Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивач свої вимоги огрунтовує тим, що працював у ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВІ «ТОРГІВЕЛЬНИЙ ДІМ «ВРЕМЯ» на посаді регіонального директора з 19.06.2012 року за безстроковим трудовим договором, з посадовим окладом 15 000 грн. на місяць. Дані обставини підтверджуються довідками про доходи від 09.09.2014 року - за 2012 рік, від 09.09.2014 року - за 2013 рік, від 22.09.2014 року - за 2014 рік. Наказу про призначення на посаду та встановлення посадового окладу надати не може. Але номер наказу вказаний у трудовій книжці. 17.09.2014 року подав роботодавцю заяву про своє звільнення за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України. Наказом № 265-к від 18.09.2014 року його звільнено з роботи, прощо свідчить запис у трудовій книжці, яка видана 26.09.2014 року. Вважає, що розрахунок щодо всіх видів виплат при звільнені здійснений не вірно, заробітна плата в повному обсязі не виплачена, компенсація за невикористані відпустки за 2013 рік не виплачена, за 2014 рік виплачена не в повному обсязі, надавши свій розрахунок ,виходячи із посадового окладу, середньої заробітної плати. Стаття 83 КЗпП України встановлює норми грошової компенсації за невикористані відпустки. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. Стаття 97 КЗпП України забороняє роботодавцю в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Стаття 103 КЗпП України встановлює строки повідомлення працівників про запровадження нових або зміну діючих умов оплати праці. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Стаття 116 КЗпП України встановлює строки розрахунку при звільненні. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Розрахунок роботодавця з усіма працівниками структурного підрозділу м. Суми та Сумської області проводився шляхом видачі готівкових коштів з торгової виручки структурного підрозділу, який знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Кірова, 25, оф.119. Стаття 117 КЗпП України встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При тривалості щорічної відпустки 30 (за штатним розкладом) та табелями відпрацьованого часу т отримав право на відпустку у 16 календарних днів за 2012 рік. У 2013 році отримав право на відпустку у 30 календарних днів, з яких використав 16 днів за 2012 року та 14 днів за 2013 рік. Невикористана відпустка за вказані роки становить 16 календарних днів. У 2014 році отримав право на відпустку у 21 календарний день, з яких не використав жодного, що підтверджується розрахунковим листом від 18.09.2014 року. Таким чином вважає, що має право отримати грошову компенсацію за 37 календарних днів невикористаної відпустки. Середньорічна зарплата за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки з 01.09.2013 року по 31.08.2014 року ,складає 183110,73 грн. Середньоденна зарплата за 355 днів становить 515,80 грн. Загальна сума компенсації за невикористану відпустку, яка при окладі 15 000 грн. становить 19084,78 грн., включаючи податки. Роботодавцем нарахована компенсація за 21 день в сумі 10092,39 грн., включаючи податки, з яких отримав фактично 9395,70 грн. та відносить отриману суму на погашення компенсації. Тому заборгованість по недоотриманій компенсації за невикористану відпустку становить 9689,08 грн. Стосовно заборгованості по заробітній платі. Не згоден із розміром нарахувань зарплати у серпні та вересні 2014 року. З невідомих причин нарахування проводилося за ставкою 2500 грн., що підтверджується довідкою про доходи за 2014 рік та доповненням до наказу про звільнення. Вважає, що йому недонараховано заробітної плати за серпень 2014 року- 12500 грн., (оклад 15000,00 грн., нараховано 2500 грн. ) , за вересень 2014 року- 10500 грн. за 14 днів робочих днів. Таким чином загальна сума заборгованості на день звільнення становить: 9689,08 + 12500 + 10500 = 32689,08 грн. ,з урахуванням несплачених податків. Загальна сума виплат при звільненні (недовиплачена), за вирахування податків, дорівнює 26403,60 грн., що підтверджується відповідним наданим розрахунком. Так, порушення відповідачем його трудових прав призвели до спричинення моральної шкоди, яку оцінює у сумі 30 000 грн. і обгрунтовує у несподіваному скороченні сімейного бюджету, неспроможності своєчасного погашення кредитних зобов'язань, зміні звичайного устрою життя і сімейних стосунків, що потребувало значних додаткових зусиль для його організації, враховуючи також, що на утриманні має неповнолітню дитину. Враховуючи зазначене, просить ухвалити рішення, яким стягнути на його користь з ПП «ТД «ВРЕМЯ»: - грошову суму в розмірі 26403,60 грн. в рахунок невиплаченої заробітної платні та компенсації за невикористані дні відпусткок; - 30000,00 грн. в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди / а.с. 1-3 /. У судовому засіданні [PERSON] підтримав свої позовні вимоги з зазначених вище підстав. Згоден з розрахунками роботодавця щодо права на отримання не виплаченої заробітної плати за 14 робочих днів вересня 2014 року у сумі 9545, 45 грн. Також зазначив, що подана ним заява про збільшення позовних вимог , з посилкою на ст. 117 КЗпП України, стосується вимоги про стягнення середнього заробітку у зв»язку з невиплатою всіх належних сум при звільненні, який / заробіток / просить стягнути на день винесення рішення у сумі 103 160 грн., згідно поданого розрахунку, виходячи з середньоденного заробітку у розмірі 515, 80 грн. за 200 днів періоду не виплати , тоб то по день ухвалення судового рішення. / а.с. 59 /. Представник відповідача в судове засідання не прибув, відповідно до наданих заперечень вважає позовні вимоги не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. З 19 червня 2012 року [PERSON] дійсно працював в ПП «Торгівельний дім «Время» на посаді регіонального директора структурного підрозділу м. Суми. 17 вересня 2014 року позивач та відповідач дійшли обопільної згоди про звільнення [PERSON] з займаної посади з 18 вересня 2014 року, про що виданий відповідний наказ № 265-к. У відповідності з вимогами ст.ст. 47 та 116 КЗпП України ,18 вересня 2014 року з позивачем проведений повний розрахунок (виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку). Що стосується доводів [PERSON] щодо компенсації за невикористану відпустку. - По-перше, відповідно до ст. 75 КЗпП України, яка кореспондується з нормою ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. При цьому для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. Законодавством України не передбачена інша тривалість щорічної відпустки для посади позивача як 24 календарні дні. Твердження [PERSON] про те, що за штатним розкладом тривалість його відпустки складає 30 календарних днів на рік, є помилковим , бо штатним розкладом взагалі не встановлюється тривалість відпусток. З огляду на викладене, за весь час роботи [PERSON] йому було нараховано 51 календарний день щорічної відпустки, з яких 30 днів ним використано. Таким чином невикористана відпустка позивача складає 21 календарний день. · По- друге , не погоджуються з наданим позивачем розрахунком середньої заробітної плати за день. Згідно з п. 2 Постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова № 100), обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Сума виплат за останні перед звільненням 12 календарних місяців роботи складає 170610,73 грн. (16428,57 + 16304,35 + 16428.57 + 16855,26 + 16500,00 + 16428,57 + 3000,00 + 16428.57 + 19736.84 + 15000,00 + 15000.00 + 2500.00), що підтверджується довідками про доходи, доданими до позовної заяви. Таким чином, відповідно до п. 7 Постанови № 100 ,середньоденна заробітна плата позивача складає (170610,73 грн : 355 днів) = 480,59 грн. Таким чином, компенсація позивача за невикористані дні щорічної відпустки складає 10092,39 грн. / 21 календарний день х 480,59 грн./, які повністю сплачені позивачу в день звільнення. Отже, вимоги позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується доводів позивача щодо заборгованості по заробітній платі. З серпня 2014 року через низку об'єктивних причин, викликаних політичною та економічною ситуацією в країні, заробітна плата всіх регіональних директорів структурних підрозділів у відповідності до штатного розкладу склала 2500,00 грн. Жодних заперечень з цього приводу до моменту звільнення позивач не висловлював. Таким чином відповідач не має перед позивачем заборгованості з виплати заробітної плати. Проте навіть якщо припустити, що Відповідач дійсно мав виплатити Позивачу заробітну плату за вересень 2014 року з розрахунку 15000,00 грн., ним невірно обчислений залишок заробітної плати. В вересні 2014 року було 22 робочих дні , а не 20, як вказав позивач. Таким чином середньоденна заробітна плата складає 681,82 грн. (15000,00 грн. : 22 дні) . Позивач у вересні відпрацював 14 днів. Таким чином, якщо вважати, що посадовий оклад позивача у вересні мав складати 15000,00 грн., на момент звільнення він мав отримати заробіток у сумі 9545,45 грн. (681,82 грн. х 14 днів) . Що стосується доводів позивача щодо відшкодування спричиненої йому моральної шкоди. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Оскільки відповідач права позивача не порушував, немає підстав і для відшкодування моральної шкоди.. Моральна шкода має бути доведена та обгрунтована. Сама по собі наявність у позивача дитини та будь-яких кредитних зобов'язань не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Адже відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодна з цих ознак позивачем всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведена і не підтверджена належними та допустимими доказами. Враховуючи зазначене, просить в позові відмовити / а.с.47-52/. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню , виходячи з наступних обставин. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно вимог ч. 2 ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України « Про оплату праці « , форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами , організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами. 1. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВІ «ТОРГІВЕЛЬНИЙ ДІМ «ВРЕМЯ» на посаді регіонального директора з 19.06.2012 року, з посадовим окладом 15000 грн. на місяць Дані обставини підтверджуються довідками про доходи від 09.09.2014 року - за 2012 рік, від 09.09.2014 року - за 2013 рік, від 22.09.2014 року - за 2014 рік, записами в трудовій книжці працівника /а.с.10,12-14/ . 17.09.2014 року [PERSON] подав роботодавцю заяву про своє звільнення за угодою сторін - по п.1 ст. 36 КЗпП України. І наказом № 265-к від 18.09.2014 року його звільнено з роботи, про що свідчить запис у трудовій книжці./ а.с. 4,10 /. На день звільнення позивача з ним поведений розрахунок у відповідності до вимог ст. 116 КЗПП України , з виплатою належних сум: заборгованості по виплаті заробітку- 1590, 91 грн., компенсація за невикористані дні відпусток- 10 092, 39 грн., що вбачається з розрахунку як доповнення до наказу про звільнення / а.с. 11/. Позивач вважає, що розрахунок щодо всіх видів виплат при звільнені здійснений не вірно: заробітна плата в повному обсязі не виплачена, компенсація за невикористані відпустки за 2013 рік не виплачена, за 2014 рік виплачена не в повному обсязі, про що зазначив у самому доповненні до наказу про звільнення /а.с.11 /. Так, сума щомісячного посадового окладу позивача складала 15 000 грн., про що не заперечував і відповідач. Як вбачається з довідки про доходи, [PERSON] у серпні 2014 р. виплачений заробіток у меншій сумі - 2500 грн. / а.с. 14/. Відповідач у запереченні на позов зазначає, що через низку об'єктивних причин, викликаних політичною та економічною ситуацією в країні, заробітна плата всіх регіональних директорів структурних підрозділів у відповідності до штатного розкладу, за серпень 2014 р. склала 2500 грн. /а.с. 48/. Однак згідно вимог ст. 60 ЦПК України відповідачем не надано суду ніяких доказів наявності таких об»єктивних причин і в чому вони полягають, що було б підставою для зменшення виплати позивачу заробітку за зазначений період. Крім того, у відповідності до вимог статті 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Однак зазначена вимога закону роботодавцем виконана не була. Тому позивач має право на отримання не доплаченого йому заробітку за серпень 2014 р. у сумі 12 500 грн./ 15 000 - 2500 /. Відповідачем здійснений свій розрахунок суми заборгованості по виплаті позивачу заробітку за 14 роб. днів вересня 2014 року, проведений з розміру посадового окладу у 15 000 грн., що становить 9545, 45 грн., з чим погодився і [PERSON] / а.с. 48 /. Тому на користь позивача підлягає стягненню загальна сума заборгованості по виплаті заробітку у розмірі 22 045, 45 грн. / 12 500 + 9545, 45 /, з відрахуванням необхідних податків і платежів. 2. Що стосується вимоги позивача про виплату йому грошової компенсації за невикористані 37 днів відпусток, суд зазначає наступне. Роботодавець розрахунок грошової компенсації за не використаний [PERSON] 21 день відпусток за зазначений ним у позові період проводив виходячи з терміну надання йому таких відпусток у 24 календарних дні, згідно ст. 75 КЗпП України та вимог ст. 6 Закону України « Про відпустки «, що становило грошову компенсацію у розмірі 10 092, 39 грн. / а.с. 48 /. В обгрунтування своєї вимоги щодо права на отримання грошової компенсації за не використані дні відпусток у 37 календарних днів та яка повинна розраховуватись саме з 30-ти календарних днів щорічних відпусток , позивачем у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України надано суду графіки щорічних відпусток по підприємству за 2013-2014 роки , з яких вбачається, що такі відпустки становлять не 24 , а саме 30 календарних днів. Тому доводи відповідача в цій частині заперечень на позов не заслуговують до уваги. Так як відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає позов тільки в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів - у даному випадку розрахунків позивача / проведених ним з посадового окладу в 15 000 грн. на місяць / щодо суми грошової компенсації за 37 календарних днів не використаної відпустки і які / розрахунки / відповідачем не спростовані, а також враховуючи, що частину коштів такої компенсації позивач отримав, на його користь підлягає стягненню недоотримана сума у розмірі 9689, 08 грн. , з відрахуванням необхідних податків і платежів. 3. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь у порядку вимог ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за час не виплати належних при звільненні сум, необхідно зазначити наступне. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по спору. Таким чином суд вважає, що позивач має право на отримання такої суми середнього заробітку, однак за 140 робочих днів, що узгоджується з вимогами п. 8 постанови Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.1995 р. з наступними змінами « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати « . Так як відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає позов тільки в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, що у даному випадку стосується наданих позивачем розрахунків суми його середньоденного заробітку, на його користь у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, підлягає стягненню сума у розмірі 72 212 грн. / 515, 80 х 140 /. Відповідно до вимог п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці « , при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування з урахуванням спірної суми і на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд під час розгляду справи прийшов до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по виплаті заробітку у розмірі 22 045, 45 грн. , а також сума не доотриманих коштів як компенсації за невикористані дні відпусток у розмірі 9689, 08 грн., що складає загальну суму 31 734, 53 грн. Враховуючи вимоги п. 20 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України щодо істотності цієї суми із сумою середнього заробітку , на користь позивача за ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню сума у розмірі 25 000 грн. 4. Також суд вважає, що діями роботодавця позивачу [PERSON] спричинена моральна шкода у зв'язку з порушенням його трудових прав на отримання належних сум, що не давало йому можливості задовольняти у повному обсязі свої життєві потреби, яка / шкода / підлягає відшкодуванню на підставі ст. 237-1 КЗпП України . Розмір такої шкоди необхідно визначати з урахуванням меж заявлених вимог, характеру та обсягу, тривалості заподіяних моральних страждань, ступеня вини відповідача, істотності вимушених змін у життєвих стосунках заявника , згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р . з наступними змінами " Про судову практику в справах про відшкодування моральної / немайнової / шкоди " , виходячи з засад розумності і справедливості. Тому розмір такої шкоди суд визначає у сумі 1500 грн. А всього стягненню на користь позивача підлягає загальна сума у розмірі 58 234,53 грн. /22 045, 45 грн. + 9689, 08 грн., + 25 000 грн. + 1500 грн. /. Так як позивач при подачі позову до суду по захисту трудових прав звільнений від сплати судових витрат, суд згідно вимог ст. 88 ЦПК України вважає на необхідне відшкодувати ці витрати за рахунок відповідача, пропорційно сум задоволених позовних вимог.

Outcome: partial