Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідача [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належала 1/2 частка квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.12.1993 року, виданого Дніпропетровським домобудівельним комбінатом №1. 1/2 частину квартири згідно з договором дарування квартири від 31.03.2016 року вона подарувала [PERSON]. На початку квітня 2016 року невідомі особи стали їй погрожувати виселенням з квартири, та повідомили її про те, що власником 1/2 частини квартири є [PERSON] на підставі договору Дарування від 17.03.2009 року. Заявляє про те, що ніколи не підписувала договір дарування від 17.03.2009 року та не вчиняла дій щодо відчуження цієї частки квартири на користь невідомої їй особі. Просила суд визнати недійсним договір дарування від 17.03.2009 року, укладений між нею та [PERSON] щодо 1/2 частини квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №897, та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В жовтні 2016 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON] про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, яка ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року була прийнята та обєднана в одне провадження з первісним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, з 17 березня 2009 року він є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] і на даний час бажає вселитися в квартиру в кімнату розміром 16,2 кв.м., визначивши порядок користування квартирою. Просив суд вселити його в квартиру [ADDRESS] та виділити йому в користування житлову кімнату розміром 16,2 кв.м. В ході розгляду справи по суті 22 грудня 2017 року [PERSON] було подано змінену позовну заяву та виключено співвідповідача (т.2 а.с.37), яка була подана з порушенням строків її подачі, а тому судом позовна заява не прийнята та розглядалися вимоги, які були подані в первісній позовні заяві. Також представником позивача в судових дебатах заявлені позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 грн., що не було предметом розгляду в судовому засіданні, та суперечить вимогам ст.49 ЦПК України, а оскільки такі вимоги не були предметом розгляду, тому судом по заявленим вимогам рішення не ухвалюється. 23 жовтня 2017 року [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, в прийнятті якої відмовлено ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2017 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року провадження у цивільній справі в за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання договору дарування недійсним закрито у звязку з відмовою позивача від позову. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] перешкоджає позивачу в доступі до квартири, тому позивач вимушений звернутися до суду. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Вказали, що у спірній квартирі проживають три особи: вона разом з донькою [PERSON] з 2004 року та її матір. В квартирі знаходяться їх речі. Речей позивача в квартирі немає, він ніколи в ній не проживав та має інше житло. Просили в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Просили в позові відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27 грудня 1993 року Дніпропетровським домобудівельним комбінатом №1 згідно з розпорядженням №П-60 від 27.12.1993 року, зареєстрованого ДМБТІ та записаного в реєстрову книгу за №58п-6, належить на праві власності 1/2 частина квартири [ADDRESS] та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.04.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2-1516, належить на праві власності 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Відповідно до договору дарування від 17.03.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №897, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Право власності [PERSON] підтверджено витягом 22724550 КП ДМБТІ про реєстрацію права власності від 14.05.2009 року. Згідно з договором дарування від 31.03.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2-134, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 64144049 від 22.07.2016 року [PERSON] на підставі договору дарування є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] та [PERSON] на підставі договору дарування є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Згідно з технічним паспортом на квартиру №103 в житловому будинку №78 по вул. Байкальській в м. Дніпропетровську, виготовлений 20.02.2009 року КП ДМБТІ, двокімнатна квартира має загальну площу 51,3 кв.м., житлова площа 28,1 кв.м. та складається з двох житлових кімнат: площею 11,9 кв.м. та 16,2 кв.м., коридорів: 4,6 кв.м. і 2,6 кв.м.; кладовок: 0,5 кв.м. та 0,4 кв.м., ванної кімнати 2,0 кв.м., туалету -1,2 кв.м., кухні 8,4 кв.м., лоджій: 1,7 кв.м. та 1,8 кв.м.. Відповідно до довідки КВЖРЕП Індустріального району від 18.04.2016 року в будинку №78 квартирі №103 по вул. Байкальській в м. Дніпропетровську зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] з 17.02.2004 року. В судовому засіданні встановлено, що в спірній квартирі проживають три особи: [PERSON], [PERSON] та матір [PERSON] та дійсно чиняться перешкоди у користуванні позивачу належним йому майном. Між позивачем та відповідачем також не досягнуто домовленості щодо відшкодування позивачу вартості 1/2 частини квартири, так за весь період розгляду справи позивачу так і не надані ключі від спірної квартири. Факт вчинення перешкод позивачу [PERSON] відповідачем [PERSON] також підтверджується її показаннями в судовому засіданні. Суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача, що оскільки позивач має інше власне житло, в якому він зареєстрований та ніколи не проживав в спірній квартирі, а дане квартира є єдиним місцем проживання відповідача та її сімї, вселення позивача до спірного домоволодіння є неможливим та суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4\~ст. 9 ЖК УРСР). Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1\~ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1\~ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В силу ч. 1 - ч. 3\~ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.\~\~Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.\~\~Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1\~ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини, якими обґрунтовуються вимоги позивача і які підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, тому, виходячи із засад цивільного судочинства - справедливості, добросовісності та розумності і з урахуванням балансу інтересів, суд вважає даний позов в частині вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. При цьому позовні вимоги [PERSON] про виділення йому в користування житлову кімнату площею 16,2 кв.м. задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.\~\~\~\~\~\~ Як зазначено в п. 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20\~(із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У відповідності до наведених норм законодавства позивач [PERSON] має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільної квартири, яка відповідає його частці у праві спільної сумісної власності. Таким чином, враховуючи, що ідеальна частка власників спірної квартири, сторін по справі становить 14,05 кв.м., в той час як позивач просить виділити йому користуванні кімнату площею 16,2 кв.м., що перебільшує ідеальну частку кожного із співвласника, запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування спірною квартирою буде порушувати права іншого співвласника - відповідачки [PERSON], у зв'язку з чим суд вважає неспівмірним такий порядок користування квартирою та звуження прав іншого співвласника, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.\~\~\~\~ Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь на користь позивача судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial