Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON], [PERSON] із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Малиновська райадміністрація Одеської міської ради про визнання права власності на частку майна, вселення, визначення порядку користування квартирою, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, розподіл рахунків на оплату комунальних послуг, стягнення матеріальної шкоди за користування власністю. Уточнивши позовні вимоги, позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON], просила визнати за нею право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS], визначити порядок користування згідно висновків судової експертизи, вселити до спірної квартири, зобов'язати відповідачів не перешкоджати у користуванні 1\\2 частини спірної квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS], згідно висновків судової експертизи, розподілити рахунки за оплату комунальних та інших послуг квартири [ADDRESS], стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 15500 гривень за період з серпня 2004 року по сьогоднішній день, із розрахунку 130 гривень на місяць по сьогоднішній день за користування належної позивачу частки квартири, стягнути з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000 гривень, стягнути з [PERSON] суму грошової компенсації у розмірі 4593 долара США, що в гривневому еквіваленті складає 50500 гривень, за реальну долю [PERSON], яка на 3,4 кв.м. менше за площу, що належить позивачу. Обгрунтвуючи вищезазначені позовні вимоги, позивач вказала, що на теперішній час власниками спірної квартири є [PERSON], якій належить 1\\2 частина вказаної квартири, [PERSON] якому належить 1\\4 частина вказаної квартири на підставі договору дарування, інша 1\\4 частина належить відповідачу як спадщина, яку відповідач прийняв після смерті батька - [PERSON] Відповідач [PERSON] є матірю [PERSON], перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] Позивач зазначає, що відповідачі займають всю площу квартири, змінили замки, не пускають її до належній їй частини квартири. Крім того, відповідачі не оплачують комунальні послуги, внаслідок чого виник борг в розмірі 24000 гривень, у зв'язку з чим, позивач просить розділити розрахункові рахунки. Тривалі судові процеси та перешкоджання у користуванні належної позивачу частини квартири стали причиною моральних страждань та стресів, у зв'язку з чим, позивач просить стягнути компенсацію за заподіяні моральні страждання в розмірі 5000 гривень. Позивач також просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 15500 гривень, зазначаючи, що внаслідок неправомірних дій відповідачів з 2004 року позивач не могла користуватись спірною квартирою, з 2004 року по 2007 рік вказана квартира була здана в оренду стороннім особам. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідачі у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вважають вимоги та обставини, викладені позивачем необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 17.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу № 5744, [PERSON] подарував [PERSON] 3\\4 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], з яких 1\\4 частка квартири належала дарувальнику на підставі рішення Малиновського районного суду від 09.08.2004 року, 1\\4 на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 27.07.2004 року, 1\\4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого П'ятою одеською державною нотаріальною конторою 02.07.2004 року. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22.01.2009 року (по справі № 2-772\\09) був задоволений позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання частково недійсним договору дарування та визнання права власності на 1\\4 частину квартири в порядку спадкування за законом, договір дарування від 17.12.2007 року був визнаний частково недійсним, в частині відчуження [PERSON] на користь [PERSON] 1\\4 частки спірної квартири. Таким чином, судом встановлено, що позивачка [PERSON] на теперішній час є власником 1\\2 частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Заявляючи позовну вимогу про визнання права власності на 1\\2 частки спірної квартири, позивач не обґрунтував в чому саме полягає невизнання та оспорення її суб'єктивного права власності на частку у вказаній квартирі з боку відповідачів. Відмовляючи в задоволенні вказаної позовної вимоги, суд виходить з тієї обставини, що вказана позовна вимоги не є вимогою про захист порушеного права, позивач є власником 1\\2 частини вказаної квартири, вказана обставина не оспорюється будь-ким з відповідачів, а отже в додатковій констатації з боку суду не потребує. Судом встановлено, що іншим співвласником вказаної квартири є відповідач [PERSON], якому належить 1\\4 частина вказаної квартири, згідно договору дарування від 10.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрасовою А.М. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька [PERSON], оскільки проживав разом із спадкодавцем на момент його смерті. Розглядаючи вимоги щодо визначення порядку користування квартирою, суд виходить з наступного. Дійсно, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до п. 6 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 5302\\5303 від 05.06.2009 року спірна квартира є неподільною. Експертом вказаний єдиний можливий варіант порядку користування квартирою, що передбачає виділ в користування співвласників житлових кімнат з відступом від їх ідеальних часток. [PERSON] надається в користування житлова кімната «2», площею 14.9. кв.м., іншим співвласникам надається житлова кімната «3», площею 19,8 кв.м.. В загальному користуванні пропонується залишити підсобні приміщення, в тому числі коридор, санітарний блок, кухню. Суд вважає, що вказаний порядок користування квартирою максимально відповідає ідеальним часткам сторін, а відтак є таким що підлягає встановленню. При задоволенні вказаної позовної вимоги суд виходить з тих підстав, що позивачу надається у користування житлова кімната меншої площі ніж відповідачу [PERSON], а відтак права відповідача ніяким чином не порушуються. Разом з тим, оскільки заявлена вимога полягає у визначенні порядку користування квартирою, а не у виділу частки з спільної часткової власності, підстави для отримання компенсацію за частку - відсутні. Крім того, підлягає задоволенню вимога про вселення позивача у вказану квартиру відповідно до вище затвердженого порядку користування квартирою. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначеному законом. Враховуючи викладене, позивач підлягає вселенню до вказаної квартири. За таких з самих обставин підлягає задоволенню вимога щодо зобов'язання відповідачів не перешкоджати в користуванні власністю. Судом встановлено, що позивач протягом тривалого часу не має можливості користуватись належною їй частиною квартирою. Вказана обставина також підтверджена показами свідків, допитаних в ході судового розгляду, [PERSON], [PERSON] Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Розглядаючи вимогу щодо розподілу особових рахунків між співвласниками спірної квартири, суд зазначає, що відповідно до ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Співвласник відповідно до своєї частки у спільному майні зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна як це передбачено ст. 360 ЦК України. Відповідно до ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями. Пунктом 10 "Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572 передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартири в разі, якщо між ними відсутня згода щодо оплати. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Судом встановлено, що угода щодо поділу оплату комунальних послуг між сторонами не укладалась, вирішення вказаного питання позасудовим шляхом не є можливим, тому позивач має право на розподіл особового рахунків та сплату комунальних послуг в межах їх споживання. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими вимогу позивача щодо розподілу особових рахунків на оплату комунальних послуг. Розглядаючи вимогу позивача щодо стягнення з відповідачів суму заподіяної матеріальної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Дійсно, судом встановлений факт неправомірної поведінки відповідача [PERSON] в частині перешкоджання позивачу у вселенні до вказаної квартири, що підтверджується матеріалами справи (том 1, а.с.161-176). Разом з тим, суду не доведене в чому саме полягає нанесена шкода. Так, відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Зазначаючи, що позивачу була спричинена матеріальна шкода в розмірі 15 500 гривень, позивач не надав будь-яких обґрунтувань такого розрахунку. Позивачем не доведено, в чому полягає вина саме [PERSON] та [PERSON], не обґрунтовано в чому саме полягають збитки та з якого розрахунку виходив позивач, при визначенні розміру заподіяних збитків. Враховуючи викладене, суд не вбачає доведення наявності цивільно-правового делікту, а саме наявності: протиправної поведінки відповідача [PERSON], [PERSON], факту наявності шкоди, причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями та спричиненою шкодою. Позивачем також не обґрунтовано, чи стягується вказана сума заподіяної шкоди з відповідачів як безпосередніх заподіювачів шкоди чи осіб, до яких переходить обов'язок відшкодування матеріальної шкоди в порядку ст. 1231 ЦК України. Крім того, сам факт неможливості користуванням належною частиною квартири не може вважатись збитком, без підтверджень понесення відповідних витрат (оренду іншого житла, тощо). Розглядаючи вказані збитки, як упущену вигоду, слід зазначити, що позивач має довести наявність таких планів що виражаються в отриманні прибутку на вказаний момент та можливість їх реалізації, а не припускати можливість їх отримання, якщо б право позивача не було б порушене. За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні вказаної позовної вимоги. Розглядаючи вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги. Так, позивач просить стягнути компенсацію за спричинену моральну шкоду з [PERSON], тоді як матеріали справи не містять жодного доказу її протиправної поведінки. Крім того, тривалий судовий розгляд не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Так, відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивачем не обґрунтовано, в чому саме полягають моральні страждання, не зазначено з чого позивач виходив при визначенні компенсації за спричиненні моральні страждання. Враховуючи викладене, суд визначає порядок користування, вселяє позивача до спірної квартири, в решті позовних вимог відмовляє. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial