Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі її представника [PERSON] 10.08.2020 р. звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить: - стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідного інституту «КВАНТ» (код ЄДРПОУ 14308138, місцезнаходження: м. Київ, вул. І. Федорова, буд. 4) на її користь суму заборгованості по заробітній платі нарахованої та не виплаченої за період з 01.02.2019 р. по 30.06.2020 р. у розмірі 152077 грн. 63 коп.; - стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідного інституту «КВАНТ» (код ЄДРПОУ 14308138, місцезнаходження: м. Київ, вул. І. Федорова, буд. 4) на її користь суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 6955 грн. 69 коп.; - стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідного інституту «КВАНТ» (код ЄДРПОУ 14308138, місцезнаходження: м. Київ, вул. І. Федорова, буд. 4) на її користь моральну шкоду у розмірі 20000 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом, представник позивача посилається на наступне. [PERSON] , надалі за текстом позивач, з 02.07.1976 р. знаходиться в трудових відносинах з Держаним підприємством «Науково-Дослідний інститут «КВАНТ», надалі за текстом відповідач. На день складання позовної заяви [PERSON] позивач займає посаду начальника бюро ВЕБС. Відповідач нараховує, але не виплачує позивачу заробітну плату починаючи з лютого 2019 р. Внаслідок чого у підприємства перед позивачем сформувалась заборгованість у розмірі 152 077 грн. Відповідно до довідки відповідача від 25.06.2020 р. № 77, позивач працює в ДП «НДІ «КВАНТ» з 02.04.1973 р. На даний час займає посаду начальника бюро нагляду, експлуатації та ремонту будівель. Станом на 25.06.2020 р. перед працівником існує заборгованість із виплати заробітної плати. Сума заборгованості становить 152 077 грн. 63 коп. Зазначає, що з моменту видачі зазначеної довідки до моменту підписання позовної заяви відповідач не сплатив жодної копійки в рахунок погашення заборгованості. В порядку досудового врегулювання, позивач звертався до відповідача з вимогою по виплаті заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди. Відповідач вимогу отримав 27.07.2020 р. Станом на момент підписання позовної заяви відповідач ніяким чином не відреагував. Таким чином, дії відповідача щодо невиплати заробітної плати є незаконними, та враховуючи, що відповідач самостійно не сплачує заробітну плату, то остання підлягає стягненню в примусовому порядку. Крім того, посилаючись на норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159, вважає, що до стягнення на користь Позивача підлягає компенсація втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків їх виплати становить суму у розмірі 6955, 69 грн. Також вважає, що незаконними діями керівництва ДП «НДІ «КВАНТ», а саме невиплата нарахованої заробітної плати понад один рік, нанесло Позивачу моральну (немайнову) шкоду, яку вона оцінює у 20 000 грн. У зв`язку із вищевикладеним представник позивача просить задовольнити позов у повному обсязі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 11.08.2020 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.08.2020 р. зазначену позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 25.09.2020 р. відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відповідач копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження та копію позовної заяви з додатками отримав 25.09.2020 р., відзиву у встановлений строк не подав, тому суд, на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, приходить до наступного висновку Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовим розглядом встановлено, що позивач, з 02.04.1973 р. перебуває в трудових відносинах з державним підприємством «Науково-дослідний інститут «Квант». З 01.09.2004 р. по дату подання позову позивач працює на посаді начальника бюро нагляду, експлуатації та ремонту будівель державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант». За період роботи з 01.02.2019 р. по 30.06.2020 перед позивачем існує заборгованість з виплати нарахованої заробітної плати у сумі 152077,63 грн., що підтверджується довідкою Державного підприємства «Науково-дослідного інституту «КВАНТ» № 77 від 25.06.2020. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Згідно із ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст. 241-1 КЗпП України. Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з поруш 21.02.2001 р. № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Позивачем при зверненні до суду було надано розрахунок компенсації втрати частини доходів, який визнається судом арифметично вірним та таким, що узгоджується із встановленими судом обставинами. Так, компенсація позивачу втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 01.02.2019 р. по 30.06.2020 р. становить 6955,69 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідач не надав доказів на підтвердження виплати заборгованості із заробітної плати позивачу, підстав для звільнення відповідача від даного обов`язку суд не вбачає. При цьому, судом не встановлено факту ухилення самого працівника від отримання вказаної заборгованості. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. У ст. 30 Закону України "Про оплату праці" міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Позивач заперечує факт виплати нарахованої їй заробітної плати. При цьому, тягар доказування у трудових спорах законом покладений на відповідача. Належних та достовірних доказів, які б спростовували посилання позивача відповідачем суду не надано. Більше того, наявні в матеріалах справи розрахункові листи доводять, що позивачу нараховувалася, але не виплачувалася заробітна плата. Таким чином, судом об`єктивно встановлено, що відповідач нарахував, але не виплатив позивачу заробітну плату за період з 01.02.2019 р. по 30.06.2020 р. у загальній сумі 152077,63 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача. Що стосується відшкодування позивачу моральної шкоди у сумі 20000 грн., то така вимога підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується, як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення (постанова ВСУ від 25.04.2012 р. № 6-23цс12). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно приписів ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 3 ст. 23 ЦК України, визначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. З огляду на встановлення обставин порушення роботодавцем законних прав позивача, що призвело до втрати доходів, суд дійшов висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди. При цьому при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, засади розумності та справедливості. Враховуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, нарахованій, але не виплаченій позивачу, а також стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю, а вимога про стягнення моральної шкоди частковому у задоволенню. Судовий збір в сумі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судовий збір в сумі 1520,77 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial