Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просив стягнути на його користь інфляційні витрати, 3 % річних, моральну шкоду, витрати на правову допомогу та сплачений ним при подачі позову судовий збір на загальну суму 18\~448, 94 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 29.04.2011 року на суму у 19 835 грн.(далі - Договір 1) та 08.06.2011 року на суму в 22 000 грн. (далі Договір 2) між ним та відповідачем було укладено Договори позики, які відповідач зобовязався повернути, за Договором 1 - до 10.05.2011 року, а за Договором 2 - до 09.06.2011 року. Оскільки в добровільному порядку вказані кошти відповідачем повернуті не були, то Рішеннями Новоград-Волинського міськрайонного суду від: 28.02.2013 року, позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено та стягнуто на користь позивача кошти в розмірі 20\~803,38 грн. за Договором 1 (далі Рішення 1), а від 14.12.2011 року стягнуто 25\~569,74 грн. за Договором 2 (далі Рішення 2). Окрім того, через не виконання вказаних рішень суду в добровільному порядку, а саме сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, [PERSON] звертався до суду про стягнення з [PERSON] вказаних збитків, які Рішеннями Новоград-Волинського міськрайонного суду від 11.12.2014 року (Рішення 3) та від 19.05.2016 року (Рішення 4) були задоволені частково та стягнуто на його користь за Рішенням 3 - загальну суму 10\~094, 10 грн., а за Рішенням 4 на загальну суму 29\~033,67 грн. Оскільки усі рішення суду по теперішній час так і не виконані, кошти за Договорами позики не повернуті, а з ними й усі збитки, які поніс позивач через порушення строків повернення, змушений повторно звертатись з вказаним позовом до відповідача, про стягнення коштів за період з квітня по грудень 2016 року. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, проти прийняття заочного рішення не заперечив. Враховуючи те, що про час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений вчасно та належним чином (судова повістка направлялась за останнім відомим його місцем реєстрації), однак про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи та подані докази, вислухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 29.04.2011 року відповідач взяв у позивача в борг гроші в сумі 19 835 грн., які зобов'язався повернути до 10.05.2011 року, також 08.06.2011 року відповідач взяв у нього в бог 22 000 грн., які зобовязувався повернути до 09.06.2011 року. Їхня домовленість була оформлена розписками від 29.04.2011 року та 08.06.2011 року. Рішенням 1 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та стягнуто 22 000 грн. боргу за Договором 1, а також 3% відсотки річних - 222,41 грн. та компенсацію інфляційних втрат - 5,06 грн., Рішенням 2 стягнуто на користь позивача за тими самими Договорами позики кошти в розмірі - 20\~803, 38 грн. Рішенням 3 позов [PERSON] до відповідача було задоволено частково та стягнуто на користь позивача за тими самими Договорами позики загальну суму 10\~094,10 грн., а Рішенням 4 29\~033,67 грн. Відповідач не виконує вказані рішення суду, а саме не сплачує борг з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми не повертає. За змістом статті 552, частини 2 статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. (п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012\~\~року № 5). Поняття «інфляція» є загальновідомим і означає знецінення національної валюти (зменшення її купівельної спроможності) внаслідок об'єктивних економічних процесів. Механізмом захисту доходів населення від їх знецінення (інфляції) є індексація у порядку, визначеному Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України. Для визначення рівня інфляції в Україні використовується індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання (ст. 1 Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»). Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про ціни і ціноутворення», ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України. \~Відповідно до відомостей Державного комітету статистики опублікованих на офіційному сайті Держкомстату індекс визначається шляхом множення щомісячних індексів інфляції за період прострочення боргу і становить\~ за період з квітня по листопад 2016 року (103,5*100,1*99,8*99,9*99,7*101,8*102,8*101,8) 109,71 %. Таким чином, сума відшкодування інфляції за весь час прострочення за Договором 1 складає\~ - 1925,98 грн., а за Договором 2 2\~136,20 грн., які разом становлять 4\~062,18 грн. Щодо стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що\~ строк виконання зобов'язання за Договором 1 настав 10.01.2013 року, за період з 14.04.2016 року по 13.12.2016 року прострочення складає 243 дні. За таких обставин сума, що підлягає стягненню з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України складає: 19\~835 грн.*0,03*243 / 365 = 396,16 грн. За Договором 2 строк виконання зобовязання настав 12.12.2014 р. За таких обставин, враховуючи, що прострочення складає 244 дні, сума, що підлягає стягненню з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України складає: 22 000 грн.*0,03*243 / 365 = 439,40 грн. Загальна сума 3% річних за Договорами позики складає\~ - 835,56 грн. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобовязання не виконав і не повернув позивачу всю отриману суму позики та на день подачі позовної заяви до суду заборгував йому грошові кошти. \~ Відповідно до статтей 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, зобовязання має виконуватись відповідно до умов договору та вимог закону, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості основного боргу та 3 % річних є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та задовольняє їх в повному обсязі. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1167 ЦКУ моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Зазначена норма закону регулює правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної шкоди, і не поширюється на спірні договірні відносини. Стаття 611 ЦК України, зазначає про те, що у разі порушення зобовязань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, тобто позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, не можуть бути задоволені, оскільки укладена розписка про отримання позики грошових коштів не містить положень, які б покладали обовязок по відшкодуванню моральної шкоди на відповідача внаслідок невиконання ним своїх зобовязань. Відповідно до розяснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Щодо стягнення витрат з оплати правової допомоги з відповідача на користь позивача суд зазначає, що вказані відносини регулюються також Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", який було прийнято на захист учасників процесу від завищених гонорарних розмірів. Згідно ст. 1 зазначеного Закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що правову допомогу позивачу за договором від 19.10.2016 року надавав адвокат [PERSON] Позивачем за надання правової допомоги було сплачено 3000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією та розрахунком (а.с. 16-20). Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial