Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. Позов обґрунтовано тим, що гуртожиток у [ADDRESS] перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинський. Під час реалізації своїх функцій КЕВ м. Володимир-Волинський виявив, що у кімнаті [ADDRESS] гуртожитку за адресою [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , але фактично там не проживає з 2014 року. Зазначає, що відповідач заселився у згадане житло без ордеру, а лише на підставі власної заяви від 25.06.2006 року.На підставі викладеного просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача на адресу суду подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що гуртожиток, що розташований у [ADDRESS] перебуває у державній власності Міністерства оборони України та знаходиться на балансі КЕВ м. Володимир-Волинський. Як вбачається із акта, затвердженого т.в.о. начальника КЕВ м. Володимир-Волинського від 30.08.2021 року, в кімнаті [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , однак останній не проживає у вказаному приміщенні з 2014 року (а.с. 23). Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується довідкою, виданою заступником начальника управління з превентивної діяльності Луцького РУП ГУНП у Волинській області майором поліції Ю.Сидоруком від 29.03.2021року, з якої слідує, що [PERSON] дійсно протягом тривалого часу не проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.22). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із частиною третьою статті 319 Цивільного кодексу України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлений строк, проводиться в судовому порядку. Як слідує з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст.107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов`язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст.107 ЖК України такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв`язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім`ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України. Будь-яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні гуртожитком та проживанні в ньому, про поважність причин відсутності з дня його реєстрації, або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. А тому суд вважає, що вимога позивача про зняття з реєстрації відповідача до задоволення не підлягає, оскільки втрата права на житло і є підставою для внесення даних про зняття особи з реєстраційного обліку. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2270 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2270 грн.

Outcome: partial