Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

В лютому 2014 р.[PERSON]звернувся до суду з позовом, в якому зазначає що в період з 21.06.2013 р. він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Редакція газети ДТП»,де працював на посаді друкаря офсетного друку,заробітна плата становила 3000 гр.на місяць. Наказом № 42-К від 25.12.2013 р.був звільнений з підприємства за власним бажанням. На день звільнення підприємством йому були нарахована,але не виплачена заробітна плата в сумі 14762 гр.06 коп.,компенсація за невикористану відпустку в сумі 1468 гр.75 коп. Посилаючись на те,що до часу звернення до суду відповідачем вказані виплати не проведені,внаслідок чого він був змушений користуватись кредитними коштами,переживав з приводу неможливості нормально утримувати себе та сім*ю,просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 14762 гр.06 коп.,компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1468 гр.75 коп.,відшкодувати моральну шкоду в сумі 10000 гр.,а всього стягнути суму 26230 гр.81 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON]заявлені вимоги підтримав та пояснив,що він перебував у трудових відносинах з відповідачем,заробітна плата нараховувалась,проте виплачувалась несвоєчасно та не в повному обсязі. При звільненні розрахунок з ним відповідачем не проведений,на теперішній час сума заборгованості не змінилася.Також він зазнав моральної шкоди через витрати на переїзд ,неодноразово зв*язувався з директором підприємства та намагався вирішити спір без суду,однак цього не відбулося.Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 14762 гр.06 коп.,компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1468 гр.75 коп.,відшкодувати моральну шкоду в сумі 10000 гр.,судові витрати покласти на відповідача. Відповідач в судове засідання не з*явився,викликався шляхом направлення судових повісток,які отримані ним під розписку 27.02.2014 р.,25.03.2014 р.,22.04.2014 р.,про що у справі є поштові повідомлення. Про зміну свого місця перебування під час судового провадження ,причини неявки у судове засідання відповідач суд не повідомив. Відповідно до ст.74,76,77 ЦПК України відповідач вважається таким,що повідомлений належним чином та не з*явився в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ст.224,225 ЦПК України суд за згодою позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та перевірено доказами,що на підставі наказу № 35-К від 21.06.2013 р.,в період з 21.06.2013 р.по 25.12.2013 р.позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем,де працював на посаді друкаря офсетного друку. 25.12.2013 р.наказом № 42-К позивач був звільнений з підприємства на підставі ст.38 КЗпП України(за власним бажанням). Вказані обставини підтверджуються записами у трудовій книжці позивача та не оспорювались при розгляді справи відповідачем. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В порушення вказаних вимог закону,при звільненні позивача розрахунок з ним у зазначені строки не був проведений. Ці обставини підтверджуються результатами перевірки,проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці у Вінницькій області та довідкою - розрахунком нарахованої заробітної плати [PERSON],згідно якого за період з 21.06.2013 р.по 25.12.2013 р.йому нарахована заробітна плата до видачі в загальній сумі 16262 гр.06 коп.,виплачена 1500 гр.,борг підприємства 14762 гр.06 коп. Також позивачем розрахована компенсація за невикористану відпустку 15 днів у сумі 1468 гр.75 коп. Ці обставини відповідачем нічим не спростовані,інших розрахунків або підтверджень виплати позивачеві заявлених ним сум не надано. Оскільки іншого,ніж доказами позивача,не підтверджується,суд дійшов до висновку,що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по заробітній платі за період з 21.06.2013 р.по 25.12.2013 р.в сумі 14762 гр.06 коп.,компенсація за невикористану відпустку 15 днів в сумі 1468 гр.75 коп.,а всього 16230 гр.08 коп. Також позивачем заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 гр.,яка за змістом позову та пояснень позивача,заподіяна йому внаслідок несвоєчасного розрахунку по заробітній платі. За змістом ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абзац 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Аналіз фактичних обставин і зібраних у справі доказів свідчить про те, що при розірванні трудового договору за власним бажання позивача на законних підставах,відповідач,хоча і не провів повного розрахунку,проте своєчасно видав позивачеві трудову книжку,що давало йому можливість влаштуватись на іншу роботу,не створив для позивача небезпечних умов праці,не завдав шкоди його здоров*ю,ніяких доказів на підтвердження втрати нормальних життєвих зв'язків чи потреби у додаткових зусиллях для організації свого життя з вини відповідача,позивач не надав. Крім того,згідно до вимог ст.117 ч.1 КЗпП України,яка передбачає відповідальність працедавця за затримку розрахунку при звільненні працівника, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа,організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином,трудовим законодавством передбачена відповідальність працедавця за затримку розрахунку при звільненні працівника шляхом виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,а не у спосіб відшкодування моральної шкоди. Вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку позивач не заявляв. З урахуванням викладеного,суд не встановив передбачених законом підстав для стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди і в цій частині в задоволенні позову відмовляє. Відповідно до ст.88 ЦПК України,з відповідача на користь держави суд стягує судовий збір в сумі 243 гр.60 коп.,від попередньої сплати якого позивач звільнений. На підставі ст.116 КЗпП України, ст.3,10,11,57,60,88,212-215,218,224-225 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial