Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON], про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири № 26, що розташована по вул. Дзержинського, №2 (нині Курязька) в с. Подвірки Дергачівського району Харківської області , та вселення його в зазначену квартиру. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилається на те, що \~відповідачка по справі [PERSON] є його колишня дружина. Після реєстрації шлюбу він разом з [PERSON] проживали в будинку, розташованого за адресою: с. Подвірки, вул. Свердлова, 5, який на праві власності належав відповідачці по договору дарування. В період з 1988 року по 2001 рік він за власні кошти побудував за вищевказаною адресою новий жилий будинок та здійснив капітальний ремонт старого будинку. Крім цього, ним був побудований гараж, підвал в будинку, колонка, покладено на подвір'ї асфальт, побудовано літню кухню, душ, вбиральню та нову огорожу. Вони проживали в новому будинку, але в експлуатацію його не вводили. Після того, як будівництво було завершено, відповідач вмовила позивача зареєструвати будинок на її імя, посилаючись на значні труднощі при оформленні технічної документації. 11.10.2005 року відповідач оформила право власності на побудований жилий будинок та надвірні будівлі на своє ім'я. 04.02.2006 року відповідач оформила у нотаріуса договір міни серія ВСК №256727 реєстровий №268, порушивши його\~права , як особи, що має право на 1/2 частину спільно нажитого майна подружжя. Після оформлення договору міни, вони проживали у [INFO]. Крім того, вказав, що ним був проданий належний йому на праві власності житловий будинок \~с. Пересічне, по вул. Шевченко, 12, гроші з продажу він витратив на ремонт спірної квартири, вважавши себе співвласником, зробив за свої кошти в ній капітальний ремонт, придбав меблі, побутову техніку, поміняв санвузол, вікна, двері. Але, починаючи з літа 2008 року відповідач стала чинити йому перешкоди в реалізації права на проживання у квартирі. Також [PERSON] зазначив, що 08.10.2006 року сторони по справі формально розірвали шлюб, так як після його розірвання вони продовжували проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та жили за його кошти. Вищезазначені обставини змусили його звернутися до суду за захистом порушених його прав та інтересів. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі,та просив суд їх задовольнити.. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, вважаючи їх не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З представлених доказів, наявних у матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбу, зареєстрованому 22.12.1987 року в Солоницівській селищній раді Дергачівського району Харківської області. За період шлюбу сторони проживали в будинку, розташованому за адресою: Харківська область, Дергачівський район, с. Подвірки, вул. Свердлова, 5. В період з 1988 року по 2001 рік сторони за власні кошти побудували за вищевказаною адресою новий жилий будинок та здійснили капітальний ремонт старого будинку. Крім цього, побудовано гараж, підвал в будинку, колонку, покладено на подвір'ї асфальт, побудувано літню кухню, душ, вбиральню та нову огорожу. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія І-ВЛ №010688 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №259 від 08.10.2005 року. 11.10.2005 року відповідач, [PERSON] оформила право власності на житловий будинок та надвірні будівлі на своє ім'я. Так, домоволодіння з надвірними будівлями №5 по вул. Свердлова в с. Подвірки, Дергачівського району Харківської області належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого виконкомом Солоницівської селищної ради 02.11.2005 року на підставі рішення №260 від 11.10.2005 року зареєстрованого в КП «Дергачівське районне бюро технічної інвентаризації» 04.11.2005 року за реєстровим №4 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8849092 від 04.11.2005 року) реєстраційний №12658824. 03 лютого 2006 року [PERSON] написав заяву на імя приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу [PERSON] про надання згоди на міну домоволодіння з надвірними будівлями № 5 по вул. Свердлова в с. Подвірки Дергачівського району Харківської області, яке було побудовано в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 61 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Згідно розясень, що містяться в п. п. 22. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12. 2007 року Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Виходячи з обставин справи, суд вважає, що зазначені поліпшення та будівництво були виконані за спільні сумісні кошти подружжя. Той факт, що відповідачка [PERSON] через нетривалий час після розірвання шлюбу, вирішила питання про прийняття будинку у експлуатацію та оформила право власності на домоволодіння з надвірними будівлями за вищевказаною адресою на своє імя не спростовує той факт, що будівництво нового будинку та надвірних будівель були проведені за спільні сумісні кошти подружжя. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна об'єкта. Згідно довідки БТІ № 176 від 22.04.2014 року інвентаризаційна вартість домоволодіння №5 по вул.Свердлова в с.Подвірки станом на 22.12.1987 року складає 41362 гривень, а станом на 08.10.2005 року 125068 гривень. Таким чином, вартість спірного домоволодіння з надвірними будівлями , на час реєстрації шлюбу між сторонами становила 41362 гривень, а на час розірвання шлюбу збільшилась на 83704 гривні., тому суд вважає, що частка [PERSON] у праві власності на зазначене домоволодіння на час розірвання шлюбу становила 41852 гривні (83704 : 2), або 1/3 частку. Оскільки сторони за спільною згодою обміняли домоволодіння, що визнається судом їх спільною власністю, частка [PERSON] у якій становила 1/3, то за ним необхідно було б визнати право власності на таку ж частку у квартирі частину квартири № 26, що розташована по вул. Дзержинського, №2 (нині Курязька) в с. Подвірки Дергачівського району Харківської області, що була отримана в результаті обміну. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається [PERSON], знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, суд вважає вимоги позивача [PERSON], обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі ст.ст.61,62,69,71,72 СК України, ст.ст.190,355,368,369,372 ЦК України,

Outcome: partial