Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

Позивач 25 квітня 2017 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно уточнень вказала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 03 вересня 2005 року по 15 лютого 2017 року. За час шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу від 04.07.2012 року був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Гуніною І.О., за реєстровим № 2139. Покупцем по даному договору виступав [PERSON], за яким було зареєстровано право власностіна спірну квартиру. Однак, відповідач ухиляється від нотаріального оформлення права власності на 1/2 частину квартири, і не визнає за позивачем цього права. Крім того, у період зареєстрованого шлюбу було придбано автомобіль «Chevrolet Lacetti», всі документи на автомобіль знаходяться у відповідача. Також, позивачу стало відомо, що відповідач на своє ім'я відкрив два депозити у ПАТ КБ «Приватбанк», на які поклав спільні кошти подружжя, а саме, № [NUMBER] на суму 6500 доларів США; № [NUMBER] на суму 2167 Євро. Позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 102 350 грн. в рахунок відшкодування вартості 1/2 частини автомобіля «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, що є спільною сумісною власністю подружжя та був відчужений без відома позивача; стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 29200,32 грн. в рахунок відшкодування 1/2 частини депозиту № [NUMBER]; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину грошових вкладів у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором № [NUMBER]; стягнути судові витрати. 30.10.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визначення частки у спільній сумісній власності, який в подальшому уточнив. В обґрунтування уточненого позову зазначив, що його син [PERSON] одружився з [PERSON], однак родина не мала власного житла. Єдиним заощадженням третьої особи були прості акції державного підприємства «Дніпропетровський трубний завод», які він продав, отримавши дохід в розмірі еквівалентному 15 000 доларів США та у 2012 році передав ці кошти [PERSON] на купівлю житла. В подальшому [PERSON] придбав спірну квартиру, а оскільки він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], то ця квартира стала їх спільною сумісною власністю, хоча третя особа з цим не погоджується та зазначає, що квартира була придбана на його заощадження і була гарантією його достойного життя в майбутньому. Просив визначити за ним частку у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS], у розмірі 1/2 частки; визначити частки у спільній сумісній власності у складі іншої 1/2 частини квартири між [PERSON] та [PERSON] відповідно до чинного законодавства; стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позові. Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору не визнали та просили відмовити в її задоволенні в повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнали частково, не заперечували, що позивачу належить 1/4 частина спірної квартири, в задоволенні іншої частини позовних вимог просили відмовити в повному обсязі. Позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору визнали та не заперечували проти її задоволення. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] свою позовну заяву підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові, позовну заяву [PERSON] не підтримав та просив відмовити в задоволенні позову. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017р. №2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017р. (далі ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, його представника, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити по наступних підставах. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2005 року по 15 лютого 2017 року (а.с.8,10). Від сумісного подружнього життя мають сина [PERSON], [INFO]. У період сумісного подружнього життя, за спільні кошти, сторонами згідно договору купівлі-продажу від 04.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Гуніною І.О., за реєстровим № 2139, була придбана квартира [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за [PERSON] (а.с.16-17). У договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначено, що передача прав власності на нерухоме майно, що є предметом цього договору покупцеві здійснюється зі згоди дружини покупця - [PERSON], що підтверджується заявою, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом ДМНО Гуніною І.О. 04.07.2012 року за реєстровим № 2138. Вартість спірної квартири становить 192 819,00 грн. Також, у період сумісного подружнього життя, за спільні кошти, сторонами був придбаний автомобіль «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, право власності на який було зареєстровано за [PERSON]. Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно із нормами ст.ст. 60, 63 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом. Згідно роз'яснень, що містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У відповідності із нормами ст.ст. 69, 70 СК України та ст. 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду. В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. На думку суду, ці обставини, на підставі ст. 81 ЦПК України, слід доводити як позивачу, так і відповідачу, і доводити належними та допустимими доказами. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними. Як встановлено з пояснень сторін, вони мали спільний бюджет, у подружжя були сімейні накопичення для придбання житла, оскільки вони вдвох працювали, однак зібраних коштів не вистачало на придбання житла. В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача та відповідача. Допитаний в судовому засіданні свідок з боку позивача [PERSON], яка є подругою позивача підтвердила, що сторони мали спільний бюджет, автомобіль придбали за спільні кошти, а квартиру придбали частково за гроші, які взяли в борг, знає про домовленість щодо повернення боргу. Свідок [PERSON], який є батьком позивача свідчив, що на весілля сторін подарували гроші, які поклали на депозит. Донька постійно працювала, 13 000 доларів США позичила кума, автомобіль придбали частково за подаровані гроші на весілля, а інші сімейний бюджет. Чув, що батько відповідача надавав кошти на придбання квартири, однак в якому розмірі, у якій валюті не знає. Свідок [PERSON] давно знає сторін по справі, та свідчила, що вона надавала гроші в борг, позивач казала, що з відповідачем бажають придбати квартиру. Допитаний в судовому засіданні свідок з боку відповідача [PERSON], яка є сестрою відповідача свідчила, що батько [PERSON] надав велику суму грошей на купівлю житла 15 000 доларів США, відповідач взяв у свідка в борг 2 000 доларів США, батько надавав гроші для родини. Як пояснив в судовому засіданні третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON], який був допитаний у якості свідка, він мав дохід з продажу акцій, пенсію, постійно відкладав кошти та привіз сину 15 500 доларів США для купівлі житла, гроші в борг не надавав , купили квартиру щоб син проживав з родиною. Тобто, як вбачається з пояснень [PERSON], він допоміг сину придбати житло для проживання сім`ї безоплатно. Відтак, як встановлено в судовому засіданні спірна квартира була придбана для проживання сім`ї, тобто є спільним майном подружжя, яке відповідно до положень ст.69 СК України підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Враховуюче вищевикладене, суд вважає, що за позивачем має бути визнано право власності на 1/2 частину квартири № квартири [ADDRESS], яка складається з: 1- коридор, 2 - санвузол, 3 - кухня, 4 - житлова, 5 - шафа, І - балкон, житловою площею 21,2 кв.м., загальною площею 40,8 кв.м., та позовні вимоги в цій частині законні, обґрунтовані та підлягають задоволення. Натомість, позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] про визначення частки у спільній сумісній власності задоволенню не підлягають за нижченаведеним. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 175 СК України майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності. За положенням частини 4 цієї статті 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Третьою особою у суді не доводились обставини щодо наявності укладеного договору з відповідачем про встановлення спільної сумісної власності на спірне спільне майно (квартиру). Оскільки така власність, за таких обставин, вважається частковою, то позивач мав надати належні та допустимі докази на підтвердження наявності своєї конкретної частки в цьому майні, виходячи із того, що частки подружжя є рівними. Отже, третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору суду не надано належних та допустимих доказів у підтвердження обставин, на які він посилається у обґрунтування своїх вимог про визначення частки у спільній сумісній власності, а тому підстав для задоволення цих позовних вимог немає. Визнання позову відповідачем [PERSON] в цій частині не може бути підставою для їх задоволення за умови відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які визнано відповідачем, оскільки це суперечить закону. Як зазначено вище, у період сумісного подружнього життя, за спільні кошти, сторонами був придбаний автомобіль «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, право власності на який було зареєстровано за [PERSON]. Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому статтею 71 СК України визначено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається, з матеріалів справи спірний автомобіль було реалізовано відповідачем, що не заперечувалося сторонами. Так, «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д/н [NUMBER], що був придбаний на підставі акту прийому-передачі МВЧ 924792 від 14.05.2007 року реалізований на підставі договору купівлі-продажу ТСЦ № 1241/2016/160042 від 01.11.2016 року (а.с.46). Згідно вказаного договору купівлі-продажу за домовленістю сторін ціна транспортного засобу - автомобіля «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску, д/н [NUMBER] складає 100 000 грн. (а.с.118), тобто вартість 1/2 його частини складає 50 000 грн. Разом з тим, відповідач заперечував щодо стягнення з нього грошової компенсації, оскільки грошові кошти за продаж автомобіля як він стверджує сплатив за борги, однак суд вважає вказані твердження неспроможними, оскільки жодними доказами не підтверджені. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд, враховуючі думку сторін, той факт, що спірний автомобіль реалізований відповідачем, вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивачки грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля «Chevrolet Lacetti», 2007 року випуску в сумі 50 000 грн., та позовні вимоги в цій частині законні, обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 29200,32 грн. в рахунок відшкодування 1/2 частини депозиту № [NUMBER]; визнання за позивачем право власності на 1/2 частину грошових вкладів у ПАТ КБ «Приватбанк» за договором № [NUMBER], суд прийшов до наступного висновку. Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 22.07.2017 року на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]), 01.11.2016 року відкрито депозит № [NUMBER], сума депозиту 6500 доларів США; 13.02.2017 року відкрито депозит № [NUMBER], сума депозиту 2167,00 Євро (а.с.137). Шлюбні відносини між сторонами припинилися з травня 2015 року, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2017 року у справі № 205/9666/16, яким шлюб між сторонами розірвано (а.с.10). Згідно ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, як було встановлено в ході судового розгляду справи, депозитні рахунки в ПАТ КБ «Приватбанк» були відкриті після припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства сторін, вказане не спростовано позивачем у справі, не надано належних та допустимих доказів, в підтвердження, що на депозитних рахунках перебували спільні кошти подружжя, а тому поділу не підлягають. Таким чином, аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі. В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1400 грн. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] судом залишено без задоволення, у зв'язку з чим поверненню не підлягають На підставі викладеного і

Outcome: partial