Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом і свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала з 03.07.1989 року у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді машиніста крану четвертого розряду у цеху №14. 14.06.2017 року була звільнена з роботи за власним бажанням у звязку з невиконанням власником умов колективного договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні з нею не був проведений повний розрахунок. За таких обставин просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, стягнути моральну шкоду у сумі 500 грн. та витрати за надання правової допомоги у сумі 1000 грн. Ухвалою суду від 28.09.2017 року по справі було відкрито провадження. 23.11.2017 року від позивачки [PERSON] надійшла уточнена позовна заява. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не зявились, 19.03.2018 року представник позивача [PERSON] надав письмову заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити. 16.03.2018 року представником відповідача [PERSON] надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач визнав заборгованість по заробітній платі у розмірі 22556 грн. 36 коп.\~Зазначено, що тимчасові складнощі із строками виплати заробітної плати виникли з обставин, що не залежать від волевиявлення Товариства, зокрема, це втрата ринків збуту у РФ, несвоєчасні розрахунки за поставлену продукцію замовниками, постійна заборгованість держави з відшкодування ПДВ. Також вказано, що згідно наказу № 75 від 21.03.2014 р. на підприємстві встановлено режим неповного робочого дня, а саме триденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу товариство заперечує та просить відмовити у їх задоволенні. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Так, [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 03.07.1989 року, працювала на посаді машиніста крану четвертого розряду у цеху №14. Звільнена 14.06.2017 року за власним бажанням у звязку з невиконанням власником умов колективного договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с.6). Згідно довідки ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» від 12.02.2018 року № 16-07/236 заборгованість по заробітній платі перед [PERSON]. (з вирахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору) становить 22556 грн. 36 коп., у тому числі сума нарахованої вихідної допомоги, без вирахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору 10123 грн. 52 коп., (а.с. 54). Судом встановлено, що в день звільнення [PERSON], ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» не виплатило належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, що фактично визнано представником відповідача у наданих письмових поясненнях. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відтак, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 22556 грн. 36 коп. Згідно із ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для\~звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Згідно довідки ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» середньоденна заробітна плата позивача (без вирахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору) становить 173 грн. 61 коп. (а.с. 54). Відповідно до Наказу № 75 від 21.03.2014 р. у ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» з 26.05.2014 року встановлено всім працівникам робочу неділю з режимом роботи 3 робочі дні: понеділок, вівторок, середа (а.с. 55). Період затримки розрахунку при звільненні позивача на дату ухвалення данного рішення, тобто з 15.06.2017 року по 19.03.2018 року становить 113 робочих днів (червень -5, липень 13, серпень 14, вересень 12, жовтень 13, листопад 13, грудень 11, січень 13, лютий 12, березень - 7). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.06.2017 року по 19.03.2018 року включно у сумі 19617 грн. 93 коп. (173,61 х 113). З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити частково - стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 22556 грн. 36 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.06.2017 року по 19.03.2018 року включно у сумі 19617 грн. 93 коп. Однак з врахуванням принципу розумності й справедливості, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, оскільки визнання порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду, якої зазнав позивач. Крім того, стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в повній мірі компенсує негативний аспект затримки виплати заробітної плати. Таке рішення суду повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини висловленої в рішенні «Надточій проти України», де у пункті 55 зазначено: що стосується вимог заявника про відшкодування моральної шкоди, Суд зазначає, що у випадку, якщо особа у результаті провадження, яке не відповідало вимогам Конвенції щодо справедливості, була покарана судом, як це було у цій справі, повторний розгляд справи за вимогою заявника по суті є належним способом відшкодування за порушення (див., mutatis mutandis, "Оджалан проти Туреччини" (Ocalan v. Turkey) [GC], no. 46221/99, пп. 207-210, ECHR 2005-IV). Отже, Суд вважає, що визнання порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією. Таким чином, задовольняючи вимоги позивача в повному обсязі щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні буде справедливою сатисфакцією по відношенню до відшкодування завданих моральних страждань. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати, а саме: витрати у розмірі 1000 грн., повязані із наданням правової допомоги (а.с.22-23, 26, 27) Оскільки позивачка при подачі даного позову була звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial