Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] (далі-позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір оренди землі від 09.01.2013 року (далі - спірний Договір), укладений між ним та ПОСП «ім. Т.Г. Шевченка» (далі-відповідач), предметом якого є земельна ділянка площею 2,7399 га, кадастровий номер 3220684400:04:004:0005, що розташована на території Михайлівської сільської ради, Богуславського району Київської області, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (далі-земельна ділянка), зареєстрований 10.06.2014 року Реєстраційною службою Богуславського районного управління юстиції Київської області за номером запису 5993075, скасувати його державну реєстрацію та стягнути судові витрати. Свої вимоги позивач [PERSON] мотивує тим, що 01.06.2008 року між його батьком [PERSON] та відповідачем було укладеного договір оренди землі строком на 10 років. [INFO] його батько [PERSON] помер і він 10.09.2013 року отримав свідоцтво про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку. В зв`язку з тим, що він набув право власності на земельну ділянку і термін дії договору оренди землі спливав 01.06.2018 року, він звернувся до відповідача із заявою та проханням передати йому земельну ділянку після спливу закінчення терміну дії договору. Однак, 10.05.2018 року він отримав від відповідача листа, в якому було повідомлено про те, що дана земельна ділянка орендується відповідачем у відповідності до договору оренди землі, який зареєстрований 10.06.2014 року Реєстраційною службою Богуславського районного управління юстиції Київської області. З цього листа йому стало відомо про інший договір оренди землі. 14.06.2018 року він повторно звернувся до відповідача з листом та проханням надати відповідь, який саме договір зареєстрований, вказати дату коли договір підписали та надати копію даного договору. Проте, до цього часу він відповіді не отримав. Договір оренди землі між ним та відповідачем він не підписував, що і стало причиною звернення до суду, оскільки порушено його право на вільне розпорядження та користування власністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Представник позивача [PERSON] позов підтримала, посилаючись на вищевказані обставини та просила врахувати висновок експертизи. Крім того, просила звернути увагу на те, що позивач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину спірної земельної ділянки лише 10.09.2013 року, а договір оренди земельної ділянки був підписаний невідомою особою у січні 2013 року, тобто до того як позивач набув право власності на земельну ділянку. Таким чином, волевиявлення позивача не відбулося під час укладення договору оренди, що є неприпустимим. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що окрім позивача [PERSON] ніхто не міг підписати договір оренди, тому позивач вчасно отримував орендну плату. Договір підписано в 2013 році, але у 2014 році [PERSON] отримав зерно та кошти, хоч і не мав на це право. З дня підписання договору пройшло 6 років, тому пройшли строки давності. Просив відмовити у задоволені позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини третьої статті 12 та частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно договору оренди землі від 01 червня 2008 року вбачається, що між [PERSON] та ПОСП «ім.Т.Г.Шевченка» укладено договір оренди земельної ділянки, площею 2,7399 га, кадастровий номер 3220684400:04:004:0005, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Михайлівської сільської ради, Богуславського району Київської області, строком на 10 років, тобто до 01.06.2018 року (а.с.17,18). Однак, до закінчення строку дії Договору оренди землі від 01 червня 2008 року, орендодавець [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.134). Пунктом 12.3 Договору оренди землі від 01 червня 2008 року, передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою зміни умов або розірвання договору. 10 вересня 2013 року позивач [PERSON] успадкував земельну ділянку, площею 2,7399 га, кадастровий номер 3220684400:04:004;0005, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Михайлівської сільської ради, яка належала [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.12-16). 25 квітня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача з листом (а.с.19, 91), в якому повідомив про те, що після смерті [PERSON] він набув право власності на вищевказану земельну ділянку і у зв`язку із закінченням дії договору оренди землі від 01.06.2008 року він не бажає продовжувати орендні правовідносини з відповідачем, оскільки бажає самостійно обробляти належну йому земельну ділянку. 10 травня 2018 року відповідач відповідаючи на лист позивача від 25.04.2018 року повідомив, що згідно договору оренди землі, зареєстрованого 10.06.2014 року Реєстраційною службою Богуславського районного управління юстиції Київської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за №5993075, земельна ділянка перебуває в оренді ПОСП «ім.Т.Г.Шевченка» строком на 10 років. Отже строк дії договору не закінчився і є чинним, оскільки діє до 10.06.2024 року (а.с.20, 92). 14 червня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача з листом ( а.с.22), в якому просив надати відповідь який саме договір оренди землі зареєстрований 10.06.2014 року, вказати дату його підписання та просив надіслати йому копію даного договору. Однак, даний лист позивача [PERSON] відповідачем проігноровано. 20 вересня 2018 року представник позивача [PERSON] звернулася до відповідача з адвокатським запитом, в якому просила надати копію договору оренди землі укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем ПОСП «ім. Т.Г. Шевченка», та надати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.23). Однак, відповідач також проігнорував запит адвоката. 29 жовтня 2018 року після відкриття провадження у справі представник позивача [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про витребування доказів, в якому просила витребувати від відділу Державної реєстрації Богуславської РДА та ПОСП «ім. Т.Г. Шевченка» оригінал договору оренду землі від 09.01.2013 року укладений між позивачам та відповідачем, посилаючись на те, що прийняті позивачем заходи щодо отримання даного договору не надали позитивного результату (а.с.35,36). Ухвалою суду від 29 жовтня 2018 року клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено (а.с. 44). 30 листопада 2018 року голова Богуславської РДА Київської області Старенька І.А. виконуючи ухвалу суду від 29.10.2018 року про витребування доказів, надіслала суду договір оренди землі від 09.01.2013 року укладений між позивачам та відповідачем та акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с.65-69). Відповідач ПОСП «ім. Т.Г. Шевченка» проігнорував ухвалу суду від 29.10.2018 року, оскільки не надав суду витребувані документи. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №9359 від 06.09.2019 року, підписи від імені [PERSON] , що містяться у графі: «Орендодавець» у примірнику Договору оренди землі, укладеному між [PERSON] та ПОСП «ім. Т.Г. Шевченка», в особі директора [PERSON] (кадастровий номер3220684400:04:004:0005) від 09.01.2013 року та у графі; «Орендодавець» у примірнику Акту приймання-передачі земельної ділянки, укладений між [PERSON] та ПОСП «ім. Т.Г. Шевченка», в особі директора [PERSON] (кадастровий номер3220684400:04:004:0005) без вказаної дати, виконанні не [PERSON] , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якомусь справжньому підпису [PERSON] (а.с.120-126). Вказаний висновок експерта проведений на професійному рівні і в суду не викликає сумнівів його достовірність, а тому суд його приймає як належний і допустимий доказ, оскільки він має важливе значення для встановлення обставин справи. Таким чином, судом встановлено, що підпис у спірному Договорі позивачеві не належить, про що останній і зазначав в своєму позові. Будь-яких доручень іншій особі з повноваженнями на підписання даного договору від його імені, він нікому не надавав і не надано таких даних відповідачем. Після відновлення провадження у справі, представник позивача та представник відповідача ознайомилися з висновками судово-почеркознавчої експертизи. Однак, в судове засідання призначене на 29.10.2019 року представник відповідача [PERSON] не з`явився, але звернувся до суду із заявою від 29.10.2019 року, в якій просив розглянути справу без його участі та участі директора ПОСП «ім. Т.Г.Шевченка» (а.с.133). Приймаючи рішення по суті спору суд керується такими нормативними актами. Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За правилами пункту першого частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору, а вільне волевиявлення особи на вчинення правочину є обов`язковою умовою його дійсності. Набрання чинності договором оренди законодавець пов`язує із виникненням у орендаря права оренди після державної реєстрації такого договору в установленому законом порядку. Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя стаття 203 ЦК України). В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України). Дослідивши та оцінивши докази надані учасниками справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивач [PERSON] не підписував спірний Договір і відповідно не було проявлено його вільного волевиявлення на укладення цього договору. Щодо твердження представника відповідача [PERSON] щодо пропущення позивачем строків позовної давності суд зазначає таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (стаття 261 ЦК України). Суд вважає, що твердження представника відповідача [PERSON] про те, що строк позовної давності розпочинається з моменту підписання спірного Договору оренди землі від 09.01.2013 року є безпідставними з огляду на таке. Позивач [PERSON] не підписував спірний Договір від 09.01.2013 року, що підтверджено належними та достовірними доказами. 10.09.2013 року позивач [PERSON] набувши право власності на земельну ділянку, будучи спадкоємцем орендодавця [PERSON] у відповідності до п. 12.3 Договору оренди землі від 01 червня 2008 року отримував від відповідача орендну плату, що підтверджується поясненнями учасниками справи, у тому числі і представником відповідача [PERSON] . Таким чином, права та інтереси позивача [PERSON] під час дії договору оренду землі від 01.06.2008 року не порушувалися. В травні 2018 року позивач [PERSON] дочекавшись закінчення строку дії договору оренди землі від 01.06.2008 року виявив бажання не продовжувати договірні відносини і тому завчасно звернувся до відповідача з проханням повернути йому земельну ділянку. Однак, в червні 2018 року з відповіді відповідача [PERSON] дізнався про існування іншого договору оренди землі. Таким чином, строк позовної давності слід рахувати з моменту коли позивач довідався про порушення свого права, а саме з червня 2018 року коли він отримав від відповідача письмову інформацію про існування іншого договору оренди землі (а.с.19,20,22,23). За таких обставин, суд вважає, що наявні усі підстави для визнання договору оренди земельної ділянки від 09.01.2013 року, підписаний від імені [PERSON] та директором ПОСП «ім.Т.Г.Шевченка» Піотровичем В.М. недійсним. Однак суд вважає, що вимоги позивача про скасування реєстраційного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно вимог до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У відповідності до приписів пунктів першого та дев`ятого частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації та рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, зі змісту вище зазначених положень закону вбачається, що записи до державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення суду про визнання недійсним договору оренди землі є самостійною підставою для скасування запису про державну реєстрацію договору оренди землі та при отриманні державним реєстратором рішення суду, що набрало законної сили, він зобов`язаний скасувати відповідний запис про державну реєстрацію прав. Судом встановлено, що позивач поніс судові витрати у вигляді витрат на сплату судового збору в сумі 704,80 грн., витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи в сумі 5000 грн. та витрат по отриманню правничої допомоги в сумі 6050 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с.1, 135-139), а тому дані витрати у відповідності статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial