Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] (далі за текстом - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду із вказаним позовом та у відповідності до норм ст.ст.\~533,\~1049 ЦК України\~просив суд стягнути з відповідача борг за договором позики відповідно до розписки від 01.10.2013 року, а саме: -суму боргу у розмірі 11 494,8 доларів США. -суму боргу в розмірі 100 991,5 рублів; -суму боргу у розмірі 196\~974,12 євро; -судовий збір у розмірі 8\~810,00 гривень. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01.10.2013 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, який був оформлений шляхом складання розписки. За умовами укладеного договору позики, [PERSON] передав [PERSON] в борг грошові кошти: 43\~050,00 доларів США, 53\~925,00 євро, 26\~500,00 рублів з терміном повернення до 01.10.2014 року. За весь час фактичного користування грошовими коштами [PERSON] зобов`язався сплатити 5 % в місяць. Відповідач свої зобов`язання за договором позики повністю не виконав, кошти в повному обсязі не повернув, на зв`язок не виходить, ухиляється від повернення боргу, тому позивач просив вирішити спір у судовому порядку. Сума заборгованості, яку позивач просить стягнути з [PERSON] складається з залишку неповернутої суми боргу, 5% річних, які були передбачені сторонами під час укладення договору позики 01.10.2013 року та 3% від простроченої суми боргу. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.05.2018 року було задоволено повністю позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] : 11 494,8 доларів США, що станом на день ухвалення рішення становить 300\~582,123 гривень; 196974,12 євро, що станом на день ухвалення рішення становить 6\~013\~521,4 гривень; 100 991,5 рублів, що станом на день ухвалення рішення становить 42\~820,396 гривень. Ухвалою того ж суду від 13.04.2020 року було задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення та скасовано рішення суду від 29.05.2018 року з призначенням справи до розгляду в загальному позовному провадженні. 15 травня 2020 року [PERSON] подав до канцелярії суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення факту дійсного складання розписки 01.10.2013 року саме [PERSON] , оскільки останній в своїй заяві про перегляд заочного рішення наголошував на тому, що вказаної розписки він не складав, не підписував та взагалі у нього відсутні боргові відносини з [PERSON] . Ухвалою суду від 26.05.2020 року було задоволено клопотання [PERSON] та призначено судову почеркознавчу експертизу проведення якої доручено Одеській філії ТОВ Київська незалежна судово-експертна установа. Провадження по справі зупинено на час проведення експертизи. 06.08.2020 року експерт вказаної експертної установи [PERSON] склала Висновок за результатами проведення почеркознавчої експертизи згідно з яким підпис від імені [PERSON] , який міститься під рукописним текстом розписки від 01.10.2013 року, складеної від імені [PERSON] про отримання ним грошових коштів від [PERSON] , виконаний [PERSON] . Рукописний текст розписки від 01.10.2013 року, складеної від імені [PERSON] про отримання ним грошових коштів від [PERSON] , виконаний [PERSON] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 20.08.2020 року провадження по справі було відновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 31.08.2020 року розгляд справи відкладено через неявку сторін. 07.09.2020 року [PERSON] подав до суду заяву з проханням застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . При цьому відповідач зазначає, що в своїй позовній заяві [PERSON] посилається на те, що [PERSON] начебто повинен був повернути йому борг до 01.10.2014 року, а дана позовна заява подана до суду лише 23.04.2018 року, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності. В той же день, 07.09.2020 року представник відповідача [PERSON] подав до канцелярії сулу клопотання про виклик у судове засідання судового експерта Кривошеїної Олени Петрівни. 08.09.2020 року [PERSON] подав до суду заперечення на клопотання про виклик експерта у судове засідання та клопотання про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду. Ухвалою суду від 09.09.2020 року у задоволенні клопотання адвоката Гасанова К.І. про виклик експерта у судове засідання було відмовлено. Ухвалою суду від 09.09.2020 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 21.09.2020 року [PERSON] подав до канцелярії суду письмові пояснення на клопотання позивача про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду. У судове засідання 22 вересня 2020 року позивач не з`явився, надав до канцелярії суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю , позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явились. [PERSON] надав до канцелярії суду заяву з проханням судове засідання призначене на 22.09.2020 року провести за його відсутністю. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 01 жовтня 2013 року між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позичальник) був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі: - 43\~050,00 доларів США, - 53\~925,00 євро, - 26\~500,00 рублів з терміном повернення до 01.10.2014 року. Розмір щомісячних процентів за користування коштами сторонами було встановлено у вигляді 5%. Частиною першою\~статті 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з висновку проведеної судової почеркознавчої експертизи суд вважає безпідставними наголошення відповідача щодо не складання саме ним вказаної Розписки про отримання грошових коштів у борг. Той факт, що саме [PERSON] склав та підписав Розписку від 01.10.2013 року повністю підтверджений матеріалами справи, зокрема висновком експерта. Частина 1 ст. 9 ЦК України: особа здійснює\~свої цивільні\~права вільно,\~на власний\~розсуд. Згідно з\~ч.ч.\~1,\~3\~ст.\~12\~ЦК України,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Всупереч положенням ст.\~81\~ЦПК України відповідач не надав належних і допустимих доказів на спростування позовних вимог позивача за викладених обставин щодо безпідставного збереження відповідачами грошових коштів. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. В зазначений та обумовлений термін боржник [PERSON] , позичені кошти не повернув, що кореспондує право кредитора - позивача звернутися до суду за захистом своїх майнових прав, а саме з вимогою про стягнення з відповідача суму боргу з відповідними відсотками за прострочення виконання зобов`язання. Позивач позовні вимоги не збільшував під час розгляду справи. Станом на 01.04.2018 року внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання сума боргу в грошовому еквіваленті в іноземній валюті складається з наступного. Борг у доларах США. Основна сума позики - 43050,00 доларів США помножити на 5% річних = 2152,50 доларів США (сума процентів за користування позикою за місяць). 12 місяців помножити на 2152,50 доларів США = 25830,00 доларів США борг за процентами за рік. 43050.00 доларів США + 25830,00 доларів США = 68880, 00 доларів США (борг за рік з основною сумою позики та процентами за користування кредитом). Станом на 01.10.2014 року відповідач повернув борг в розмірі 40000,00 доларів США, таким чином станом на 01.10.2014 року недоплачена сума боргу складала 28800,00 дол. США. 28800,00 доларів США (основна сума боргу) помножити на 5% річних = 1440,00 доларів США (сума процентів за користування позикою за місяць). З 01.10.2014 року по 01.04.2018 року (наступні 42 місяці користування позикою) 42 місяці помножити на 1440,00 = 60480,00 доларів США (борг за процентами за 42 місяці користування позикою). 28800,00 доларів США (основна сума боргу) + 60480,00 доларів США (борг за процентами за 42 місяці користування позикою) = 89280,00 доларів США (борг за 42 місяці з основною сумою позики та процентами за користування кредитом). Станом на 01.04.2018 року відповідач повернув борг в розмірі 78120, 00 доларів США, таким чином станом на 01.04.2018 року недоплачена сума боргу складає 11160,00\~дол.\~США. Борг у євро валюті. Основна сума позики - 53925,00 євро помножити на 5% річних = 2696,25 євро (сума процентів за користування позикою за місяць). 54 місяці помножити на 2696,25 євро = 145597,5 євро борг за процентами за 54 місяці користування позикою. 53925,00 євро (основна сума позики) + 145597,5 євро (борг за процентами за 54 місяці користування позикою) = 199522,5 євро (борг за 54 місяці з основною сумою позики та процентами за користування кредитом). Станом на 01.04.2018 року відповідач повернув борг в розмірі 8285,00 євро, таким чином станом на 01.04.2018 року недоплачена сума боргу складає 191237,00\~євро. Борг у Російських рублях. Основна сума\~позики 26500,00\~рублів помножити на 5% річних = 1325,00 рублів (сума процентів за користування позикою за місяць). 54 місяці помножити на 1325 рублів = 71550.00 рублів борг за процентами за 54 місяці користування позикою. 26500,00 рублів (основна сума позики) + 71550,00 (борг за процентами за 54 місяці користування позикою) = 98050,00 рублів (борг за 54 місяці з основною сумою позики та процентами за користування кредитом). Таким чином станом на 01.04.2018 року недоплачена сума боргу складає 98050,00 Російських рублів. Щодо стягнення з відповідача 3% річних відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України, суд враховує позицію Великої Палати ВС від 16.01.2019 року. Згідно зі\~статтею 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення (з 02.10.2014 року по 22.09.2020 року становить 2\~183 дні), помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 11\~160,00 доларів США х 2183 дні х 3 : 100 : 365 = 2\~002,38 доларів США. Проте суд не може виходити за межі позовних вимог та з власної ініціативи збільшувати їх, тому суд приймає та суму коштів, яка становить 3% річних, а саме 334,8 доларів США. Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем в доларовому еквіваленті становить 11\~494,8 доларів США сума яка була заявлена позивачем під час звернення до суду в квітні 2018 року. 191\~237,00 євро х 2183 х 3 : 100: 365 = 34\~312,63 євро, однак сума 3% річних яку позивач просить стягнути на його користь становить 5\~737,12 євро. 98050,00 рублів х 2183 х 3 : 100: 365 = 17\~592,59 рублів. Згідно з\~ч.ч.\~1,\~3\~ст.\~13\~ЦПК України,\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з\~висновком Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~16.01.2019\~року по\~справі №\~373/2054/16-ц,\~гривня як\~національна валюта\~є єдиним\~законним платіжним\~засобом на\~території України.\~Сторони,\~якими можуть\~бути як\~резиденти,\~так і\~нерезиденти -\~фізичні особи,\~які перебувають\~на території\~України,\~у разі\~укладення цивільно-правових\~угод,\~які виконуються\~на території\~України,\~можуть визначити\~в грошовому\~зобов`язанні\~грошовий еквівалент\~в іноземній\~валюті.\~Відсутня заборона\~на укладення\~цивільних правочинів,\~предметом яких\~є іноземна\~валюта,\~крім використання\~іноземної валюти\~на території\~України як\~засобу платежу\~або як\~застави,\~за винятком\~оплати в\~іноземній валюті\~за товари,\~роботи,\~послуги,\~а також\~оплати праці,\~на тимчасово\~окупованій території\~України.\~У разі\~отримання у\~позику іноземної\~валюти позичальник\~зобов`язаний,\~якщо інше\~не передбачене\~законом чи\~договором,\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики),\~тобто таку\~ж суму\~коштів у\~іноземній валюті,\~яка отримана\~у позику. Тому\~як укладення,\~так і\~виконання договірних\~зобов`язань\~в іноземній\~валюті,\~зокрема позики,\~не суперечить\~чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказаним договором позики від 01.10.2013 року не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 11494,8 доларів США, 196\~974,12 євро, 100\~991,5 рублів за офіційним курсом НБУ не вбачається. Отже суд вважає за можливе стягнути суму заборгованості за договором позики саме в тій валюті (долар, євро, рубль) яка в ньому обумовлена не перераховуючи у національну валюту. Щодо строку позовної давності суд приходить до наступного. Згідно з\~статтями 256-257\~ЦК України,\~позовна давність\~-\~це строк,\~у межах\~якого особа\~може звернутися\~до суду\~з вимогою\~про захист\~свого цивільного\~права або\~інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 ст. 261 ЦК України: перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сторонами під час укладання договору позики був обумовлений строк його виконання відповідачем 01.10.2014 року. Отже у разі не виконання боржником своїх зобов`язань станом на 01.10.2014 року у кредитора виникає право на звернення до суду за захистом своїх прав 02.10.2014 року та закінчується 02.10.2017 року. Разом з тим, позивач звернувся до суду з даним позовом лише 23 квітня 2018 року, тобто після спливу строку на звернення до суду позовної давності. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 07.09.2020 року відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . В свою чергу позивач подав до суду клопотання про визнання поважними причини пропуску строків на звернення до суду посилаючись на те, що багато часу та зусиль він згаяв саме на пошук [PERSON] , який фактично не мешкав за адресою яку зазначив в договорі позики. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з договору позики (розписки), який був укладений сторонами 01.10.2013 року, відповідач зазначив свою адресу як: [ADDRESS] . При подачі позову до суду в квітні 2018 року [PERSON] вказав адресу реєстрацію відповідача [ADDRESS] . З інших матеріалів справи, а саме з копії нотаріальної довіреності яку [PERSON] складав12.03.2018 року на ім`я свого адвоката та з даних його паспорта громадянина України (серії [NUMBER] виданий Білгород-Дністровським МВ УМВС23.11.1996 року) вбачається, що з 12.03.2015 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Тобто відповідач змінив адресу своєї реєстрації в 2015 році та позивачем, в результаті, вона була встановлена. Отримання позивачем інформації щодо місяця реєстрації відповідача могло ускладнюватись тим, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» - персональні дані є інформацією з обмеженим доступом; відповідно до ст. 14 поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» надання відомостей про місце проживання особи та її персональні дані здійснюється виключно у випадках, передбачених Податковим кодексом України та законами України, або за згодою самої особи. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Також обмеження можливості отримання позивачем відповідної інформації закладено в Законі «Про інформацію» і не вимагає додаткових доказів у силу правової природи нормативно - правового акту Закону. Виходячи з викладеного, суд вважає, що причини пропуску позивачем позовної давності дійсно є поважними, оскільки він зі всією відповідальністю поставився до вимог положень ч. 3 статті 175 ЦПК України щодо зазначення адреси реєстрації відповідача в позовній заяві та дотримання положень статті 27 ЦПК щодо підсудності розгляду справи. Суд не може позбавити особу права на отримання судового захисту за його відповідальне ставлення до вимог закону. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). За змістом ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції») від 16.12.1992). Частиною 5 ст.\~267\~ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на викладене, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи суд вважає за можливе визнати поважними причини пропуску позивачем строків на звернення до суду. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позов. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених судових вимог. Згідно з ч.1 статті 4 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Частина 2: за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (10\~510 грн.). Повертаючись до розміру позовних вимог, який суд вважає обґрунтованими, сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача є максимальною 10\~510 гривень. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив лише частину судового збору, а саме 4\~400 гривень, а відтак, з урахуванням вищенаведеного суд вважає, що понесені позивачем судові витрати у сумі 4\~400 гривень підлягають стягненню з відповідача. 10\~510 4\~400 = 6110 гривень остаток суми судового збору яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Отже вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial