Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 45 528 грн. 78 коп., з яких: 39 496 грн. 03 коп. - індекс інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання, 6032 грн. 75 коп. - 3 % річних від прострочення суми за весь час прострочення невиконання зобов`язання; а також сплачений судовий збір. На обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.10.2011 року у справі № 2033/2-1693/11 позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, стягнуто з [PERSON] борг у розмірі 17600 грн., інфляційні витрати - 4980,80 грн., 3 % річних - 1268,65 грн., судовий збір - 238,49 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120 грн., всього стягнуто 24 207,94 грн. Рішення набрало законної сили 25.10.2011 року. Після набрання рішенням законної сили позивач неодноразово звертався до відповідача щодо виконання рішення суду. 11.02.2020 року [PERSON] виконав рішення суду та сплатив [PERSON] зазначену в рішенні суду у розмірі 24 207,94 грн. Зазначає, що судовою практикою та роз`ясненнями вищих національних судів визначено, що у випадку, якщо рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти і такий обов`язок є, по суті, грошовим, а рішення боржником не виконується, то строк прострочення виконання рішення суду обраховується з дати набрання цим рішення законної сили. Індекс інфляції є змінною величиною, з урахуванням рекомендацій ВСУ розрахунок відповідної суми з урахуванням помісячних індексів розміру збитків, обрахованих за цінами і тарифами, що діяли в умовах інфляції, сума боргу за основним зобов`язанням з урахуванням індексу інфляції за 99 місяців, а саме з 25.10.2011 року по 11.02.2020 року загалом становить 63 703,97 грн., з яких: сума основного зобов`язання - 24 207,94 грн. 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за яким сума боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми за основним зобов`язанням становить 39 496,03 грн. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.03.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.05.2020 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про подовження терміну подання відзиву на позовну заяву. 04.08.2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову, Аналіз змісту норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, щодо правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом 28.02.2020 року, то за період з 25.10.2011 року по 31.01.2017 року позовна давність сплила. Згідно листа № 14.1-34 Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 12.11.2019 року виконавчий лист, виданий Фрунзенським районним судом м. Харкова, пред`явлено до виконання 21.11.2011 року. Виконавче провадження № 29969496 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1693/11 було відкрито державним виконавцем 23.11.2011 року. В ході примусового виконання за вказаним виконавчим листом накладено арешт на майно боржника та тимчасово обмежено [PERSON] у праві виїзду за межі України. 14.12.2012 року по виконавчому провадженню № 29969496 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» ( редакція Закону від 2011 року ). Повторно зазначений виконавчий документ для виконання до відділу державної виконавчої служби не надходив. Таким чином, своє право на пред`явлення вимог до відповідача за виконавчим листом № 2-1693/2011 від 17.11.2011 року, виданим Фрунзенським районним судом м. Харкова, [PERSON] втратив 15.12.2013 року. 04.02.2021 року відповідачем [PERSON] подані пояснення, з яких вбачається, що відповідач просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливу строків позовної давності. Представник позивача - адвокат Биченко А.О. у судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. У попередньому засіданні у задоволені позову просила відмовити у зв`язку зі спливу строків позовної давності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України , судом не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судовим розглядом встановлено, що заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.10.2011 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково, стягнуто з останнього на користь [PERSON] заборгованість за розпискою у сумі 17 600 грн., інфляційні витрати в розмірі 4 980,80 грн., 3% річних в розмірі 1 268,65 грн., судовий збір в розмірі 238,49 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а всього 24 207,94 грн. Вищезазначене рішення набрало законної сили 25.10.2011 року. На виконання зазначеного рішення суду 17.11.2011 року Фрунзенським районним судом м.Харкова видано виконавчий лист N 2-1693/11. Відповідно до листа Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 12.11.2019 року вказаний виконавчий лист надійшов до відділу 21.11.2011 року. Виконавче провадження № 29969496 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1693/11 було відкрито державним виконавцем 23.11.2011 року ( дані з Автоматизованої системи виконавчих проваджень - спец розділ ). 23.11.2011 року державним виконавцем була винесена постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] . Крім того, Фрунзенським районним судом м.Харкова було задоволено подання державного виконавця від 04.10.2012 року про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Відповідна ухвала суду була надіслана для виконання до Державної прикордонної служби України. 14.12.2012 року по виконавчому провадженню № 29969496 була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» ( редакція Закону від 2011 року ). Повторно зазначений виконавчий документ для виконання до відділу державної виконавчої служби не надходив. Судовим роозглядом встановлено, що стягнута за судовим рішенням грошова сума 24 207,94 грн. була сплачена відповідачем позивачеві 11.02.2020 року, про що свідчить письмова розписка, власноручно складена [PERSON] . Отже, заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 12.10.2011 року виконане відповідачем в повному огбсязі 11.02.2020 року. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд вважає позовні вимоги [PERSON] частково обґрунтованими, виходячи з наступного. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України. Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі N 686/21962/15-ц (провадження N 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 року у справі N 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.03.2016 року у справі N 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. За таких обставин є обгрунтованими доводи позову про те, що невиконання відповідачем рішення суду про стягнення грошових коштів дає підстави для відшкодування позивачу інфляційних втрат за весь час прострочення (невиконання рішення суду) та 3 % річних від простроченої суми. Відступаючи від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі N 6-1206цс15 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18) дійшла висновку про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц (провадження N 14-318цс18). За наявності доведеного факту, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.10.2011 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за розпискою у сумі 17 600 грн., інфляційні витрати в розмірі 4 980,80 грн., 3% річних в розмірі 1 268,65 грн., судовий збір в розмірі 238,49 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а всього 24 207,94 грн. і це судове рішення було виконано відповідачем лише 11.02.2020 року, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на підставі частини другої статті 625 ЦПК України інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, враховуючи, що сфера дії статті 625 ЦК України не обмежена лише договірними зобов`язаннями. У зв`язку із тим, що заосне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12.10.2011 року набрало законної сили 25.10.2011 року, а боржник грошове зобов`язання виконав не своєчастно, згідно частини другої статті 625 ЦК України, він має відшкодувати позивачу інфляційні втрати та сплатити 3 % річних. Разом із тим розмір 3 % річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню, суд обчислює виходячи з розміру несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання 24 207,94 грн за період з 04.03.2017 року ( 3-річний строк до звернення до суду із позовом у цій справі відповідно до штампу про відправлення позовної заяви засобами поштового зв`язку 04.03.2020 року) по 11.02.2020 року ( час, на який здійснено розрахунок позовних вимог у позовній заяві). При цьому, суд враховує, що главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10.04.2018 року у справі N 910/16945/14, від 27.04.2018 року у справі N 908/1394/17, від 16.11.2018 року у справі N 918/117/18, від 21.11.2018 року у справі N 642/493/17-ц, від 30.01.2019 року у справах N 905/2324/17 та N 922/175/18, від 13.02.2019 року у справі N 924/312/18, від 18.03.2020 року у справі N 761/34710/17 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі N 127/15672/16-ц. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 39 496,03 грн. та 3 % річних в розмірі 6 032,75 грн. за період з 25.190.2011 року (тобто з дня набрання законної сили рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 12.10.2011 року) по 11.02.2020 року ( дата фактичного виконання рішення відповідачем). Однак, з огляду на наявність заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, з урахуванням дати звернення [PERSON] до суду із позовом ( відповідно до штампу про відправлення позовної заяви засобами поштового зв`язку 04.03.2020 року ) та періоду, за який нараховано заявлені до стягнення у цій справі інфляційні втрати і 3 % річних, суд вважає, що позовна давність щодо інфляційних втрат і 3 % річних, за період з 25.10.2011 року по 03.03.2017 року сплила та згідно частини 4 статті 267 ЦК України у задоволені позовних вимог у цій частині необхідно відмовити. За період з 04.03.2017 року по 11.02.2020 року (в межах позовних вимог) інфляційні втрати склали 6635,55 грн. із розрахунку: 24 207,94 грн. х (101,8 % х 100,9 % х 101,3 % х 101,6 % 100,2 % х 99,9 % х 102 % х 101,2 % х 100,9 % х 101 % 101,5 % х 100,9 % х 101,1 % х 100,8 % х 100 % х 100 % х 99,3 % х 100 % х 101,9 % х 101,7 % х 101,4 % х 100,8 % х 101 % х 100,5 % 100,9 % х 101 % х 100,7 % х 99,5 % х 99,4 % х 99,7 % х 100,7 % 100,7 % 100,1 % х 99,8 % х 100,2 %) - 24 207,94 грн. де 24 207,94 грн. - сума боргу, а 101,8 % х 100,9 % х 101,3 % х 101,6 % 100,2 % х 99,9 % х 102 % х 101,2 % х 100,9 % х 101 % 101,5 % х 100,9 % х 101,1 % х 100,8 % х 100 % х 100 % х 99,3 % х 100 % х 101,9 % х 101,7 % х 101,4 % х 100,8 % х 101 % х 100,5 % 100,9 % х 101 % х 100,7 % х 99,5 % х 99,4 % х 99,7 % х 100,7 % 100,7 % 100,1 % х 99,8 % х 100,2 % - індекси інфляції за період з березня 2017 року по січень 2020 року. Згідно з Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 362-97р, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 01 по 15 число відповідного місяця, інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця. Оскільки прострочення виконання зобов`язання розраховується починаючи з 04.03.2017 року, а позивач просила стягнути суми, передбачені статтею 625 ЦК України, по 11.02.2020 року, то при розрахунку інфляційних втрат враховуються індекси інфляції за період з березня 2017 року по січень 2020 року включно. Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 577/5360/15-ц. Три проценти річних від суми 24 207,94 грн. за період 04.03.2017 року по 11.02.2020 року становить 2 138,69 грн. з розрахунку: 24 207,94 грн. х 0,03 х 1075 днів/ 365 днів, де 24 207,94 грн. - сума боргу, а 1075 - кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання. Заперечення відповідача в частині необхідності повної відмови в задоволенні позову через сплив позовної давності стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, з врахуванням того, що строк позовної давності спливає одночасно із спливом позовної давності щодо основних вимог, суд вважає безпідставними. Посилання відповідача при цьому на правові позиції, які містяться в Постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року №758/1303/15-ц та Постанові Верховного Суду від 19.06.2019 року №703/2718/16-ц не є переконливими, бо викладені в зазначених Постановах висновки аналогічні правовідносини не впорядковують, визначають позицію Верховного суду з приводу предметної юрисдикції спору. Крім того, суд враховує, що виконання грошового зобов`язання було здійснено відповідачем 11.02.2020 року шляхом сплати позивачу суми, зазначеної у рішенні суду в розмірі 24207,94 грн., про стягнення вказаної суми відповідач був обізнаний, як і був обізнаний про застосовані відносно нього заходи забезпечення виконавчого провадження у вигляді арешту на його майно та тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, у добровільному та примусовому порядку рішення суду в межах процедури виконавчого провадження рішення суду не виконував через відсутність грошових коштів та майна, на яке можливо звернути стягнення. З наданої позивачем квитанції вбачавється, що нею сплачено судовий збір при пред`явленні позову у розмірі 840,80 грн. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Заявлені у позові позовні вимоги на суму 45 528,78 грн. суд задовльняє на суму 8774,24 ( 2138,69 грн. (3 % річних) + 6635,55 грн. (інфляційні втрати), тобто частково ( 8774,24 грн. / 45 528,78 = 19,27 %). Пропорційно розміру задоволених позовних вимог на відповідача суд покладає судовий збір 162,03 грн. ( 19,27 % х 840,80 грн.:100% ). На підставі викладеного,

Outcome: partial