Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з 09.01.1987 року працював на посаді вчителя української мови та літератури Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи - інтернат. 30 серпня 2014 року його було звільнено з займаної посади у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ. Не погоджуючись із виданим наказом зазначає, що чисельність штату педагогічних працівників в Іваничівській спеціальній загальноосвітній школі - інтернат скорочена не була. Керівник вищевказаного закладу не повідомив його про майбутнє звільнення з займаної посади, не було запропоновано переведення на іншу роботу, не враховано його переважне право залишитись на роботі, та відсутність попередньої згоди на його звільнення профспілкового органу, також керівником закладу не було повідомлено Державну службу зайнятості про фактичне звільнення з роботи. Вважає, що у зв'язку з його незаконним звільненням виник вимушений прогул. У зв'язку із втратою роботи позивач зазнав моральних страждань, переніс душевні страждання, оскільки втратив основне матеріальне джерело існування, змушений переживати за своє подальше життя. На підставі викладеного просить поновити його на посаді вчителя Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат, стягнути з Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, 2000 грн. у відшкодування спричиненої моральної шкоди та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги уточнив, оскільки під час розгляду справи в суді йому було виплачено вихідну допомогу в зв'язку із звільненням за ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі ст. 44 КЗпП в розмірі 3148,83 грн., тому просить зменшити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу на розмір фактично виплаченої вихідної допомоги. Таким чином, просить стягнути з Управління освіти та науки Волинської облдержадміністрації середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12681,81 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн. , а також витрати за надання правової допомоги в розмірі 1000 грн. Решту позовних вимог залишив без змін. У підтвердження своїх позовних вимог додатково зазначив, що не дивлячись на значне скорочення учнів у школі - інтернаті, викладання української мови зменшилось лише на чотири години, і він згідний був працювати з неповним тижневим навантаженням. Представники відповідача Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації Марчук О.М. та Ковальчук М.А. позовні вимоги не визнали та пояснили суду, що відповідно до ст. 25 ЗУ «Про загальну середню освіту» розподіл педагогічного навантаження у загальноосвітньому навчальному закладі здійснюється його керівником і затверджується відповідним органом управління освіти. У зв'язку з значним зменшенням кількості дітей, директор Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи - інтернат Лазаренко-Штикало Л.Р. привела штатний розпис закладу у відповідність до наказу Міністерства освіти і науки України «Про затвердження типових штатних нормативів спеціальних загальноосвітніх шкіл (шкіл-інтернатів) для дітей, які потребують корекції фізичного та (або) розумового розвитку». Наказом від 13 червня 2014 року № 19 к/тр Лазаренко-Штикало Л.Р. попередила позивача про істотні зміни умов праці та окремих працівників про можливе вивільнення у зв'язку із можливим зменшенням контингенту учнів, а як наслідок скорочення кількості годин та класів. Лазаренко-Штикало Л.Р. діяла відповідно до своїх повноважень наданих їй статутом школи, зокрема п. 4.4 та звернулась із листом від 28 серпня 2014 року № 228 до Управління освіти і науки облдержадміністрації про звільнення дванадцятьох педагогів школи інтернату. Наказом управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації від 29 серпня 2014 року № 181-к [PERSON] з 30 серпня 2014 року звільнено із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпПУ. Зазначають, що на даний час управління освіти і науки облдержадміністрації затверджено новий штатний розпис Іваничівської загальноосвітньої школи - інтернат. Крім того, враховуючи, що позивач є особою пенсійного віку, то підстав для подання відомостей у Державну службу зайнятості про його вивільнення немає. На підставі наведеного просять з задоволенні позову відмовити повністю. Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Лазаренко-Штикало Л.Р. та Свередюк Ю.А. позовні вимоги не визнали повністю та зазначили, що дирекція школи неодноразово піддавалась критиці із сторони обласної ради та обласного Управління освіти про те, що у школі 30 відсотків працюючих - пенсіонери. Крім того, маючи достовірну інформацію про можливе зменшення кількості учнів у школі директор школи 13 червня 2014 року попередила всіх педагогічних працівників про можливі істотні зміни в організації праці та їх вивільнення. Приймаючи рішення про подальше вивільнення працівників директор школи виходила, як з принципу гуманізму так і продуктивності праці її працівників. У зв'язку з чим і було підготовлено подання про звільнення пенсіонерів, залишивши на роботі молодших, більш творчих працівників з однаковою кваліфікацією. Зокрема, на посаді вчителя української мови з повним тижневим навантаженням працює дочка позивача, також педагог вищої кваліфікації. Штатний розпис, який було затверджено начальником Управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації Загревою В.Я., підтвердив зменшення педагогічних працівників: вчителів на - 5,39, вихователів на - 7,76 посадових окладів. Крім того, зменшився цілий ряд посадових окладів і серед технічних працівників. А тому вимоги позивача вважають безпідставними та просять в їх задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, представників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, дослідивши наданні докази, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] відповідно до наказу № 181-к від 29 серпня 2014 року, виданого управлінням освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації, звільнено з посади вчителя Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України з 30.08.2014 року. (а.с.6). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону України від 13 травня 1999 року «Про загальну середню освіту» трудові відносини в системі загальної середньої освіти регулюються законодавством України про працю, Законом України "Про освіту", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. З'ясовуючи чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва та праці і зокрема, скорочення чисельності та штату працівників, суд встановив, що штатним розписом Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи інтернат затверджений начальником Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації 01 вересня 2014 року встановлено штат в кількості 67,84 штатних одиниці з яких: 30,34 педагогічних працівників, що на 13,15 одиниць менше, ніж у штатному розписі станом на 01 вересня 2013 року. Суд вважає, що з даного моменту власник Волинська обласна рада, або уповноважений на те орган Управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації повинні привести у відповідність кількість працюючих осіб до нового штатного розпису з врахуванням вимог ст. 49-2 КЗпП України. На думку суду, наказ № 19 к/тр від 13.06.2014 року про істотні зміни умов праці виданий передчасно, безпідставно та не уповноваженою на те особою. (а.с 20). Зміни в штатному розписі Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат відбулися після звільнення працівників. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] проведено з грубим порушення вимог КЗпП України і вимога про поновлення на займаній посаді підлягає до повного задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає до повного задоволення. Відповідно до довідки про доходи ( а.с.9) слідує, що заробітна плата [PERSON] за останні два місяці перед звільненням - липень-серпень 2014 року становить 8103,89 грн., таким чином середньоденна заробітна плата працівника становить 188,46 грн ( 8103,89 грн. / 43 дні). Станом на 25 грудня 2014 року, тобто на момент розгляду справи в суді , середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 15830,64 грн. ( 188,46 грн. х 84 робочих днів) . Враховуючи, що [PERSON] при звільненні було зараховано на картковий рахунок вихідну допомогу в сумі 3148,83 грн., то стягненню підлягає сума в розмірі 12681, 81 грн.( 15830,64 грн - 3148,83 грн.) Суд не бере до уваги твердження представників відповідача, що директор школи самостійно розпоряджається коштами і стягнення слід проводити із рахунків Іваничівської спеціальної загальноосвітньої школи-інтернат. Як вбачається із наданих штатних розписів, при затвердженні кількості штатних одиниць затверджується та виділяється розмір заробітної плати із обласного управління освіти і науки, тобто на думку суду саме відповідач повинен провести фінансування даних витрат. При вирішення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн., суд виходить із того, що звільненням із займаної посади позивачу були заподіяні певні моральні страждання. Однак , на думку суду сам факт поновлення на роботі та відшкодування заробітної плати за час вимушеного прогулу є достатньою сатисфакцією за ті моральні страждання, які переніс позивач, а тому в стягненні 1000 грн. моральної шкоди слід відмовити. На підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати за надання правової допомоги в розмірі 1000 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК якщо позивача , на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи наведене, підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір за вимоги немайнового та майнового характеру в розмірі 487,2 грн.

Outcome: partial