Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач звернулася до Орджонікідзевського міського суду з вищевказаним позовом, в якому просить постановити рішення, яким усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком № 15 по вул. 8-Березня в м. Покров Дніпропетровської області, шляхом визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу належить житловий будинок № 15 по вул. 8-Березня в м. Покров. Відповідачі зареєстровані в будинку, але фактично не проживають з 2015 року. Оскільки відповідачі відмовляються знятись з реєстрації у добровільному порядку, тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачі до суду повторно не зявилися, хоча про час, дату та місце розгляду повідомлялися належним чином, причину своєї неявки та її поважність суду не повідомили, відзив не надали. Повноважний представник третьої особи органу опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області проти зняття з реєстрації неповнолітньої [PERSON] заперечувала, посилаючись на те, що таким чином будуть порушенні права дитини, оскільки батьки не мають іншого житла, а тому не мають змоги зареєструвати доньку в іншому місці. Відповідно до ст.280 ЦПК України , суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] належить житловий будинок № 15 по вул. 8-Березня в м. Покров Дніпропетровської області (а.с. 8). Згідно копії домової книги за адресою по вул.. 8-Березня буд. №15 в м.Покров Дніпропетровської області зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17-18). Однак, відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають, що підтверджується актом голови квартального комітету від 08.08.2018р., згідно якого [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 2015 року за даною адресою не проживають (а.с. 19). Даний факт також підтверджується показами свідків, допитаних у судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] надала покази, згідно яких вона є позивачу свахою. Вказує на те, що відповідачі не проживають за адресою вул.. 8-Березня, 15, вони проживають з 2015 року у м.Феодосії. Статтями 47, 48\~Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст. 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст. 317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст..405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про усунення\~перешкод в\~користуванні житловим\~будинком шляхом\~визнання її\~сина [PERSON]\~та невістки\~[PERSON]\~такими,\~що втратили\~право користування\~ним є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення. Щодо вимоги про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід зазначити наступне. Відповідно до ст.. 18 закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. В судовому засіданні повноважний представник органу опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області проти зняття з реєстрації неповнолітньої дитини заперечував, посилаючись на те, що таким чином будуть порушенні її права, оскільки не підтверджено належними та допустимими доказами, що батьки неповнолітньої [PERSON] [PERSON] та [PERSON] мають можливість зареєструвати дитину в іншому житловому приміщенні. За таких обставин, вимога про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням не підлягає до задоволення. Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7\~Закону України\~"Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial