Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою, вказуючи, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі з 10 жовтня 2009 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Подальше спільне життя не склалось і з 2014 року проживають окремо, дитина проживати з нею. У цей час виникла необхідність для виїзду дитини за межі України. Батько дозволу на виїзд дітей за кордон не надає. Просить суд дати дозволу на виїзд дитини за кордон.. В судове засідання позивач не з'явилась, про час та дату слухання справи повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказі, а на підставі ст. ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. У судове засідання представник третьої особи не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Вивчивши матеріали справи суд находить до наступного: Так, було встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі від якого мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Позивач намагається виїхати разом з дитиною на відпочинок за кордон, для покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального стану дітей, а також тимчасові, неодноразові безперешкодні перетинання лінії зіткнення в зоні проведення антитерористичної операції та до Республіки Крим. Судом встановлено, що м. Горлівка знаходиться на тимчасово окупованій території, в районі проведення антитерористичної операції, неподалік від лінії зіткнення. Перетини лінії зіткнення (в'їзд - виїзд у м. Горлівка) створюють загрозу для здоров'я та життя малолітньої дитини, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Відтак вимоги позивачки у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон та у м. Горлівка, яке знаходиться на тимчасово неконтрольованій владою України території, на майбутнє строком на один рік без згоди батька не відповідає інтересам малолітньої дитини, тому відповідно п. 5.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затверджено наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 415ог від 12 червня 2015 року, згідно з яким в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з додержанням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Суд вважає, що зазначений тимчасовий в'їзд на неконтрольовану територію України (територію проведення антитерористичної операції), тимчасово окуповану територію України (Крим) та на виїзд з неконтрольованої та тимчасово окупованої території України - такий дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування. Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України закріплено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial