Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Білгород - Дністровський РВ ГУ ДМС України в Одеській області про позбавлення права користування жилим приміщенням та зобов'язання не перешкоджати в користуванні майном, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS]. В спірному будинку прописаний [PERSON], але позивач як власник своєї згоди на реєстрацію відповідача не надавав, тому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком та не чинити перешкод в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час, місце та дату судового засідання повідомлявся належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав просив суд задовольнити його у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, місце та дату судового засідання сповіщався, про причину своєї неявки суд не повідомив. Представник Білгород - Дністровського районного відділу Державної міграційної служби України в Одеській області у судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечень та зауважень щодо позову не мав. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позовних вимог з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 05.07.2013 року, серії ВТІ № 186703, який посвідчений приватним нотаріусом Білгород - Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за № 1331. Підставою для реєстрації [PERSON] місця проживання є те, що він був власником спірного майна на той час, про що свідчить свідоцтво про право власності від 01.112010 року. Згоду на реєстрацію [PERSON] надали [PERSON] та [PERSON], як співвласники, але позивачем згода не надавалася на реєстрації відповідача, про що вчачається порушення прав позивача. Згідно ч.1. ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1.,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 2. ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 1. ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Ухвалою Верховного Суд України від 6 листопада 2002 р. та від 4 жовтня 2006 р., визнано, що з припиненням права власності особи на житлове приміщення вона втрачає право користування цим приміщенням і підлягає виселенню за позовом нового власника. Також суд враховує, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Оскільки, спірний будинок не є власністю відповідача та не є його місцем проживання або місцем перебування, він має бути знятий з реєстрації за цією адресою. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Дане рішення є підставою для зняття [PERSON], [INFO] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Що стосується вимог позивача про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, суд не вбачає порушень прав та свобод позивача в цій частині, тому вимога підлягає залишенню без задоволення. Також позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, але доказів того, що позивач користувався послугами юридичної допомоги в матеріалах справи відсутні, тому суд вважає, за необхідне у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу на користь позивача відмовити. Ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача державне мито в розмірі 81,2 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial