Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до житлово-побутової комісії Національної академії Служби безпеки України про визнання незаконним рішення комісії та зобов'язання вчинити дії. Мотивувала свої вимоги тим, що він 27 жовтня 2011 року звернувся до проректора з соціально-економічних питань НА Служби безпеки України полковника [PERSON] із заявою у формі рапорту про взяття його на квартирний облік. В черговий раз, 09 квітня 2014 року йому, на підставі рішення житлово-побутової комісії Національної академії Служби безпеки України, затвердженого протоколом № 5 засідання житлово-побутової комісії Національної академії Служби безпеки України від 09 квітня 2014 року було відмовлено у зарахуванні на квартирний облік. Мотивами відмови позивач зазначив, ту обставину, що [PERSON] не прописаний у місті Києві 5 років, а лише проживає останніх п'ять років. При цьому, відповідач у своєму рішенні про відмову послався на п. 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради міністрів Української РСР і української республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 та п. 5 Постанови виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» від 15.07.1985 року за № 582 зі змінами від 30.04.1992 року № 234. Позивач в свою чергу вважає, що пункт 5 Постанови виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» від 15.07.1985 року за № 582 зі змінами від 30.04.1992 року № 234 обмежує його можливість на реалізацію Конституційного права і суперечить нормам Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно, на думку позивача для отримання права про зарахування на квартирний облік необхідною умовою є лише положення про обов'язковість підтвердження факту проживання протягом п'ятирічного терміну та факту перебування у трудових відносинах. З посилання на обставини зазначені у позовній заяві позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним рішення житлово-побутової комісії Національної академії Служби безпеки України, в частині відмови [PERSON] в зарахуванні на квартирний облік, затвердженого протоколом № 5 засідання житлово-побутової комісії Національної академії Служби безпеки України від 09 квітня 2014 року та зобов'язати відповідача зарахувати його на квартирний облік із вказівкою дати першого звернення, а саме з 28 жовтня 2011 року. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви та просив її задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні з посиланням на письмові заперечення проти позову, які долучені до матеріалів справи, просив суд в задоволенні позову відмовити. Зокрема зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення житлово-побутова комісія Національної академії Служби безпеки України керувалася п. 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради міністрів Української РСР і української республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 та п. 5 Постанови виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» від 15.07.1985 року за № 582 зі змінами від 30.04.1992 року № 234. Відповідно як зазначив представник відповідача, оскаржуване позивачем рішення житлово-побутової комісії Національної академії Служби безпеки України прийнято відповідно до вимог чинного нормативного акту, а тому таке є правомірним. Заслухавши сторони, представників, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Судом в ході розгляду встановлено, що [PERSON] звернувся 27 жовтня 2011 року звернувся до проректора з соціально-економічних питань НА Служби безпеки України полковника [PERSON] із заявою у формі рапорту про взяття його на квартирний облік. В черговий раз, 09 квітня 2014 року йому, на підставі рішення житлово-побутової комісії Національної академії Служби безпеки України, затвердженого протоколом № 5 засідання житлово-побутової комісії Національної академії Служби безпеки України від 09 квітня 2014 року було відмовлено у зарахуванні на квартирний облік. В зазначеному рішенні відповідач зокрема послався на ту обставину, що підставами відмови є те, що відповідно до п. 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради міністрів Української РСР і української республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 та п. 5 Постанови виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» від 15.07.1985 року за № 582 зі змінами від 30.04.1992 року № 234. У зазначеному рішенні комісія вказала про те, що [PERSON] може бути зарахований на облік до загальної черги з 13 травня 2016 року. Матеріалами справи доводиться що починаючи з 2002 року по 2007 рік [PERSON] проходив військову службу(навчання) в НА Служби безпеки україни. Станом на день розгляду справи перебуває на посаді викладача спеціальної кафедри № 22 Навчально-наукового інституту контррозвідувальної діяльності, Б-009209, на підставі контракту про проходження військової служби у Службі безпеки України. Сторонами спору не оспорював ся факт проживання [PERSON] 26 липня 2007 року на території міста Києва. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до п. 5 Постанови виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» від 15.07.1985 року за № 582 зі змінами від 30.04.1992 року № 234, на який посилався представник відповідача, на квартирний облік беруться громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають та прописані в місті Києві. Відповідач - житлово-побутова комісія Національної академії Служби безпеки України є колегіальним органом навчального закладу, який входить до системи і організації структури органу державної влади та зобов'язаний діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У рішенні Конституційного Суду України за № 15-рп/2001 від 14.11.2001 року у справі щодо відповідності Конституції України ( 254к/96-ВР ) (конституційності) положень підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700 ( 700-94-п) (ЗП України, 1995 р., N 1, ст. 9), Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року N 677 ( v0677400-74 ) (СП СССР, 1974 г., N 19, ст. 109), та Постанови Ради Міністрів СРСР "Про деякі правила прописки громадян" від 28 серпня 1974 року N 678 ( v0678400-74 ) (СП СССР, 1974 г., N 19, ст. 110), зазначено що інститут реєстрації місця проживання носить повідомний, а не дозвільний характер, а інститут прописки є неконституційним. Частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»(№ 1382 від 11.12.2003 року), визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Враховуючи конкретні обставини справи та оцінюючи вищенаведені правові норми у їх сукупності, суд вважає, що в конкретному випадку [PERSON] для отримання права на зарахуванні на квартирний облік необхідно було підтвердити факт проживання понад п'ять років у місті Києві та факт перебування у трудових відносинах з органом при якому діє відповідна житлово-побутова комісія. Судом при прийнятті рішення береться до уваги наявність доведеності факту проживання відповідача на території населеного пункту - місто Кииїв, понад п'ять років та доведеність факту перебування у трудових відносинах з органом при якому створено житлово-побутову комісію Національної академії Служби безпеки України. Відповідно за наявності достовірно встановлених вищеописаних юридичних фактів(термін проживання, перебування у трудових відносинах), суд вважає, що рішення відповідача - житлово-побутової комісії Національної академії Служби безпеки України є незаконним в частині мотивів, щодо необхідності [PERSON] підтвердити наявність прописки в місті Києві понад п'ять років. Статтею 13 Загальної декларації прав людини. Міжнародний пакт про громадянські та політичні права, Протокол № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а так само ч. 1 ст. 33 Конституції України гарантують особі свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на вірність застосування відповідачем у спірних правовідносинах п. 5 Постанови виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» від 15.07.1985 року за № 582 зі змінами від 30.04.1992 року № 234. Не беручи такий до уваги суд враховує, що станом на день винесення відповідачем оспорюваного рішення діяв Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у якому як вище зазначалося судом закріплено положення про те, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного кодексу України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Цивільного кодексу України, актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Постанови виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів і президії Київської міськради профспілок «Про порядок застосування у м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» від 15.07.1985 року за № 582 зі змінами від 30.04.1992 року № 234 є підзаконним нормативно-правовим актом. Відповідно, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» має вищу юридичну силу, а тому в силу правил статті 4 «Акти цивільного законодавства України» Цивільного кодексу України, до спірних правовідносин необхідно застосовувати саме положення Закону, в силу його вищої юридичної сили над підзаконним нормативно-правовим актом. Сам по собі факт наявності суперечливого положення у підзаконному нормативно-правовому акті, який є чинним та не скасований у встановлений законом спосіб, в частині необхідності підтвердження наявності прописки у певному місці понад п'ять років, на переконання суду не може братися до уваги у даному спорі оскільки прямо порушує та обмежує право [PERSON] на його реалізацію норми Конституції України про рівні конституційні права, свободи та рівність громадян перед законом. Вирішуючи спір в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача зарахувати [PERSON] на квартирний облік із вказівкою дати першого звернення, а саме з 28 жовтня 2011 року, суд вважає, що така вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до Закону України «Про службу безпеки України», Закону України «Про загальну структуру і чисельність Служби безпеки України», Указу Президента України від 27 грудня 2005 року за № 1860 до системи та організаційної структури Служби безпеки України входять навчальні заклади, одним з яких є національна академія Служби безпеки України. Відповідно до положень Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Служби безпеки України від 06 листопада 2007 року за № 792, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 листопада 2007 року за № 1308/14575, житлово-побутові комісії утворюються у Центральному управлінні, його підрозділах, а також органах, закладах та установах Служби безпеки України з метою дотримання вимог чинного законодавства при веденні обліку співробітників, які потребують поліпшення житлових умов, та членів їх сімей, розподілу та використання житлової площі. До складу житлово-побутових комісій включаються співробітники та працівники підрозділів Центрального управління, органів, закладів та установ Служби безпеки України. Засідання житлово-побутової комісії є правомірним, якщо на ньому присутні не менше як дві третини її членів. Рішення житлово-побутової комісії приймається простою більшістю голосів. У разі розподілу голосів вирішальним є голос голови житлово-побутової комісії. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні такої вимоги, суд мотивує свою відмову тим, що житлово-побутова комісія Національної академії Служби безпеки України є колегіальним органом, рішення у якому приймаються шляхом відкритого голосування, а тому вирішення питання, у тому числі про зарахування позивача на квартирний облік є виключною компетенцією зазначеної житлово-побутової комісія Національної академії Служби безпеки України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги частково. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial