Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 4 квітня 1998 року перебуває у шлюбі з відповідачем. З 6 липня 2015 року шлюбні відносини припинилися. Під час шлюбу вони мешкали в будинку [ADDRESS], який належить відповідачу на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 вересня 2006 року. На той час його вартість складала 15000 грн. Під час перебування в шлюбі вони здійснили реконструкцію будинку та зробили значні поліпшення, внаслідок чого вартість будинку збільшилась до 200000 грн. Просила визнати будинок спільною сумісною власністю подружжя та поділити його: визнати право особистої приватної власності за нею та відповідачем на майно на суму 100000 грн., а саме ? частину жилого будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами за кожним; визнати за нею та відповідачем право особистої приватної власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0811 га, що розташована у [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, вартістю 10000 грн.. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 серпня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] з усіма господарськими будівлями та спорудами; поділено майно, яке є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] наступним чином: визнано право особистої власності за [PERSON] на майно на суму 100000 грн., а саме ? частину житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, що розташований у [ADDRESS]; визнано право особистої власності за [PERSON] на майно на суму 100000 грн., а саме ? частину житлового будинку з усіма господарськими будівлями та спорудами, що розташований у [ADDRESS]; стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати; в задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просила скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким задовольнити в цій частині її позовні вимоги, оскільки судом порушено вимоги матеріального права - суд не врахував, що відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі, застосував закон, який не підлягав застосуванню - п.2 ч.1 ст.57 СК України та не застосував закон, який підлягав застосуванню - ст..377 ЦК України, на підставі якої були заявлені її позовні вимоги. В судове засідання сторони не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, надали суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі (арк..спр.57, 65). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав. Судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що сторони з 4 квітня 1998 року знаходяться в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO], в період шлюбу проживали в будинку [ADDRESS], який належить [PERSON] на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 1 вересня 2006 року, під час спільного проживання в шлюбі та спільного ведення господарства сторони здійснили реконструкцію будинку та здійснили значні поліпшення. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, ч.3 - апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. На підставі п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі. Згідно апеляційної скарги (арк..спр.39-40) [PERSON] рішення суду оскаржує лише в частині відмови в задоволенні її позовних вимог щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки. Але під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, тому апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок, який придбаний відповідачем в період перебування в шлюбі, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя і належить їм порівну по ? частині. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо поділу земельної ділянки, суд виходив з того, що земельна ділянка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тобто є його особистою приватною власністю, тому не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу між ними. Але з такими висновками суду погодитися неможливо. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Як виходить з матеріалів справи з 04 квітня 1998 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі (арк..спр.5). На підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01 вересня 2006 року (арк..спр.18-19) визнано за [PERSON] право власності на жилий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] загальною площею 31,2 м.кв., в тому числі 23,3 м.кв. жилої площі, а також на господарські споруди: літню кухню, сарай, сарай, сарай, літній душ, вбиральню, льох, вимощення, ворота, огорожу, огорожу, після смерті спадкодавця [PERSON], померлого [INFO]. Таким чином, підставою набуття права власності відповідача на будинок - були відносини спадкування. На підставі п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином спірний будинок є особистою приватною власністю відповідача. Виходячи з викладеного висновки суду про те, що спірний будинок, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя не відповідають обставинам справи. Крім того згідно позовної заяви (арк..спр.3-4) підставою позову в частині розподілу будинку [PERSON] визначала положення ст.62 СК України, яким суд першої інстанції не дав ніякої правової оцінки, що і призвело до неправильного вирішення справи. На підставі ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Суд у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин, помилково взяв до уваги лише положення ст.60 СК України щодо об»єктів спільної сумісної власності подружжя. Таким чином судом порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення в цій частині з ухваленням нового. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не надала суду жодних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог - відсутні докази самого факту проведення поліпшення в будинку, тобто ремонтних робіт, часу їх проведення та їх вартості, тому неможливо встановити вартість будинку станом на час вирішення спору як у стані, який існував до ремонту, так і після нього та фактично перевірити чи відбулося істотне збільшення вартості будинку внаслідок спільних трудових, грошових затрат сторін чи затрат другого з подружжя. За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.10 ЦПК України). Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладені норми закону, апеляційний суд приходить до висновку, що [PERSON] не довела у судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася, тому відсутні правові підстави для задоволення її позовних вимог щодо визнання будинку спільною сумісною власністю та його розподілу. При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином навіть у разі визнання відповідачем позову, ухвалення рішення про його задоволення неможливо, оскільки відсутні законні підстави для цього. В частині розподілу земельної ділянки. З позовної заяви вбачається, що підставою позову в цій частині [PERSON] вказувала ст..377 ЦК України (арк..спр.3-4). Суд першої інстанції не дав ніякої правової оцінки даним положенням закону та розглянув дані позовні вимоги лише з підстав ст..57 СК України. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно положень п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Апеляційний суд при розгляді справи дійшов висновку, що будинок не підлягає розподілу, тому відсутні підстави для розподілу земельної ділянки. За таких обставин рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial