Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], про звільнення майна з-під арешту. Мотивує сювої вимоги тим, що [PERSON] 30.07.2007 року отримав у позивача кредит у розмірі 42 075.00 доларів США та зобовязався повернути суму кредиту і сплатити передбачені кредитним договором платежі. В забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору, 06.08.2007 року між Банком та [PERSON] було укладеного Договір іпотеки без номеру, згідно з яким відповідач передав в іпотеку нерухоме майно квартиру [ADDRESS], загальною площею 67.2 кв.м, що належить йому на праві власності. Приватним нотаріусом [PERSON] у звязку з посвідченням Договору іпотеки, була накладена заборона відчуження предмету іпотеки, а саме вказаної квартири. Проте постановою державного виконавця Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 13.08.2015 року, накладено арешт на майно боржника [PERSON] та оголошено заборону його відчуження, згідно виконавчого провадження № 48344605. Вважає, що право застави у Банка виникло 30.07.2007 року, а постанову винесено пізніше ніж заставне майно було передано в іпотеку. Крім цього заборгованість боржника перед Банком не погашена, а тому просить звільнити квартиру [ADDRESS], загальною площею 67.2 кв.м, з під арешту, накладеного державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції та заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, повязані з обмеженням ПАТ КБ «ПриватБанк» права іпотекодержателя спірної квартири. Просить звільне з-під арешту заставне майно, заборонити ДВС вчиняти будь-які дії повязані з обмеженням ПАТ КБ "ПриватБанк" права іпотекодержателя щодо спірної квартири та стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив про задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не визнала позовні вимоги та пояснила, що позивач не надав доказів того, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, або його право порушено державною виконавчою службою. Зазначає, що ПАТ КБ «ПриватБанк», у даному випадку, не виступає носієм субєктивного права, а тому не може бути позивачем у справі. Просить відмовити у задоволенні позову. Вислухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до наступного. 30.07.2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали договір номер NKUCG106150126, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 42 075 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 29.07.2022 року (а.с.8-10). 06.082007 року сторони уклали договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передав Банку в іпотеку нерухоме майно квартиру [ADDRESS], загальною площею 67.2 кв.м, що належить йому на праві власності. 06.08.2007 року приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу [PERSON] у звязку з посвідченням Договору іпотеки, була накладена заборона відчуження предмету іпотеки (а.с. 11-15). Постановою державного виконавця державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції від 05.08.2015 року за виконавчим листом № 486/327/15-ц виданим 11.06.2015 року Южноукраїнським міським судом про стягнення в солідарному порядку з [PERSON]З та [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 733 612.687 грн., було відкрито виконавче провадження (а.с. 34). Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно Відділом ДВС Южноукраїнського МУЮ Миколаївської області 26.08.2015 року накладено арешт та оголошено заборону відчуження квартири [ADDRESS], загальною площею 67.2 кв.м, житловою площею 43.03. кв.м (а.с. 16-17). Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, від 15.10.2009 року, за позовом ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачу було відмовлено у задоволенні позову, оскільки на момент звернення до суду заборгованість відповідача перед Банком мала тимчасовий характер, збитків позивачу не завдала, обсяг його прав не змінила. З тих же підстав було відмовлено у задоволенні вимоги про виселення (а.с. 38). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв в момент виклих правовідносин, державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом, має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством. Порядок звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника, арешт та вилучення майна боржника визначено у статті 52-57 вказаного Закону, зокрема, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача -заставодержателя. За постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, стягнення звертається на вільне від застави майно боржника. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про звільнення заставленого майна з-під арешту. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі ст. 3 цього Закону, у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Крім того, згідно ст. 14 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна вищий пріоритет на заставне майно має ПАТ КБ «ПриватБанк». Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Наведена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 09 квітня 2014 року № 6-13цс14. Таким чином, судом встановлено, що обтяження спірного нерухомого майна іпотекою було зареєстроване в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 06.08.2007 року. При цьому обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, що належить [PERSON] на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служи про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, зареєстровано 26.08.2015 року, тобто після обтяження спірного нерухомого майна іпотекою. Відповідно, ПАТ КБ «ПриватБанк» має переважне право на звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на те, що обтяження у вигляді іпотеки зареєстроване до реєстрації обтяження на підставі постанови державного виконавця. Посилання ж відповідача на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, від 15.10.2009 року, за позовом ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позивачу відмовлено у задоволенні позову, суд вважає некоректним, оскільки розглядались правовідносини, які мали місце у 2009 році. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині звільнення майна з-під арешту підлягають задоволенню. Звернувшись до суду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк», зокрема, просив суд захистити свої права на майбутнє, та заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов'язані з обмеженням ПАТ КБ «ПриватБанк» права іпотекодержателя на нерухоме майно. Однак, судовому захисту підлягають лише вже порушені, невизнані або оспорювані права, а тому в задоволенні вимог в цій частині слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в сумі 2 400.00 грн., які складаються зі сплати судового збору в сумі 1 600 .00 грн. та 800.00 грн. за витребування доказів. На підставі викладеного,

Outcome: partial