Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

у липні 2019 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , Акціонерного товариства «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ», про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому просила солідарно стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 75 327,50 грн та з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Позовна заява мотивована тим, що 16.09.2016 року о 08 годині 15 хвилин на регульованому перехресті вул. Антоновича та вул. Німецька в м.Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі відповідача [PERSON] , який керував автомобілем КІА Cerato, д.н.з. [NUMBER] , та автомобіля Peugeot, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок вказаної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Позивач зазначає, що вина відповідача [PERSON] встановлена постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23.03.2018 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КпАП України, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. 26.10.2016 року складено Звіт №5644 про визначення вартості матеріального збитку, згідно якого матеріальний збиток, завданий внаслідок пошкодження при ДТП автомобіля Peugeot, д.н.з. [NUMBER] , складає: 73827,50 грн. Також позивачем понесені витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 1 500,00 грн. Позивач також посилається на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди їй заподіяно моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Крім того, в обґрунтування позову позивач зазначає, що між відповідачем [PERSON] та відповідачем АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ93399, внаслідок чого забезпеченим транспортним засобом став автомобіль КІА Cerato, д.н.з. [NUMBER] . Позивач стверджує, що 01.03.2017 року відповідача АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» було повідомлено про настання страхового випадку. Незважаючи на те, що постанова про справі про адміністративне правопорушення по справі №752/1174/18 за ст.124 КпАП України, відносно відповідача [PERSON] , датована 23 березня 2018 року, однак фактично була виготовлена пізніше і оприлюднена лише 04.01.2019 року. Зазначає, що після отримання копії вищезазначеної постанови, 17.01.2019 року вона звернулась до відповідача АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 73 827,50 грн, однак їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Шкірая М.І. від 10.07.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 19.03.2020 року на адресу суду надійшов відзив від представника АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ», у якому відповідач вказує, що позивач звернулась до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування після спливу 1 року з моменту ДТП, що було підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування згідно п.37.4.1 ст.37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» заперечує щодо солідарного стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, оскільки страхова компанія жодним чином не порушувала права позивача. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2020 року справу передано на розгляд судді Голосіївського районного суду міста Києва Колдіної О.О. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Колдіної О.О. від 25.06.2020 року прийнято справу до свого провадження, розгляд якої призначено здійснювати в порядку загального позовного провадження. На момент розгляду справи відповідач [PERSON] не скористався своїм правом на подання відзиву. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі повторно в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду були повідомлені належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались, з огляду на що, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.09.2016 року о 08 годині 15 хвилин на регульованому перехресті вул. Антоновича та вул. Німецька в м.Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі відповідача [PERSON] , який керував автомобілем КІА Cerato, д.н.з. [NUMBER] , та автомобіля Peugeot, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок вказаної ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Відповідно до постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 23.03.2018 року, по справі №752/1174/18, відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КпАП України, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, винність дій [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, є доведеною. Судом також встановлено, що 04.04.2016 року між [PERSON] та відповідачем АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ9339977, внаслідок чого забезпеченим транспортним засобом став автомобіль КІА Cerato, д.н.з. [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що 26.10.2016 року за замовленням позивача складено Звіт №5644 про визначення вартості матеріального збитку, згідно якого матеріальний збиток, завданий внаслідок пошкодження при ДТП автомобіля Peugeot, д.н.з. [NUMBER] , складає: 73827,50 грн. Також позивачем понесені витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 1 500,00 грн. Судом встановлено, що 17.01.2019 року позивач звернулась до відповідача АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ» із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 73 827,50 грн, однак їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки позивач звернулась до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування після спливу 1 року з моменту ДТП, що і було підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування згідно п.37.4.1 ст.37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У пункті 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до пункту 37.1.4. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування. Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП. Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків. З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині стягнення страхового відшкодування з АТ «ПРОСТО-СТРАХУВАННЯ», оскільки вищевказане ДТП сталася 16.09.2016 року, а позивач звернувся із заявою про страхове відшкодування лише 17.01.2019 року, тобто після пропуску строку на звернення з заявою про страхове відшкодування, встановленого пунктом 37.1.4. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16-ц (провадження № 14-310цс18). Щодо заявлених позовних вимог до [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Незважаючи на те, що позивач пропустила строк для звернення до Страхової компанії, де була застрахована цивільно-правова відповідальність [PERSON] , вона не позбавлена можливості в порядку ст.ст.1166, 1187 ЦК України звернутись з вимогою до особи, винної у настанні дорожньо-транспортної пригоди. З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є обґрунтованими, розмір шкоди доведеним належними у справі доказами, в зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. На підставі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. В даному випадку, судом встановлено факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок пошкодження її майна, а саме транспортного засобу, що належав їй на праві власності, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що призвело до зміни способу життя та необхідності прикладати додаткові зусилля для відновлення свого порушеного права протягом тривалого часу. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, суд вважає доведеним розмір моральної шкоди в сумі 5000 гривень, який є співмірним із завданими збитками і відповідає принципу справедливості та розумності. В іншій частині вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не є доведеними. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідача [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial