Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом 04.04.2017, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 15.04.2013 станом на 28.02.2017 в розмірі 67462 грн. 20 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом 5259 грн. 67 коп., по процентам за користування кредитом 55013 грн. 85 коп., за пенею та комісією 3500 грн. 00 коп., штрафів 500 грн. фіксована частина, 3188 грн. 68 коп. процентна складова; стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1600 грн. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 15.04.2013 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 3900 грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості (відповідно 2,5% на місяць) з кінцевим терміном повернення по строку дії картки. Свої зобовязання банк виконав, натомість відповідач покладені на нього обовязки належним чином не виконував, в результаті чого станом на 28.02.2017 утворилась заборгованість в розмірі 67462 грн. 20 коп., яку представник позивача просив суд стягнути з позичальника в примусовому порядку. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував. Пояснив, що дійсно оформив кредит у позивача, на що йому була видана картка. Однак останній платіж здійснив 12.03.2014 на суму 100 грн., а банк звернувся до суду з позовом 18.03.2017, тобто поза строком позовної давності. З цих підстав просив відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності, про що надав письмове клопотання (а.с. 55). Суд, враховуючи позицію сторін по справі, дослідивши письмові докази, надавши їм оцінку в сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.04.2013 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНК», яка по своїй суті є договором приєднання в розумінні ч.1 ст. 634 ЦК України (а.с.5, 6-7, 8-31). Відповідач погодився з тим, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлений і погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, що засвідчив своїм підписом в заяві (а.с.5). Оскільки відповідачем ці обставини не оспорюються, суд розцінює їх як свідчення укладення між сторонами 15.04.2013 договору про надання банківських послуг на діючих на той момент умовах. Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.6), [PERSON] отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в кінцево визначеному розмірі 3900 грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 30 % річних (за базовою ставкою 2,5 % в місяць). Крім того, за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти за пільговою ставкою 0,01% річних в межах пільгового періоду до 55 днів за кожною платіжною операцією, за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, що визначено п.2.1.1.12.2 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.29) та в графі «Пільговий період» Довідки про умови кредитування (а.с.6). Проценти нараховуються із розрахунку 360 днів/рік (п.2.1.1.12.6, а.с.29-зворот). Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти. В силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Банк свої зобов'язання за кредитним договором від 15.04.2013 виконав належним чином, надавши [PERSON] кредит в обумовленому розмірі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати їх повернення. Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено обовязок позичальника погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором (а.с.26-зворот). Однак, у звязку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] своїх кредитно-договірних зобовязань перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 28.02.2017 виникла заборгованість в розмірі 67462 грн. 20 коп., з яких за кредитом 5259 грн. 67 коп., по процентам за користування кредитом 55013 грн. 85 коп., за пенею та комісією 3500 грн. 00 коп., штрафів 500 грн. фіксована частина, 3188 грн. 68 коп. процентна складова, в підтвердження чому надано розрахунок заборгованості (а.с.3-4). Із наданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунку заборгованості за договором (а.с. 3-4) слідує, що [PERSON] дійсно 15.04.2013 отримав кредитну картку із встановленим кредитним лімітом в розмірі 3900 грн., якою постійно користувався, здійснюючи періодичне повернення кредитної заборгованості шляхом поповнення картки. Починаючи з 05.06.2013 відповідач допускав користування кредитом за межами ліміту шляхом овердрафту 05.06.2013, 15.11.2013,, 15.12.2013, 22.12.2013, 26.12.2013, 31.12.2013, 01.01.2014, 15.01.2014, 17.01.2014, 23.01.2014, 24.01.2014, 16.02.2014, 17.02.2014, 19.02.2014, 16.03.2014, не здійснюючи своєчасне погашення такої заборгованості, за що йому нараховувались проценти. Згідно з п.2.1.1.12.6.4 Умов та правил (а.с.29-зворот), у випадку непогашення суми прострочення кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії), овердрафт або його частина понад 210 днів повністю, кредит (овердрафт) вважається простроченим та нараховується з дати переведення кредиту (овердрафту) в статус боргових зобовязань. На залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню в розмірі, встановленому п.2.1.1.12.6.1 дійсних Умов. Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем в розрахунок заборгованості по процентам включено нарахування процентів як на поточну заборгованість, так і прострочену не тільки по кредиту, а й овердрафту відповідно до п.2.1.1.12.6.4 Умов та правил, що відображено в розрахунку заборгованості (а.с.3-4), який в цій частині відповідно до ст.ст.58,59 ЦПК України суд визнає належним та допустимим доказом. Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк. Кредитний договір між позивачем та відповідачем укладено 15.04.2013. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів направлення позивачу заяви про припинення договору. В своїх поясненнях наданих в судовому засіданні, також не згадував, що звертався до банку з заявою про припинення договору. В звязку з чим суд погоджується з твердженням позивача, викладеним у позовній заяві, що кредитний договір був пролонгований, та відповідно діяв до 15.04.2017. Тобто на момент звернення до суду 04.04.2017, не був припиненим. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 5259 грн. 67 коп. заявлена в мажах позовної давності та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по пені та комісії, нарахованих сумарно в розмірі 3500 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч.1\~ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог банку. Згідно п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 №168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі із зазначенням переліку, розміру і бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Так, види комісії, передбачені Умовами кредитування (за зняття готівки, за отримання балансу на чек в банкоматах, за безготівковий розрахунок) в аспекті положень п.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту суд розцінює як додаткову плату за розрахунково-касове обслуговування при користуванні кредитними коштами, зняття яких автоматично здійснюється банком безпосередньо в момент видачі готівки шляхом списання з карткового рахунку. В той же час, ні Умовами кредитування та Правилами надання банківських послуг, ні в предявлених позивачем вимогах про стягнення комісії не конкретизовано сплату відповідачем комісії як супутньої послуги банку, що входить до сукупної вартості кредиту, не визначено її розмір, базу розрахунку, натомість будь-яких доказів стосовно тотожності даного платежу з «комісією», яку позивач предявляє в позові сумарно з пенею, суду не надано, а суд з власної ініціативи позбавлений можливості вирішувати незаявлену позивачем вимогу, зважаючи на положення ч.1 ст.11 ЦПК України. Крім того, суд вважає безпідставним та неправомірним нарахування заборгованості по пені сумарно з комісією, оскільки виходячи з природи комісії як складової частини основного зобовязання, що входить до сукупної вартості кредиту, а пені як штрафної санкції за порушення виконання зобовязань, вони не можуть нараховуватись разом, що суперечить їх правовій сутності та меті застосування в рамках кредитно-зобовязальних правовідносин, тому суд приходить до переконання, що включення позивачем до розрахунку заборгованості сумарно «комісії та пені» не ґрунтується на умовах кредитного договору та вимогах Закону і свідчить про існування неузгодженості між їх умовами та предявленими позивачем вимогами. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене та те, що в розрахунку заборгованості (а.с.3) в графі "Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)" розмір заборгованості визначено 3500 грн., натомість в частині розрахунку у визначенні загальних сум (а.с.4) вона вказана виключно як заборгованість по комісії без конкретизації її виду, що не узгоджується між собою та викликає у суду сумнів в достовірності та належності наданого позивачем розрахунку як доказу в обґрунтування цих вимог, тому суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити. Підстав для застосування позовної давності до пені за заявою відповідача суд не вбачає підстав з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Перевіряючи обґрунтованість заявлення вимог про стягнення штрафу, суд виходить з наступного. Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязання. Згідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом, що передбачено ч.1 ст.611 ЦК України. Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою у формі штрафу або пені, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобовязання. Відповідно до п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.27), у випадку порушення Клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, Клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій. Аналізом вказаного положення Умов та правил, які є складовою частиною договору, слідує, що штраф нараховується банком саме на момент виявлення факту прострочення заборгованості більш ніж на 30 днів. Враховуючи доведеність в ході судового розгляду факту неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором від 15.04.2013, допущення прострочення погашення кредиту понад 30 днів, зокрема, починаючи з 12.03.2014 та виникнення у банку права на нарахування штрафу з 13.04.2014 (тобто зі сплином 30 днів згідно п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг), суд приходить до висновку про правомірність нарахування позивачем штрафу. Позаяк, суд вважає за необхідне окремо зазначити, що нарахована позивачем сума штрафу за процентною складовою в розмірі 3188 грн. 68 коп. є завищеною, оскільки всупереч п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг нарахована не на суму заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій станом на момент виявлення допущеного позичальником порушення кредитних зобовязань (тобто станом на 13.04.2014), а на 28.02.2017 виходячи з розрахунку: (5259,67+55013,85 + 3500) * 5%/100% = 3188,68 грн. Щодо позовної вимоги по нарахованій заборгованості по відсоткам суд виходить з такого. Позивачем в розрахунок заборгованості по процентам включено нарахування процентів як на поточну заборгованість, так і прострочену не тільки по кредиту, а й овердрафту відповідно до п.2.1.1.12.6.4 Умов та правил. При цьому відповідач заявив про застосування позовної давності до всіх вимог позивача. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового (щомісячного) платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-20цс14, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Разом з тим, з огляду на те, що останнє погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором від 15.04.2013 мало місце 12.03.2014 згідно розрахунку заборгованості (зарахування 12.03.2014) (а.с.3-зворот), право на предявлення вимоги по стягненню штрафу у позивача виникло з 13.04.2014, в той час як позивач звернувся до суду з позовом 04.04.2017 згідно вхідного штампу суду. З огляду на характер нарахування неустойки у формі штрафу, який в розумінні п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг розраховується безпосередньо на момент виникнення прострочки в залежності від суми заборгованості, тому суд вважає за необхідне в його стягненні відмовити у звязку з пропуском 1-річного строку звернення до суду з вимогою про його стягнення та необґрунтованістю в частині нарахування за процентною складовою. Крім того, заборгованість по відсоткам заявлена позивачем з розрахунку з 15.04.2013 по 28.02.2017. Згідно Умов та правил, відсотки нараховуються банком кожного місяця, в разі виникнення простроченої заборгованості. Банк звернувся з позовом до суду 04.04.2017. Розрахунок заборгованості здійснений станом на 28.02.2017, своїм правом на збільшення позовних вимог банк не скористався та не збільшував суму заборгованості з розрахунку станом на 04.04.2017. В звязку з чим, позовна давність до нарахованих відсотків судом застосовується з 04.04.2017 по 04.04.2014. Станом 04.04.2017 (згідно розрахунку на 28.02.2017) заборгованість по відсоткам складає 55013 грн. 85 коп., а станом на 04.04.2014 802 грн. 10 коп. Таким чином, сума заборгованості по відсоткам за кредитом в межах позовної давності, яка підлягає до стягнення з відповідача складає 55013,85 802,10 = 54211,75 грн. З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до предявлених ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, однак з огляду на характер нарахування неустойки у формі штрафу, та процентів, вважає за необхідне в стягненні штрафу відмовити у звязку з пропуском 1-річного строку звернення до суду з вимогою про його стягнення та необґрунтованістю в частині нарахування за процентною складовою; а заборгованість по відсоткам стягнути в межах 3 - річного строку позовної давності. Аналізуючи перелічені вище докази в їх сукупності, встановлення обставин неналежного виконання [PERSON] кредитно-договірних зобовязань, обґрунтованість розміру заявлених позивачем вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 15.04.2013 станом на 28.02.2017 за кредитом 5259 грн. 67 коп., по процентам за користування кредитом 54211 грн. 75 коп., суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 59471 грн. 42 коп. (з розрахунку: 5259,67+54211,75 = 59471,42). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, згідно ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.39) пропорційно розміру задоволених вимог 88 %, що становить відповідно 1408 грн.

Outcome: partial