Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

Позивач звернувшись до суду із даним позовом посилається на те, що з 05 червня 2001 року по 13 січня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], відповідачкою по справі, в якому в них народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] року та [PERSON], [INFO] року. Хоча шлюб між ними і розірвано, однак вони продовжують проживати в квартирі по [ADDRESS] яку придбали разом і вона відноситься до спільного сумісного майна подружжя. Всі правовстановлюючі документи оформлено на дружину і вона являється єдиним її власником, визнати його право на ? частку відповідачка добровільно не бажає, тому просить в порядку поділу майна визнати за ним право власності на належну йому ? частину в спільному майні подружжя. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позовної заяви. Позивач зазначив, що тривалий час їздив на заробітки за кордон і за зароблені кошти, разом із дружиною, придбали спірну квартиру. Окрім власних коштів на придбання квартири та її облаштування позичали гроші у батьків, сусідів та родичів, і повертали їз зароблених ним за межами України. Також ними було оформлено кредит в «Приват Банку», який на даний час вже погашено. На заробітки за кордон їздила і дружина, однак не такий тривалий час як він, оскільки змушена була доглядати за дітьми. Після розірвання шлюбу з нього стягуються аліменти на утримання дітей, проте із-за тривалої хвороби та негативного стану здоров"я, працевлаштуватися щоб отримувати регулярний дохід не може, а звідси і немає можливості сплачувати вчасно кошти на утримання дітей. Станом на 18 червня 2018 року ним частково погашено заборгованість по сплаті аліментів в сумі 7 502, 83 грн. і при можливості погасить і решту суми боргу. Відповідачка та її представник не погоджуючись із вимогами позовної заяви подали суду заперечення, яке підтримали в судовому засіданні. Не заперечила, той факт, що дійсно за період перебування в шлюбі із позивачем ними було придбано квартиру [ADDRESS]. Створити міцної сім»ї їм не вдалося, тому в січні 2017 року шлюб між ними було розірвано. Не зважаючи на розірвання шлюбу та припинення подружніх стосунків вони і надалі продовжують разом проживати в одній квартирі. Заперечує стосовно посилань позивача, що спільна квартира придбана на кошти, що були ним зароблені за кордоном, оскільки її батьки після продажу власного будинку дали їм 20 тисяч доларів США, а це більше половини вартості квартири, решту частину вони доклали із власних коштів, які отримали за час роботи за межами України і частину було отримано в кредит, який також повертали із спільно зароблених коштів. Вважає, що за даних обставин вона має право на більшу частину ніж ? в спірній квартирі. Крім того, з часу розірвання шлюбу чоловік зовсім не допомагає їй матеріально утримувати дітей, аліменти присуджені рішенням суду не сплачує, часто влаштовує сварки та скандали в їх присутності, адже діти також проживають в спірній квартирі, крім того тягар по оплаті за комунальні послуги лежить повністю на ній, жодних коштів на утримання спільної квартири [PERSON] не надає, а тому вважає, що позивач має право на ? частину спільного майна, просить задовольнити позов саме в цій частині. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, суд вважає позовні вимоги підлягаючими до часткового задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони в справі 05 червня 2001 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Коломия Коломийського міського управління юстиції Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №144. У шлюбі народилося двоє дітей [PERSON], [INFO] року та [PERSON], [INFO] року. За час проживання, подружжям в 2006 році придбано квартиру [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно із якої вбачається, що відповідачці на підставі свідоцтва про право власності належить вищевказана квартира. 13 січня 2017 року на підставі рішення Коломийського міськрайонного суду, Івано-Франківської області, шлюб між подружжям було розірвано. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що 2006 році, маючи доручення від батьків відповідачки, займалася продажем спільного будинку батьків [PERSON], частину грошей виручену з продажу матір віддала доньці для придбання квартири. Свідок [PERSON] вказав, що сторін по справі знає давно, він являється сусідом батьків позивача. Стосовно придбання спірної квартири то йому відомо, що в той час позивач часто їздив на заробітки, щоб віддати кошти за придбану квартиру. Із показань свідка [PERSON] вбачається, що дійсно на момент придбання квартири сторонами частково позичалися кошти у сусідів та родичів як зі сторони позивача так і зі сторони відповідачки. Кредит при отриманні квартири було оформлено на позивача і частину коштів на погашення кредиту давала його мати. Свідок [PERSON] пояснив, що зі слів матері позивача йому відомо про кредит, який позивач оформив на придбання квартри та який йому допомагали сплачувати батьки. Із показань свідків [PERSON] та [PERSON], які є батьками позивача, вбачається, що вони допомагали погашати кредит власними коштами, отриманими від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва, частково із пенсійних виплат та із виплат, отриманих ними в якості компенсації постраждалим від повені у 2008 році. Також зазначили, що ремонт у придбаній квартирі робили батько та брати позивача без витрат на оплату праці майстрів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 81 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування лежить не на суду, а на сторонах. Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. За час знаходження справи на розгляді судом призначалася експертиза стосовно встановлення вартості квартири, згідно висновку якої вбачається, що дійсна ринкова вартість спірної квартири становить 828036 грн. Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно статті 28 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що квартира, яка являється предметом спору, була придбана у період шлюбу спільними зусиллями і працею та за спільні кошти сторін у справі, а тому дане майно являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя, що сторонами у справі не заперечується. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. У відповідності до ч. 3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як зазначено вище, суд дійшов до висновку, що спірне майно являється спільною сумісною власністю подружжя сторін, а тому сторони мають право на поділ цього майна. Судом береться до уваги ті обставини, що відповідачем не заперечується факт тривалої не сплати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, у зв»язку із чим утворилася значна заборгованість та не наданні коштів на утримання спірної квартири. Неповнолітні діти сторін проживають разом із відповідачкою та входять до її складу сім»ї, що підтверджується довідкою виданою начальником ОСББ « Мазепи-185». Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 13 січня 2017 року присуджено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей у розмірі по 750 грн. щомісячно на кожну дитину, до досягнення ними повноліття. Дане рішення залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2017 року. У звязку з неналежним виконанням зобо"язання щодо сплати аліментів на утримання дітей у [PERSON] виникла заборгованість, яка як вбачається із довідки виданої начальником Коломийського міськрайонного ВДВС 17 вересня 2018 року за №12.16-29/799 станом на 01 вересня 2018 року становить 18 869, 74 грн. Таким чином суд приходить до висновку, що виходячи із даних обставин є підстави на зменшення частки позивача у спільному сумісному майні подружжя, спірній квартирі, яка на думку суду має складати одну третину від цілої. На підставі наведеного та ст.ст. 60, 61, 63 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 368, 392 ЦК України,

Outcome: partial