Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача\~[PERSON] виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області\~про відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що в 2001 році він працював бригадиром слюсарно-ремонтного цеху на Криворізькому державному гірничо - металургійному комбінаті «Криворіжсталь». 17.01.2001 року з позивачем трапився нещасний випадок, внаслідок чого отримав ушкодження здоровя у вигляді: розрив селезінки, внутрішня кровотеча, тупа травма голови, струс мозку та множинні злами костей. За висновком МСЕК від 03.09.2001 року\~при первинному огляді\~позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 50 % та 3 групу інвалідності з 03.09.2001 року - у зв'язку з трудовим каліцтвом. Довідкою МСЕК від 02.12.2015 року при повторному огляді встановлено позивачу [PERSON] трудове каліцтво та 3 групу інвалідності, а згідно з витягу із акту огляду до довідки встановлена стійка втрата працездатності у розмірі 35% з 02.12.2015 по 01.10.2017 року. Внаслідок вищевикладеного позивач змушений понад 13 років проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. На даний час самопочуття позивача [PERSON] з кожним днем погіршується, за десятиліття різними медичними закладами поставлено суперечливі діагнози, що навіть комісія про повторне розслідування нещасного випадку не змогла провести розслідування та рекомендувала позивачу звернутися до суду. Розрахунок моральної шкоди позивачем [PERSON] полягає у наступному. Згідно з Законом України «Про Держаний бюджет на 2017 рік» встановлено мінімальний розмір заробітної плати у розмірі 3200 грн., який позивач приймає за одиницю оцінювання місяця моральної шкоди. Так як нещасний випадок стався 2001 році, тобто минуло 16 років з моменту отримання травми, тоді 3200 грн.*16 років = 614 400 грн. (мінімальна заробітна плата помножена на час тривання втрати непрацездатності), оскільки відсоток працездатності дорівнює 35, то сума відшкодування моральної шкоди складає 215\~040 грн. ( 35% від 614\~400 грн.). За таких обставин позивач просить, щоб з боку відповідача йому була відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоровя . У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх повному задоволенні.\~ Представник відповідача проти позову заперечує, вважає суму позову завищеною. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов обґрунтованимі таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 січня 2002 року з позивачем [PERSON] трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав ушкодження здоровя у вигляді: розрив селезінки, внутрішня кровотеча, тупа травма голови, струс мозку та множинні злами костей. (а.с.8-11) Відповідно до висновку МСЕК від 03.09.2001 року, при первинному огляді позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 50 % та 3 група інвалідності - у зв'язку з трудовим каліцтвом. (а.с.4-5) Згідно довідки МСЕК від 02.12.2015 року встановлено, що при повторному медичному огляді позивачу [PERSON] встановлено трудове каліцтво та 3 група інвалідності, а згідно з витягу із акту огляду до довідки встановлена стійка втрата працездатності у розмірі 35%. (а.с.6-7) При вирішенні питання про спричинення позивачу [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках. Одним із завдань ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим і членам їх сімей від нещасних випадків. Суд не приймає до уваги заперечення, подані представником відповідача, оскільки, позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, так як групу інвалідності та діагноз профзахворювання встановлено вперше у період з 01.04.2001 року до 31 .12.2005 року, а саме 03.09.2001 року, тобто під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право. Отже, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обовязків здоровю позивача [PERSON] була заподіяна шкода, у звязку з чим він отримав ушкодження здоровя, втратив 50% працездатності, являється інвалідом 3 групи. Перебуваючи тривалий час на лікуванні, позивач втрачає домашній затишок і звичні нормальні життєві зв'язки, постійно хворіє, позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у звязку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями. Внаслідок цього позивач відчуває фізичну біль і страждання, дискомфорт в його житті, фізичний біль, психологічний дискомфорт, обмежено працездатний. Все це призвело до\~вимушених змін і порушень в життєвих, особистих, побутових і виробничих відносинах. Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до розяснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоровя від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12, і в силу ст.ст. 214, 360-7 ЦПК Україну, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон). Відповідно до ст. 1 Закону № 1105-XIV завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Нещасний випадок це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону № 1105-XIV). Відповідно до підп. «Е» п.1 ч.1 ст.21 Закону № 1105-XIV, у редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду. У рішенні Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної\~\~ умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обовязку [PERSON] відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися [PERSON] на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати) визнано такими, що відповідають\~\~ Конституції\~\~ України\~\~ (є конституційними), положення підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на\~\~ загальнообов'язкове державне\~\~ соціальне\~\~ страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату\~\~ працездатності»\~\~ від\~\~ 22 лютого 2001 року N 2272-III, пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України\~\~ «Про\~\~ внесення\~\~ змін\~\~ до\~\~ Закону\~\~ України\~\~ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві\~\~ та\~\~ професійного\~\~ захворювання,\~\~ які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року N 717-V, якими внесено зміни до статей 1, 21, 28, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV. У мотивувальній частині вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Правилами ст. 21 ч. 1 п. 1 пп. «е»\~ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлено, що у разі\~настання страхового випадку [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому\~ законодавством порядку виплатити грошову суму за моральну шкоду за\~\~ наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відповідно до ст. 28 ч. 2 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного\~захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.\~ Згідно зі ст. 23 ч.1, ч.2 п. 1 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення\~її прав, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Оскільки позивач був застрахованою особою, то відповідно до ст. 21, 28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача\~[PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 268 ч. 1 п. 3 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровю або смертю. З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Кривому Розі на користь позивача [PERSON] моральну шкоду у розмірі 15 000 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб. В іншій частині позовних вимог позивачу [PERSON] відмовити.

Outcome: partial