Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

У квітні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, вихідної допомоги, та моральної шкоди. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що він [PERSON], переведений в ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО»03.02.2014 року на посаду провідного фахівця відділу розрахунків Управління врегулювання страхових подій та контролю виплат. Відповідач ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» протягом останніх восьми місяців грубо та системно порушує вимоги трудового законодавства, а також колективного і трудового договору. Колективним договором Товариства передбачена виплата заробітної плати двічі на місяць - 22 числа поточного місяця (аванс) та 07 числа наступного місяця (заробітна плата). Несвоєчасність виплати заробітної плати носить системний характер та почалась ще з червня 2014 року, а саме: червень 2014 аванс (22.06.2014 р.) - року, фактична дата виплати (аванс 22.07.2014 року, тобто кількість прострочених днів 5; заробітна плата 07.07.2014 року фактична виплата 09.07.2014 року, кількість прострочених днів -2; серпень 2014 року аванс (22.08.2014 року), фактична дата виплати 27.08.2014 року, кількість прострочених днів 5; заробітна плата (07.09.2014 року ), фактична дата виплати 12.09.2014 року, кількість прострочених днів 5; вересень 2014 року аванс (22.09.2014 року), фактична дата виплати 30.09.2014 року кількість прострочених днів 8; заробітна плата (07.10.2014) фактична дата виплати 28.10.2014 року, кількість прострочених днів 21, жовтень 2014 року (аванс 22.10.2014 року), фактична дата виплати 01.12.2014, кількість прострочених днів 40, заробітна плата (07.11.2014 року ) фактична дата виплати 23.12.2014 року кількість прострочених днів 46. Станом на 30 січня 2015 року відповідач ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» не виплатило заробітну плату за листопад - грудень 2014 року та січень 2015 року в повному обсязі що передбачено ст. 116 КЗпП. Остання виплата була проведена 17 грудня 2014 року - заробітна плата за жовтень 2014 року. Таким чином, роботодавець не сплачує заробітну плату вже більш ніж за 4 місяці, та проміжок часу між останніми виплатами складає 35 календарних днів, а законодавством дозволено не більше 16 календарних днів. В звязку з грубим порушенням КЗпП України, 26.01.2015 року позивачем було подану заяву про звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП України, та був звільнений 30.01.2015 року. 1) року позивачем було надано Заяву до в.о. Голови Правління ПАТ «УСК «Гарант-Авто» про нарахування вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України, яка була погоджена, але не була виплачена. Також, керівництво компанії надало відповідь на колективне звернення від 1) року, щодо не виплати заробітної плати, відповідь, де вказано, що ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» не може виконати взятих на себе зобов'язань, в тому числі й повязаних з господарською діяльністю, а також по виплаті заробітної плати від 14.01.2015 року. Беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з листопада 2014 року до січня 2015 року та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», позивач вважає, що загальна сума компенсації, яка належить йому до виплати складає 4471 грн. 31 коп. Середній заробіток за останні два місяці складає 7159 грн. 30 коп. (згідно Довідки про доходи вих.№10 від 19.01.2015 року та Довідки вих.№269 від 12.02.2015 року наданих відповідачем про нараховану заробітну плату за місяці її не виплати, де взяті дані за грудень 2014 року та січень 2015 року). В звязку з невиконанням законодавства про працю та грубим порушенням умов колективного договору, позивач вимушений був звільнитися за ч. З ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням, у звязку із порушенням роботодавцем умов трудового договору та законодавства України про працю). Заробітну плату позивач не отримував протягом 4-х місяців. У зв 'зку зі значною затримкою заробітної плати він відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві звязки, був змушений економити на харчах, одязі. Його позбавили змоги відсвяткувати новорічні та різдвяні свята, що істотно вплинуло на емоційний стан всіх його близьких, збільшилась депресія та погіршились відносини між рідними. Вже майже півроку позивачу доводиться позичати гроші в знайомих, друзі вже косо дивляться, за комунальні послуги нічим платити - це погіршує стан нервового здоров'я збільшує ймовірність лишитися без даху над головою. Відповідач позбавив можливості отримати нормальний соціальний захист, за листопад, грудень та січень не сплатило податки, тим самим величина допомоги зменшена до мінімальної величини 944 грн. Завдана моральна шкода позивачу обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою у звязку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Тому вважає, що незаконними діями відповідача ПАТ «УСК «ГАРАНТ- АВТО» йому було нанесено моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 14318,6 грн.(два середньо місячних заробітка). 1) року було позивачем було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати до Печерського районного суду м. Києва, згідно юридичної адреси перебування відповідача. В порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі з позивачем не було проведено в день звільнення, а саме 30.01.2015 року та по сьогоднішній день. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-УІ від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Тому просив стягнути з відповідача суму індексації за нараховані, але не виплачені кошти у розмірі 4471 грн. 31 коп., не виплачену йому вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 21477 грн. 90 коп. (середній заробіток за останні два місяці 7159 грн. 30 коп. х З(місяці) = 21477 грн. 90 коп.) що передбачена ст. 44 КЗпП., моральну шкоду у розмірі 14318 грн. 60 коп. та стягнути середній заробіток за весь час затримки з дати звільнення за період з 30.01.2015 року по 20.04.2015 року, тобто 79 день, в сумі 18853,35 грн.(середній заробіток за останні два місяці складає 7159,30 грн., що складає 238,65 грн. в один календарний день, тоді 238,65 грн. х79 день затримки розрахунку =18853,35 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ч.1\~ст.224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Суд, вислухавши думку позивача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення позову частково з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)\~неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)\~неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3)\~свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)\~справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON], переведений в ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО»03.02.2014 року на посаду провідного фахівця відділу розрахунків Управління врегулювання страхових подій та контролю виплат, що відповідно підтверджується наказом №76-кго від 03.02.2014 року. Відповідач ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» протягом останніх восьми місяців грубо та системно порушує вимоги трудового законодавства, а також колективного і трудового договору. Колективним договором Товариства передбачена виплата заробітної плати двічі на місяць - 22 числа поточного місяця (аванс) та 07 числа наступного місяця (заробітна плата). Право кожного громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю та соціальних виплат закріплено у статтях 43, 46 Конституції України. Реалізація зазначених конституційних прав громадян врегульована Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України (далі КЗпП), іншими законодавчими та нормативними актами. Зокрема, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; ч. 3 ст. 15 передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі підприємство здійснює після виконання зобовязань щодо оплати праці; у ч. 5 ст. 24 зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Як вбачається з матеріалів справи станом на 30 січня 2015 року відповідач ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» не виплатило позивачу заробітну плату за листопад - грудень 2014 року та січень 2015 року в повному обсязі що передбачено ст. 116 КЗпП. Остання виплата була проведена 17 грудня 2014 року - заробітна плата за жовтень 2014 року. Відповідно до ч. З ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Таким чином, роботодавець не сплачує заробітну плату вже більш ніж за 4 місяці, та проміжок часу між останніми виплатами складає 35 календарних днів, а законодавством дозволено не більше 16 календарних днів. В звязку з грубим порушенням КЗпП України, 26.01.2015 року позивачем було подану заяву про звільнення за ч. З ст. 38 КЗпП України, та останній був звільнений 30.01.2015 року, що підтверджується наказом про звільнення №42-кго від 26.01.2015 року. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. 1) року позивачем було надано Заяву до в.о. Голови Правління ПАТ «УСК «Гарант-Авто» про нарахування вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України, яка була погоджена, але не була виплачена. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач надав відповідь на колективне звернення від14.01.2015 року, щодо не виплати заробітної плати, відповідь, де вказано, що ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» не може виконати взятих на себе зобов'язань, в тому числі й повязаних з господарською діяльністю, а також по виплаті заробітної плати від 14.01.2015 року. Беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з листопада 2014 року до січня 2015 року та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», позивач вважає, що загальна сума компенсації, яка належить йому до виплати складає 4471 грн. 31 коп. Згідно ст. 115 КЗпП передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Статтею 47 КЗпП України\~передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені\~ст. 116 КЗпП України. Виходячи із положення\~ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно, та\~\~відповідно до положенняст.1215 ЦК України\~\~не підлягають поверненню безпідставно набуті\~\~заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії та інше, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною\~\~особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно роз'яснень\~Постанови Пленуму Верховного Суду № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть\~\~вважатися ними не пов'язані\~\~з обчисленням помилки в застосуванні закону та інших нормативних актів. \~\~\~\~\~\~Відповідно до частини 1\~статті 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України у справі 6-144цс13). Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно ст. 2 вищевказаного закону компенсація громадянам втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти, зокрема, і заробітну плату. Згідно п. 2,3,4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Відповідно до п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від\~\~\~\~24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~\~\~\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у взаємозв'язку з положеннями статей\~117,\~237-1\~цього\~кодексу. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого\~\~\~\~1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат\~за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є\~середньоденна (середньогодинна)\~заробітна плата працівник, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Згідно п. 21 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці робот. У зв язку з вищенаведеним, при розрахунку середнього заробітку береться до уваги заробітна плата за грудень 2014 та січень 2015 року. Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає сплаті позивачу, суд враховує Порядок обчислення середньої заробітної плати, який затверджено\~постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. Судом було проведено перерахунок середнього заробітку, за останні два місяці, який складає 7159 грн. 3О коп. (згідно Довідки про доходи вих.№10 від 19.01.2015 року та Довідки вих.№269 від 12.02.2015 року наданих відповідачем про нараховану заробітну плату за місяці її не виплати , де взяті дані за грудень 2014 року та січень 2015 року), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За таких обставин враховуючи вищевикладене суд стягує з відповідача суму індексації за нараховані, але не виплачені кошти у розмірі 4471 грн. 31 коп., не виплачену йому вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 21477 грн. 90 коп. (середній заробіток за останні два місяці 7159 грн. 30 коп. х З(місяці) = 21477 грн. 90 коп.) що передбачена ст. 44 КЗпП. Та середній заробіток за весь час затримки з дати звільнення за період з 30.01.2015 року по 20.04.2015 року, тобто 79 день, в сумі 18853,35 грн.(середній заробіток за останні два місяці складає 7159,30 грн., що складає 238,65 грн. в один календарний день, тоді 238,65 грн. х79 день затримки розрахунку =18853,35 грн. Згідно ст. 237-1КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В звязку з невиконанням законодавства про працю та грубим порушенням умов колективного договору, позивач вимушений був звільнитися за ч. З ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням, у звязку із порушенням роботодавцем умов трудового договору та законодавства України про працю). Аргументуючи свої позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди позивач посилається, на те, що заробітну плату він не отримував протягом 4-х місяців у зв 'зку зі значною затримкою заробітної плати він відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві звязки, був змушений економити на харчах, одязі, внаслідок чого погіршився його емоційний стан та звичайний спосіб життя. Відповідач позбавив можливості отримати нормальний соціальний захист, за листопад, грудень та січень не сплатило податки, тим самим величина допомоги зменшена до мінімальної величини 944 грн. Тому просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 14\~318 грн. 60 коп. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 3\~ст. 23 ЦК України\~встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до п.3\~Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року\~визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для\~вирішення спору. Беручи до уваги викладене,

Outcome: partial