Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 05.05.2005 року, звільнився з роботи за власним бажанням у звязку з невиконанням відповідачем законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за наказом від 11.01.2016 року, в порушення вимог законодавства повний розрахунок з ним проведено не було, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку в загальному розмірі 23 233 грн.89 коп., компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку по день подачі заяви в розмірі 7 291 грн.70 коп. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги і просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.01.2016 року по 01.04.2016 року в сумі 9759 грн.68 коп. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, до суду надіслано письмові пояснення по суті спору з клопотанням щодо розгляду справи без участі представника ПАТ «Укрвторчормет». Заслухавши пояснення позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач з 06.05.2005 року був прийнятий на посаду менеджера з заготівлі металобрухту Білоцерківського цеху Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет», з 04.01.2016 року його звільнено із займаної посади за власним бажанням у звязку з порушенням власником умов трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України на підставі наказу № 2 з/к від 11.01.2016 року. Наведені обставини підтверджуються випискою з трудової книжки позивача, копією наказу про звільнення, письмовими поясненнями відповідача на позов. В судовому засіданні також встановлено, що в порушення приписів ст.116 КЗпП України при звільненні позивача з роботи відповідач не виплатив йому всіх належних грошових сум, а саме: заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в загальній сумі 23 234 грн.60 коп., що слідує з розрахункового листа позивача за січень 2016 року, письмових пояснень відповідача. За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В судовому засіданні встановлено, що після звільнення з роботи розрахунок з позивачем було проведено шляхом перерахування йому коштів на картковий рахунок: 02.02.2016 року в сумі 1949,54 грн.; 02.02.2016 року в сумі 1949,54 грн.; 03.02.2016 року в сумі 3032,03 грн.; 03.02.2016 року в сумі 12401,27 грн.; 30.03.2016 року в сумі 3902,22 грн., що стверджується копіями відомостей про перерахування коштів, банківською випискою по картковому рахунку позивача. Як розяснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непровденні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно з висновками Верховного Суду України, викладених в постановах за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої ст.355 ЦПК України, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення (коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок), суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами та доповненнями/ , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.01.2016 року по 01.04.2016 року /за 74 дні / в сумі 9 759 грн.68 коп. Згідно розрахункових листів позивача його заробітна плата становить за вересень 2016 року 2423,59 грн. за 22 робочих дні, за жовтень 2016 року -2423,59 грн. за 21 робочих днів, всього 4847,18 грн. /43 робочих дні, тоді середньоденний заробіток буде становити 112 грн.72 коп. /з 02.11.2015 року по 31.12.2015 року позивач був у черговій відпустці/. А приймаючи до уваги той факт, що позивач працював з пятиденним графіком роботи, період затримки розрахунку з 05.01.2016 року по 29.03.2016 року включно становить 58 робочих днів, середній заробіток за цей період становить 6 537 грн.76 коп. /112,72 грн.- середньоденний заробіток х 58 дн./. При визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку відповідач в письмових поясненнях просить врахувати, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла у підприємства з незалежних від відповідача обставин у звязку з глибокою кризою у металургійній галузі, що призвело до напруженої ситуації у фінансово-господарській діяльності ПАТ «Укрвторчормет». Відповідач просить зменшити розмір відшкодування до 1352,64 грн., а за відрахуванням податків та зборів ця сума буде становити 1088,87 грн. Відповідач просить врахувати тяжке фінансове становище підприємства, наслідком чого є тимчасове введення на підприємстві режиму неповного робочого тижня, що стверджується копією наказу від 27.08.2015 року № 124/1. Але при вирішенні спору суд виходить з наступного. Як вказано вище в рішенні, відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за ст.117 КЗпП України за затримку розрахунку з працівником при звільненні. А тому тяжке фінансове становище відповідача не може бути підставою для звільнення його від сплати на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні останнього з роботи. А щодо зменшення розміру відшкодування, то згідно приписів ст.117 КЗпП України, на що вказано вище в рішенні, у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. В даному випадку, як встановлено судом, між позивачем та відповідачем був відсутній спір про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника, а тому відсутні правові підстави для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення позивача з роботи. Така правова позиція про обґрунтованість зменшення судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати сум при звільненні працівника, викладена в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року, яку прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. В письмових поясненнях відповідачем проведено розрахунок середнього заробітку виходячи з кількості робочих днів -58 за період з 05.01.2016 року по 29.03.2016 року, при цьому до уваги взято графік роботи з неповним робочим тижнем, але суд вважає, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку до уваги необхідно приймати той графік роботи, за яким позивач працював постійно пятиденний робочий тиждень, а не той графік, який введено на підприємстві тимчасово із-за зниження обсягів виконуваних працівниками робіт. Таким чином, проаналізувавши все вищенаведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 6 537 грн.76 коп. Позивач просив також суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10 000 грн., посилаючись в обгрунтування позовних вимог на те, що він зазнав моральних страждань із-за неможливості забезпечити свою родину, за здійснення ним додаткових зусиль для організації свого життя, за те, що він неодноразово звертався до відповідача за отриманням розрахунку. За ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, то суд визначає розмір цієї шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. До такого висновку прийшов Верховний Суд України у рішенні по справі № 6-23цс12 від 25.04.2012 року. Суд вважає, що позивачу спричинено моральну шкоду, оскільки відповідачем було порушено право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні з роботи, крім того, він змушений був витрачати додатково час, зусилля для захисту його прав. З врахуванням всіх наведених обставин, суд визначає розмір моральної шкоди в сумі 1000 грн., оскільки позивачем не надано доказів в обгрунтування вимог щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн., тоді як згідно ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на користь позивача з відповідача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 6537 грн.76 коп. та 1000 грн. моральної шкоди. На підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до ст.ст. 80,88 ЦПК України суд вважає за можливе відшкодувати за рахунок відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551 грн.20 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: partial