Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.11.2007р. позивача було прийнято на роботу на посаду начальника ЖКГ, з 02.02.2009р. переведено на посаду заступника директора ДП «Черкаський консервний комбінат», а з 27.04.2011р. призначений в.о. директора комбінату. 19.10.2015р. позивач звільнився з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення йому не була виплачена зарплата за період з 01.12.2014р. по 19.10.2015р. в сумі 44685грн. 65коп., внаслідок відсутності грошових коштів. Розмір заборгованості підтверджено довідкою №142 від 16.12.2015р. Вважає такі дії відповідача незаконними і такими, що завдали йому моральної шкоди, яка виражається у: наявності моральних страждань; він та члени його сім»ї були позбавлені нормального життєвого спілкування з оточуючими близькими людьми; весь час переживав з приводу пошуків джерел для існування; порушення звичайного способу життя, негативний вплив на стан здоров»я. Отже, позивач просить суд: стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.12.2014р. по 19.10.2015р. в розмірі 44685грн. 65коп., середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 20.10.2015р. по день винесення судового рішення; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення зарплати за один місяць; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 15000грн. 00коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав заявлені позовні вимоги і просив їх задовольнити. Зазначив, що на час розгляду справи зарплата йому не виплачена. В судове засіданні відповідач [PERSON] підприємство «Черкаський консервний комбінат» не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Суд ухвалив про заочний розгляд справи, з чим погодився позивач. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що позивач [PERSON], 1950р. народження з 02.02.2009р. працював заступником директора Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат» на підставі наказу №2-к від 02.02.09р., а з 27.04.2011р. працював виконуючим обов»язки директора Державного підприємства «Черкаський консервний комбінат», відповідно до наказу №05- від 27.04.11р., що підтверджується даними трудової книжки БТ-1 №0342118. За наказом №10/1-к від 20.10.2015р. [PERSON] звільнений з посади заступника директора з 19.10.2015р. на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Відповідно до даних довідки №142 від 16.12.2015р., наданої керівником підприємства, сума невиплаченої зарплати позивачеві становить 44685грн. 65коп. за період з грудня 2014р. по жовтень 2015р. включно. На запити суду, в т.ч. ухвалу суду від 23.02.2016р. щодо надання відповідачем відомостей про середньомісячну та середньоденну зарплату позивача на підприємстві за останні два місяці його роботи, - відповідачем виконано не було. Отже, враховуючи норми постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та дані довідки №142, - середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 4830грн. 41коп. (серпень-вересень 2015р. як повні місяці). Ті підрахунки розміру середнього заробітку, які визначені позивачем у заяві від 11.03.2016р., суд вважає помилковими. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст.94, 115 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 15 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Під час розгляду справи, судом встановлено, що позивачеві не виплачена заробітна плата в розмірі 44685грн. 65коп., а тому її слід стягнути з відповідача у такому розмірі з відрахуванням обов»язкових платежів. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП). Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. (ч.1 ст. 233 КЗпП України). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 23.12.2015р.) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). За результатами розгляду справи встановлено, що відповідачем не була виплачена позивачеві заробітна плата в повному розмірі як у день його звільнення з роботи, так і на час розгляду даної справи. Факт відсутності на рахунках підприємства грошових коштів для виплати заробітної плати працівникові, не звільняє його від відповідальності за ст. 117 КЗпП України. Таким чином, за період з 20.10.2015р. по день розгляду справи розмір середнього заробітку за час затримки складає 23185грн. 98коп. (4830,41грн./середньомісячна зарплата/ х 4 місяці/листопад, грудень 2015р., січень, лютий 2016р./ + 1610,14грн. за жовтень 2015р. + 2254,20грн. за березень 2016р. = 23185,98грн.), який слід стягнути з відповідача на користь позивача. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст.\~237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві відповідачем моральної шкоди, то його доводи про порушення законних прав, яке полягало у невиплаті належних йому грошових сум при звільненні, - знайшли своє підтвердження. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги у розмірі 500грн. 00коп., а не 15000грн. 00коп., що є явно завищеним. Отже, вирішення даного спору узгоджується з Правовими позиціями Верховного Суду України, викладені у постанові від 03.07.2013р. справа №6-6-цс13, від 16.01.2012р. справа №6-54цс11, від 25.04.2012р. справа №6-23цс12, від 29.01.2014р. справа №6-144цс13. Рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання (ст. 367 ЦПК України). Відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 683грн. 72коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial