Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду і просить стягнути на її користь з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 84000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.07.2020 по день ухвалення рішення по справі та судові витрати, мотивуючи тим, що вона працювала у відповідача у відділі маркетингу провідним фахівцем з методів розширення ринків збуту. 30.06.2020 вона була звільнена з займаної посади за закінченням строкового договору на підставі наказу №29-к. При звільненні з нею не був проведений розрахунок. Заборгованість їй не виплачено до даного часу. Розгляд справи проводиться відповідно до положень ст.279 ЦПК України в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи. Представник позивача надав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, вказавши в ньому, що позов вони підтримують та просять його задовольнити. Відповідач надав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в повному обсязі у задоволенні її позовних вимог щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, посилаючись на порушення позивачем процедури пред`явлення вимоги про розрахунок, у відповідності до статті 116 Кодексів законів про працю України. Просить відмовити і у стягненні на її користь середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в зв`язку з відсутністю предмету спору та через відсутність підстав вважати невиплачену позивачці заробітну плату такою, що є неправомірно затриманою, оскільки у відповідача перед позивачкою станом на день подання позову, ще не розпочався строк позовної давності щодо звернення позивачки до суду з відповідними позовними вимогами. При цьому, відмічає, що в основу доказування позивач покладає копії розрахункових листів по зарплаті за квітень-червень 2020 року, хоча в позовній заяві зазначила, що борг по зарплаті станом на день подачі позову, тобто на 15.09.2020 існує за лютий - червень 2020 року. Відповідач заявляє, що реальна заборгованість підтверджується довідкою роботодавця, яка відсутня у матеріалах позову. Заборгованість є меншою, так як ряд сум, які позивачем включено до заборгованості, їй виплачено, зокрема: за лютий 2020 року - 9024 грн. 05 коп. виплачено 04.08.2020; за березень 2020 року виплачено 2042 грн. 85 коп. лікарняних 15.05.2020, заборгованість - 6327 грн. 75 коп.; за квітень 2020 року заборгованість складає 3303 грн. 25 коп.; за травень 2020 року - виплачено лікарняні в загальній сумі 8 756 грн. 85 коп., заборгованість складає 1903 грн. 66 коп., за червень 2020 року - виплачено лікарняні в загальній сумі 14467 грн. 84 коп. 23.07.2020, заборгованість за травень становить 21 086 грн. 61 коп.. Відповідно вимоги позивача є необгрунтованими в частині стягнення виплат за лікарняними листами, так як вона отримала їх в касі підприємства. Заборгованість перед позивачем становить 32621 грн. 27 коп., яку відповідач готовий виплатити після її письмового звернення у відповідності до ст.116 КЗпП України. З табелю обліку використаного робочого часу вбачається, що позивач в день звільнення - 30.06.2020 не працювала, так як мала тимчасову непрацездатність. Відповідь на відзив позивач до суду не надала. Дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач працювала у відповідача з 22.06.2015 по 30.06.2020 і була звільнена за закінченням строкового договору на підставі п.2 ч.1ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а. с. 10-12). Позивач просить стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 84000 грн. за лютий - червень 2020 року. При цьому не надала розрахунково-платіжні відомості за лютий-березень 2020 року та не підтвердила будь-якими іншими доказами розмір вказаної заборгованості. З долучених позивачем до матеріалів справи розрахунково-платіжних відомостей за квітень-червень 2020 року вбачається, що борг підприємства перед нею на кінець червня місяця становить 35554 грн. 44 коп.(а.с.7) . З наданої ж відповідачем довідки від 08.10.2020 №08/10 про суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати вбачається, що заборгованість по заробітній платі позивача за лютий-червень місяці 2020 становить 32621 грн. 27 коп. (а.с.33). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідачем надано табель обліку використаного робочого часу за червень 2020 року, з якого вбачається, що позивач в день звільнення - 30.06.2020 не працювала, перебувала на лікарняному (а.с.34). З вимогою про розрахунок заборгованості по заробітній платі до відповідача позивач не зверталася. Оцінюючи спірні правовідносини, суд враховує правовий висновок, якого дійшов 27 січня 2020 року Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі N 682/3060/16-ц, провадження N 61-2317сво18. Так, згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 8 листопада 2015 року у справі «Кечко проти України» висловив правову позицію, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. Таким чином, з врахуванням вищевказаного правового висновку Верховного Суду відповідно до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, суд вважає днем пред`явлення вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України, день звернення позивача з позовом до суду 18.09.2020 та приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 32621 грн. 27 коп.. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позов подано до суду 18.09.2020, тобто в установлений законом строк. Відповідачем заборгованість по заробітній платі не погашено до даного часу, тобто відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Так, відповідно до ч.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Таким чином, суд обраховує розмір середньомісячного заробітку, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи. Оскільки, позивач в травні та червні місяці 2020 року не працювала, тому для розрахунку середньої зарплати беруться виплати за березень і квітень 2020 року. Згідно довідки № 08/10, виданої 08.10.2020 року ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 409 грн. 83 коп., з розрахунку: заробітна плата за березень 2020 року + заробітна плата за квітень 2020 року / кількість фактично відпрацьованих днів, тобто: 5322 грн. 86 коп. + 4103 грн. 42 коп. / 23 дні = 409 грн. 83 коп. Середньоденна зарплата становить 409 грн. 83 коп.: (9426,28 : 23), а не 586 грн. 20 грн., як розраховано позивачем в позові. Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення сум, які належать їй до виплати від відповідача, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 18.09.2020, який відповідач отримав 01.10.2020. Відповідно кількість робочих днів за час затримки виплати - 18 днів: 01.10.2020 (дата отримання позивачем позовної заяви); 27.10.2020 (день ухвалення рішення). Середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 01.10.2020 по день ухвалення рішення - 27.10.2020 становить 7376 грн. 94 коп.: 409,83 грн. х 18 робочих днів = 7376 грн. 94 коп. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 32621 гривень 27 копійок невиплаченої заробітної плати та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 7376 гривень 94 копійки. Щодо вимоги позивача про стягнення судових витрат, суд виходить із наступного. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Таким чином, усього можна виділити 5 видів судових витрат: судовий збір; витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивач від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі та середньомісячного заробітку звільнена на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки позивачем письмово не підтверджено понесення нею судових витрат у зв`язку з розглядом справи, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог в сумі (1681,60х28,208 %) = 474 грн. 34 коп. в доход держави).

Outcome: partial