Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Березівського районного суду Одеської області із вказаним позовом. Розпорядженням в.о. голови Березівського районного суду Одеської області від 11.09.2018 р. передано зазначену цивільну справу до Миколаївського районного суду Одеської області у зв`язку з неможливістю створити склад суду для розгляду справи. Розпорядженням голови Миколаївського від 24.09.2018 р. передано зазначену цивільну справу до Комінтернівського районного суду Одеської області для розгляду у зв`язку з відсутнюю можливістю створити склад суду для розгляду справи. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.10.2018 року прийнято позовну заяву [PERSON] до Березівської дитячо-юнацької спортивної школи, Березівської районної ради Одеської області, Відділу освіти Березівської РДА Одеської області про визнання незаконним наказу №36 від 30.05.2018 року, його скасування, визнання незаконним дій, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, судових витрат до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що наказом Відділу освіти Березівської райдержадміністрації Одеської області № 178/1 К від 30.08.2013 р. була призначена на посаду тренера-викладача Березівської ДЮСШ з навантаженням 0,25 ставки за сумісництвом з 01.09.2013 р. За період роботи добросовісно виконувала свої обов`язки, трудову дисципліну не порушувала. 30.05.2018 директором Березівської дитячо-юнацької спортивної школи було видано наказ № 36, яким звільнено її з посади у зв`язку з закінченням трудового договору, згідно п.2 ст.36 КзПП України. Звільнення вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки наказ на звільнення повинен був видавати Відділ освіти, а не директор, в договірних відносинах з яким не перебувала. Крім того, вважає, що оскільки оспорюваним наказом її «нібито» було відправлено у відпустку з 01.06.2018, зазначене виключає її звільнення у цей період. У зв`язку з незаконним звільненням просить скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Незаконне звільнення, відмова у видачі копії наказу про звільнення тривалий час завдало їй моральної шкоди, оскільки вона переживала і страждала, змушена була витрачати час та свою відпустку на звернення за одержанням наказу, при тому, що доглядає за хворою матір`ю. Моральну шкоду оцінює у 10 000 грн. Просить поновити їй строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про підтримання позову, та просила суд розглянути справу в її відсутність. Відповідачі відзив на позов не надали, в судове засідання не з`явились, про дати судових засідань були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Судом встановлено, що наказом Відділу освіти Березівської районної державної адміністрації Одеської області № 178/1 К від 30.08.2013 р. [PERSON] , вчитель фізичної культури Березівської ЗОШ 1-111 ступенів № 3, була призначена на посаду тренера-викладача Березівської ДЮСШ з навантаженням 0,25 ставки за сумісництвом з 01.09.2013 р. Як вбачається з наказу № 36 по Березівській ДЮСШ від 30 травня 2018 року «Про відпустки», «Про звільнення з роботи у зв`язку з закінченням трудового договору», згідно п.2 ст.36 КЗпП, звільнено з роботи тренерів-викладачів, працюючих в ДЮСШ за сумісництвом, у тому числі [PERSON] , з 01.06.2018 р. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Як вбачається з оскаржуваного Наказу № 36, в якості підстав для звільнення зазначено закінчення строку трудового договору, згідно п.2 ст.36 КЗзпП України. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 цього Кодексу), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено. Аналізуючи існуючі між сторонами правовідносини, суд вважає,що у даному випадку умови праці тренера-викладача Березівської ДЮСШ носили постійний характер. Жодних доказів про строковий характер укладеного трудового договору матеріали справи не містять. Наказ відділу освіти Березівської районної адміністрації від 30.08.2013 р. про призначення позивачки на посаду тренера-викладача Березівської ДЮСШ з навантаженням 0,25 ставки за сумісництвом не містить строку, встановленого за погодженням сторін, на який [PERSON] призначається на посаду, а також посилань щодо призначення на час виконання певної роботи. За таких обставин позивачку слід вважати працівником з якою булоукладено безстроковий трудовий договір, а відтак вона не може бути звільнена з роботи з підстав, передбачених статтею 36 КЗпП. Підстави розірвання безстрокового трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу передбачені статтею 40 КЗпП України і в даному випадку відповідачем не була дотримана процедура звільнення працівника, з яким був укладений трудовий договір на невизначений строк. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 вказаної статті при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відтак, вимоги позивачки про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про незаконність звільнення позивачки із займаної посади, дії директора Березівській ДЮСШ по виданню наказу № 36 від 30.05.2018 р. в частині звільнення [PERSON] у зв`язку з закінченням трудового договору, згідно п.2 ст.36 КзПП України, також є незаконними. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає необхідним зазначити наступне. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Пунктом 2 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України №4 передбачено, що можливість відшкодування моральної шкоди має бути прямо передбачена нормами відповідного матеріального закону, на підставі якого суд вирішує справу, а також постановою передбачено ряд вимог до заяви про відшкодування моральної шкоди, а саме, повинно бути зазначено: в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Під час вирішення такого спору підлягають обов`язковому з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачка вказує, що її моральні переживання мають бути компенсовані шляхом стягнення з відповідачів на її користь грошових коштів в сумі 10 000 грн., але при цьому вона не наводить розрахунку (калькуляції) такої суми, із яких засад та підстав вона виходила, визначаючи саме такий розмір суми. Також позивачкою у позові не надано жодного належного доказу на підтвердження доводів та обставин, якими вона обґрунтовує свої моральні переживання, не доведено, яким саме чином порушення, як вона вважає, її прав завдало їй моральне переживання і у чому саме воно полягало (відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками). У зв`язку з викладеним, суд не приймає до уваги висновок Діагностичного центру «Витамед-1» щодо МР-томографії головного мозоку від 31.08.2018 р. на ім`я [PERSON] [INFO] . Відтак, у зв`язку з відсутністю правових підстав, позовні вимогі щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з Березівської ДЮСШ на користь позивачки судових витрат, повязаних з прибуттям до суду, оскільки жодних доказів, як то проїздних документів, квитків чи інших підтверджень зазначених витрат позивачкою не надано. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання Відділу освіти Березівської районної державної адміністрації здійснити нарахування та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд вважає такі вимоги передчасними, оскільки підстав для їх задоволення не вбачається. Крім того, у відповідності до вимог ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В оцінці спірних правовідносин суд також виходить з того, що захищене статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених позивачкою по справі в обґрунтування власних позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Матеріалами справи встановлено, що копію наказу про звільнення була надано позивачці лише після звернення начальника відділу освіти, молоді та спорту Березівської районної державної адміністрації до директора Березівської ДЮСШ листом від 05.09.2018 р. № 01-06/366, що підтверджує поважність пропуску строків звернення до суду. За положеннями ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. На підставі викладеного,

Outcome: partial