Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про зміну розміру стягнення аліментів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона була в зареєстрованому шлюбі із відповідачем який розірвано відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області від 12.06.2007 року. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із позивачкою, що підтверджує довідкою про склад сімї. Аліменти відповідач сплачував позивачці відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області від 14.08.2008 року у розмірі ј частини з усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачка посилається, що ч.4 ст.182 СК України передбачено мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому просить суд змінити розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня предявлення позову до досягнення дитиною повноліття. Позивачка у судове засідання не зявилася, надавала клопотання про розгляд справи у її відсутність. Відповідач надав відзив на позов та зазначив, що зараз на його утриманні є дві дитини від другого шлюбу, має невеликий дохід. Його друга дитина хворіє часто, тому йому потрібні кошти на її лікування, жінка також часто хворіє та потрібно теж чимало коштів, таким чином його матеріальний стан значно погіршився, та його доходу не вистачить на утримання його дітей від другого шлюбу у разі зміни розміру стягнення, тому вважає що позовні вимоги не можуть бути задоволені та він не визнає зазначених позивачкою обставин. У судове засідання відповідач не зявився, його представником надано заяву про слухання справи у відсутність відповідача та його представника, танаполягали на відмові у задоволенні позову. Дослідивши письмові матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області від 12.06.2007 року. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із позивачкою, що підтверджує довідкою про склад сімї. Аліменти відповідач сплачував позивачці відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області від 14.08.2008 року у розмірі ј частини з усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивачка просить збільшити аліменти в частині гарантованого мінімуму, а саме з 30% на 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись та обґрунтовуючи позовну вимогу змінами в законодавстві. Відповідач в свою чергу посилається на необґрунтованість позовних вимог та зазначає, що у нього недостатньо коштів для сплати аліментів у збільшеному розмірі, оскільки його друга дитина та жінка часто хворіють і йому для цього потрібно багато коштів. Задовольняючи позовні вимоги частково суд виходив з такого. У відповідності до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного становища, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 08.07.2017 року внесені зміни до ч.2 ст.182 СК України, якою визначено наступне: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоровя та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Внесення останніх змін до законодавства в частині встановлення нового мінімального рівня аліментів слід розглядати тим випадком, що дозволяє звернутися до суду щодо зміни їх розміру. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Доведеною є та обставина, що згідно рішення суду з відповідача стягуються аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та гарантований мінімальний розмір є значно меншим мінімального розміру аліментів, котрий визначений законодавством. Задовольняючи позов, суд бере до уваги, що відповідач сплачує аліменти в розмірі, котрий згідно вищенаведеної норми та з урахуванням Закону України «Про державний бюджет України на 2018 р» не є мінімальним, оскільки є меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, виходячи з копії довідки про доходи відповідача ( а.с.41). При цьому, суд звертає увагу на те, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не позбавляє платника чи одержувача аліментів права звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів, відповідно до положень статті 192 СК України, оскільки дана норма дає право особі звернутись до суду і в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Наведене свідчить про те, що на день постановлення даного рішення розмір прожиткового мінімуму суттєво змінився в бік його збільшення, а тому розмір раніше присуджених аліментів не в повній мірі задовольняє мінімальні потреби дитини, оскільки відповідно зросли затрати на утримання, навчання, лікування, які несе лише позивач. З матеріалів справи вбачається, що з часу ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, погіршився матеріальний стан одержувача аліментів, оскільки, як встановлено судом позивач по справі, відповідно до рішення Іванівського районного суду Одеської області від 14.08.2008 року повинна отримувати аліменти від відповідача на утримання неповнолітньої дитини щомісяця в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в той час, як діючим законодавством передбачено, що мінімальний розмір аліментів не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що погіршує матеріальне становища як позивача, так і неповнолітньої дитини сторін по справі. Також судом взято до уваги практику Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03 травня 2018 року по справі № 581/638/17-ц, де суд касаційної інстанції зазначив, що розмір стягнутих за рішенням суду аліментів не є незмінним та у випадку виникнення відповідних підстав може змінюватись. Прийняття Закону «Про внесення змін щодо мінімального розміру аліментів» спрямоване на посилення захисту права дитини на належне утримання, а тому є підставою для зміни розміру стягнутих з відповідача аліментів. Тому суд вважає, що позовна вимога про зміну розміру аліментів в частині мінімального гарантованого розміру підлягає задоволенню. Разом з тим, у відповідача є право в порядку ст.192 СК України, звернутися до суду з позовом про зменшення (або збільшення) розміру аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я, та в інших випадках, проте відповідач хоч і посилається що в нього погіршилось матеріальне становище, в звязку з тим , що хворіють його члени сімї, проте довідку надав про стабільний дохід та з позовом про зменшення розміру аліментів не звертався. Крім того слід зазначити, що позивачка просила збільшити розмір аліментів з розміру 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідає та прямо передбачено ст.182 СК України. Тобто сама частка стягнення аліментів від доходу платника аліментів залишилась незмінною. Збільшення стосується лише самого розміру процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зокрема з 30% до 50%, що передбачено СК України. Даний розмір аліментів жодним чином не є надмірним з точки зору звичайних і необхідних потреб неповнолітньої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Визначення аліментів у меншому розмірі порушить як вимоги вищенаведеної норми закону, так і конституційні права, гарантії дитини та не забезпечить звичайних потреб та її достатній рівень життя, який їй гарантовано Законом України «Про охорону дитинства» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Таким чином, суд враховуючи стан здоров'я, матеріальне становище дитини, її потреби, матеріальне становище платника аліментів та виходячи з визначеного законодавством рівного обовязку батьків щодо утримання неповнолітніх дітей, прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, інфляційних процесів, що відбувалися у державі впродовж періоду з 2008 по 2019 роки, приходить до переконання, що встановлений раніше розмір аліментів рішенням суду підлягає збільшенню, у сукупності наведеного, судом визнається необхідним та достатнім збільшення розміру аліментів шляхом зміни способу стягнення, що присуджені до стягнення з відповідача на користь позивача, в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно. Про те суд не погоджується з позицією позивачки, що періоду за який просить позивачка змінити розмір, а саме з дня подання позову виходячи з такого. Стосовно Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Отже змінений розмір аліментів підлягає стягненню з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнена від сплати судового збору, рішення прийнято на її користь, тому судові витрати слід стягнути з відповідача в дохід держави. В силу ч.1 п.1 ст.430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial