Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить суд розірвати шлюб з відповідачем на підставі того, що сімейні відносини припинені остаточно, шлюб носить формальний характер, збереження шлюбу не можливе. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у письмовій заяві визнав позовні вимоги, просив суд розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частиною першою ст. 110 СК України встановлено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до частин 1, 2 ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 04 березня 2016 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №218. У сторін є неповнолітній син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 07 вересня 2016 року. Судом встановлено, що сімейні відносини припинені остаточно. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини і збереження родини стали неможливими, шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що у відповідності зі ст. 112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Майнового спору між сторонами судом не встановлено. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Приписами ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України встановлено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Позивач просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Статтею 200 ЦПК України визначено, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідач проти розлучення не заперечує, про що свідчить його заява. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається з наданої квитанції від 21.11.2018 року, позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., виходячи з розміру, встановленого підпункту 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" . Враховуючи вищевикладене суд, дійшов висновку про повернення [PERSON] з Управління Державної казначейської служби України в Одеській області 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову, а саме в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп. з рахунку №31219206015008, код отримувача 38016923, МФО 899998. Крім того, суд стягує з відповідача 50% судового збору за подання вказаного позову. Також, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 2, 3 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається із матеріалів справи, у позивача відсутні документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) та акт виконаних робіт, а тому позовні вимоги щодо стягнення судових витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. На підставі поданих по справі доказів суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, оскільки обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача про розірвання шлюбу мали місце і підтверджуються письмовими матеріалами справи, які не викликають сумніву, вони являються достовірними та вичерпними.

Outcome: partial