Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 190268,16 грн. за кредитним договором № КТН3АN91002126 від 28.02.2008 року, та судових витрат. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що сторони 28.02.2008 року уклали кредитний договір № КТН3АN91002126. Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 59607,62 грн. на термін до 27.02.2015 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Позивач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 06.11.2015 року має заборгованість 190268,16 яка складається з: - 32572,03 грн. заборгованості за кредитом; - 34381,96 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; - 3251,42 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; - 110764,27 пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; а також штрафи відповідно до договору: - 250 грн. штраф (фіксована частина), 9048,48 грн. (процентна складова). В судове засідання представник позивача, який приймав участь в режимі відео конференції, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що банк при проведенні розрахунку заборгованості керувався вимогами законодавства та укладеного між сторонами договору. Заставний автомобіль було реалізовано 20.01.2010 року і кошти отримані від реалізації були спрямовані на погашення заборгованості, що відображено в наданому суду розрахунку. [PERSON] відповідно до умов договору також перераховував страховій компанії страхові виплати, у звязку з несплатою їх позичальником і перераховані суми також включив до розрахунку заборгованості. Відповідач, в судовому засіданні, позовні вимоги визнав частково, та пояснив, що в 2008 році взяв кредит на придбання автомобілю. Через рік в 2009 році за несплату кредитних коштів працівники банку автомобіль у нього вилучили. 20.07.2009 року він надав довіреність працівникам банку для продажу автомобіля з метою погашення кредиту. При цьому працівники банку його повідомили про те, що якщо вартості автомобіля не вистачить для погашення кредиту то його повідомлять про залишок. У звязку з тим, що ніяких повідомлень з банку він не отримував то вважав, що заборгованість ним повністю погашена. Вважає себе винним в тому, що не зясував у банку залишок заборгованості та визнав позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту в сумі 32572,03 грн. Суд, дослідивши та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України: за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом Відповідно до ст. 530 ЦК України: якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За вимогами ст. 616 ЦК України, я кщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі Закон № 1669) встановлено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. [PERSON] та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що 28 лютого 2008 року відповідач уклав з ЗАТ комерційний банк «Приватбанк» кредитний договір № КТН3АN91002126, відповідно до ст. 17.1. якого банк зобовязується надати позичальникові кредит у сумі 59607,62 грн. не пізніше 28.02.2008 року на строк до 27.02.2015 року з процентною ставкою 15,48% річних. З метою виконання зобовязань за п. 3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 19888,54 грн. для оплати чергових страхових платежів. Статтею 17.1.8 передбачена сплата інших платежів на користь банку: винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1112,40 грн., що сплачується в момент видачі кредиту; винагорода за проведення додаткового моніторингу, що сплачується відповідно до ст.. 16.9, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 2,04% річних від суми зарезервованих ресурсів. Періодом сплати вважати період з 20 по 24 число кожного місяця (17.1.9). Щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у розмірі 1244,57 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, винагороди та процентами за користування ним (17.8). [PERSON] має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом (ст.. 6.3). Предметом застави є автомобіль DAEWOO Nexia, 2008 р., д.н. [NUMBER] (17.9). У випадку порушення позичальником зобовязань передбачених ст.. 6.2.2. та 6.2.3. договору, щодо сплати винагороди та процентів, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менш 1-єї гривні за кожен день прострочки (ст.. 14.2). У випадку порушення позичальником зобовязань, щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого ст.. 6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 0.15% від суми простроченого платежу, але не менш 1-єї гривні за кожен день прострочки (ст..14.3). При порушенні позичальником будь-якого грошового зобовязання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку штраф у розмірі 250.00 грн. + 5% від суми невиконаного зобовязання (ст.. 14.9). При переході предмета застави у володіння банку умови договору зберігають чинності для сторін за винятком права користування предметом застави (ст.. 12.2.4). (а.с.53-56,68-71). 17.07.2009 року відбулася зміна найменування юридичної особи на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (а.с.58,60-61). Відповідно до розрахунку заборгованності за договором № КТН3АN91002126 від 28.02.2008 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 06.11.2015 р. загальний залишок заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 32572,03 грн.; заборгованість за відсотками 34381,96 грн.; заборгованість з комісії 3251,42 грн.; загальна сума нарахованої пені 110764,27 грн. Всього борг за кредитом 180969,68 грн. Штраф (фіксована частина) 250,00 грн., штраф (відсоток від суми заборгованості_ - 9048,48 грн. Разом 190268.16 грн. (а.с.4-6). Останнє зарахування грошових сум сплачених на погашення кредиту датоване 25.12.2009 року. На виконання ухвали суду від 24.03.2015 року про витребування доказів, позивач листом повідомив суд про те, що заставний автомобіль був реалізований. 20.01.2010 року за 35100 грн., а кошти від реалізації в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КТН3АN91002126 були зараховані на погашення кредиту (а.с.111), на підтвердження чого надав: - [PERSON] прийому автомобіля від [PERSON] від 17.07.2009 року (а.с.103, 116); - довіреність від 21.07.2009 року, на право розпоряджатися автомобілем, в тому числі продажу (за ціну та на інших умовах за їх розсудом), яку [PERSON] надав [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.104), - звіт про експертну оцінку транспортного засобу від 29.07.2009 року, за висновками якого ринкова вартість автомобіля DAEWOO Nexia, 2008 р., реєстраційний номер [NUMBER], на дату оцінки складає 38000,00 грн. (а.с.120-124); меморіальні ордери від 20.01.2010 року, відповідно до якого грошова сума в розмірі 35100,00 грн., була перерахована одержувачу [PERSON] та розподілена по видам заборгованості (а.с.117-119). Зобов'язання боржника за договором повернути кредитору, отриману грошову суму та винагороду за користування грошима, на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Отже, правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника та його поручителя покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення солідарно отриманого кредиту та винагороди за користування грошима, а кредитор має право, - вимагати повернення наданого кредиту та сплати процентів. У звязку з чим, суд вважає, що позивач належним чином підтвердив порушення відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором № КТН3АN91002126 На підставі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 32572,03 грн. заборгованості по відсоткам в розмірі 34381,96 грн. та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 3251,42 суд дійшов до висновку, що вони підтверджені належними письмовими доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі. Розглянувши вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 110764,27 грн., суд дійшов до висновку, що вони підлягають задоволенню частково. Відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов'язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, але у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов'язку може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено частиною 2 ст. 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Враховуючи, що про порушення зобов'язання відповідачем [PERSON] дізнався ще в грудні 2009 року, коли після реалізації заставного майна, відповідач остаточно припинив виконувати свої зобовязання по поверненню отриманих ним кредитних ресурсів за кредитним договором, а до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором звернувся у грудні 2015 року, тобто після спливу шести років, та позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження тих обставин, що в цей період ним здійснювалися заходи щодо стягнення заборгованості з відповідача. Тим самим позивач сприяв виникненню та збільшенню розміру неустойки за кредитним договором. Виходячи із засад цивільного судочинства, а саме, розумності та справедливості, суд вважає, що розрахована позивачем пеня в розмірі 110764,27 грн., яка значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту є несправедливим розміром неустойки, що значно перевищує розмір завданих збитків та спотворює дійсне правове призначення неустойки, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка, що розрахована позивачем перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Такого висновку суд дійшов, враховуючи в тому числі висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013, які узгоджуються з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки до 2000,00 грн. Розглянувши вимоги позивача про стягнення штрафів відповідно до ст. 14.9 договору 250,00 грн. штраф (фіксована частина) та 9048,48 грн. штраф (процентна складова), суд дійшов до висновку про необхідність відмовити в їх задоволенні. Штраф і пеня є видами неустойки, які відповідно до вимог ст.. 549 ЦК України, боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання, при укладені договору, положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. До зазначеного висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. При вирішенні питання про стягнення штрафів, суд також враховує ту обставину, що смт. Олександрівка, Олександрівського району Донецької області де проживав відповідач на момент укладення договору та село Новосамарське, Олександрівського району, Донецької області, де зареєстрований та проживає відповідач на час розгляду справи (а.с.79), внесене до п. 12 Додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р «ПЕРЕЛІК населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до ст.. 2 Закону України № 1669, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, та банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Позивач надав суду розрахунок без урахування вимог Закону України № 1669, що також є підставою для відмови позивачу у стягненні штрафів. Судові витрати позивача, відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК підлягають стягненню з відповідача, пропорційно задоволених позовних вимог, але не менш мінімального розміру судового збору на момент подання позову до суду. На підставі зазначеного, ст.. 526, 530, 610-612, 616, 1054 ЦК України, та

Outcome: partial