Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 29.06.2007 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, спільне життя з відповідачем не склалось, фактичні шлюбні відносини припинено з 2018 року. Вони втратили почуття любові один до одного, взаємної допомоги, розуміння та підтримки один одного, мають полярно різні погляди на сімейне життя. Спроби зберегти сім`ю ні до чого не призводять та тільні погіршують взаємовідносини. В зв`язку з цим позивач вважає, що збереження сім`ї неможливо та суперечить її інтересам Крім того, позивач зазначає про те, що малолітні діти проживають разом з нею та перебувають на її повному утриманні. Відповідач відмовляється добровільно надавати фінансову допомогу на утримання дітей, а тому вона змушена звернутись до суду з вимогами про стягнення аліментів. Відповідач інших утриманців не маж, зареєстрований як ФОП та має стабільний та постійний дохід. Виходячи з розміру щомісячних витрат на утримання дітей, позивач вважає, що відповідач має можливість фінансового утримання дітей у розмірі 8000,00 грн., тобто по 4000,00 грн. на кожну дитину. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дитини в твердій грошовій сумі в розмірі по 4000,00 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дати подачі позову і до повноліття дітей. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 13.11.2019 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. 23.01.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача не заперечує проти вимог позивача про розірвання шлюбу, хоча його дійсною причиною є зрада позивача, а не зазначені нею обставини. Що ж стосується вимог позивача про стягнення аліментів,то представник відповідача вказала, що відповідачем надавались кошти на утримання дітей, а також зауважила, що вважає їх розмір значно завищеним та не доведеним належними доказами, а тому вважає можливим стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з дати постановлення судом рішення і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, після чого стягувати аліменти за вирахуванням частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. З урахуванням наведеного, представник відповідача просила суд розірвати шлюб сторін та стягнути з відповідача аліменти у вказаному розмірі. 06.02.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив представника відповідача. У даній відповіді позивач зазначає про несистематичність, нерегулярність та недостатність коштів, що перераховувались відповідачем, а також наявність чеків щодо витрат на утримання дітей, які вона надає суду. Також, позивач заперечувала проти стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/3 частини його доходу. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23.11.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу між сторонами, щодо стягнення аліментів зазначила, що не заперечує проти стягнення з відповідача аліментів в розмірі по 3000 грн. щомісячно на кожну дитину. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані в справі письмові докази, вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 29 червня 2007 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м.Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1307 (а.с.9). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.10, 11). Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Доказів примирення стороною відповідача надано не було. Беручи до уваги наведене, з урахуванням визнання представником відповідача позову в цій частині, суд прийшов до висновку, що шлюб між сторонами існує формально, вони не підтримують сімейні стосунки, сім`я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позовну заяву в частині розірвання шлюбу необхідно задовольнити. Стосовно вимоги позивача про стягнення аліментів варто зазначити наступне. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітні діти сторін проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач є працездатним, працює, є ФОП, а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання дітей. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своїх дітей, суду не надано. Також, відповідачем не надано доказів про наявність у платників аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків або інших обставин, що мають істотне значення і можуть вплинути на визначення розміру аліментів. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд дійшов висновку, що за обставин, що склалися, позов в частині стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню, а саме, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі по 3500 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. Суд також вважає, що такий розмір аліментів є виправданий дійсними потребами дітей, забезпечить належний рівень їх утримання і не призведе до порушення прав відповідача. З урахуванням наведеного, суд частково задовольняє позовні вимоги. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно матеріалів справи, позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів 05 листопада 2019 року. Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то відповідно до ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн., а також стягує на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 384,20 грн. Крім того, позивачу підлягають поверненню з державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial