та виходить із розміру середньоденного заробітку позивача, який відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] становить 526,15 грн./а.с.72/ Судом встановлено, що позивач отримував з 25 березня 2014 року по 31.12.2014 року виплату по безробіттю, загальний розмір складає 37 609,40 грн., що підтверджується довідкою Ленінського центру зайнятості м. Дніпропетровська./а.с.121/ Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день постановлення рішення складає 101830,35 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Крім цього, як встановлено судом, з позивачем не був проведений розрахунок в повному обсязі, позивачу була нарахована заробітна плата за березень в розмірі 7 892,25 грн., але не виплачена заробітна плата. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Отже, вимоги в частині стягнення заробітної плати за березень 2014 року є також обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При розгляді позовних вимог щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» компенсації за невикористану щорічну відпустку з 5 календарних днів, суд виходить з наступного. Відповідно до роз»яснень, викладених у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 22.02.2008 N 33/13/116-08 «Щодо виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки», якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років (у т.ч. і за 2, 3, 4 чи більше років), він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначенихпунктом 1 частини першої ст.4 ЗУ"Про відпустки". Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання. Оскільки, суд задовольнив позовні вимоги в частині поновлення позивача на роботі в Публічному акціонерному товаристві «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз», на посаді начальника відділу кредитування управління інвестицій та кредитування апарату управління, позивач не позбавлений можливості скористатися правом на щорічну відпустку. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» компенсації за невикористану щорічну відпустку з 5 календарних днів не підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно ч.4 зазначеної статті доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.1995, передбачено, що у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як зазначена позивачем заробітна плата була єдиним джерелом його доходу, та внаслідок незаконного звільнення позивач втратив не тільки засоби до існування, але й можливість утримувати свою сім'ю, що відповідно завдавало позивачу душевних страждань та хвилювань за майбутнє своєї родини. Захищаючи свої порушені права позивач був вимушений звернутися до суду, що також викликало в нього негативні переживання. Наведені вище обставини свідчать про те, що позивачу було завдано моральних страждань, він не має можливості вести звичний для нього спосіб життя та змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи вищевикладене, а також

Outcome: partial