Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з даним позовом, в якому позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] крім позивачки зареєстровані: співмешканець [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] . Відповідач порушує правила співпроживання: зловживає спиртними напоями, вчиняє сімейні скандали та суперечки під час яких погрожує фізичною розправою та ображає нецензурними словами. Позивачка неодноразово зверталася до поліції з приводу неправомірних дій співмешканця у зв`язку з чим його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Однак, відповідач продовжує вживати спиртні напої, вчиняє сварки, скандали, що негативно впливає на членів сім`ї. Крім того, в утриманні будинку, ремонті, оплаті комунальних послуг відповідач участі не бере. Посилаючись на викладене, позивач просить суд виселити відповідача з вищевказаного житлового будинку без надання йому іншого житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК України. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився без поважної причини, хоча про день, час і місце слухання справи був належним чином повідомлений шляхом публікації оголошення про виклик на сайті «Судова влада». Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі договору дарування посвідченого 24 листопада 1993 року державним нотаріусом Коломийської державної нотаріальної контори Калиняк Н.М., що стверджується копією даного договору (а.с. 4-5). Згідно з довідкою № 123 виданою 20 лютого 2019 року Корницькою сільською радою в житловому будинку в [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , співмешканець [PERSON] , [INFO] , сини [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК Украхїни ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами першою та другою статті 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Згідно повідомлення Коломийського МВ ГУНП в Івано-Франківській області в період з 01.01.2018 р. до Коломийського відділу поліції надійшло 3 повідомлення від [PERSON] з приводу неправомірних дій [PERSON] . За результатами проведеної перевірки за вказаними повідомленнями Підгребельний 15.11.2018 та 29.01.2019 р. притягався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП (а.с.10,11). Так само, в матеріалах справи є довідки по результатах розгляду звернень позивачки [PERSON] від 30.01.2019 року та 10.04.2019 року про те,що між позивачкою та відповідачем виникають постійні непорозуміння на побутовому рівні,внаслідок чого відповідач вчиняє постійні сварки та скандали з позивачкою (а.с.9,12). Крім цього, в матеріалах справи є постанови Коломийського міськрайонного суду від 2 лютого 2015 року, 31 січня 2019 року та 1 серпня 2019 року про притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.ст.173, 173-2 КУпАП з накладенням штрафу, тобто відповідач здійснює щодо позивачки триваючі антигромадські дії, які систематично порушують правила співжиття. Більше того, як вбачається з пояснень самої позивачки, вона з січня 2019 року разом з сином не проживає в своєму будинку,оскільки відповідач її вигнав,що є неприпустимо по відношенню до власника нерухомого майна. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12.04.85 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України, позивач посилається на те, що відповідач перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння вчиняє сварки, ображає нецензуною лайкою, погрожує фізичною розправою та порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. У відповідності до ст.317 ЦК України власнику належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні, а у відповідності до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії,які мають найвищу силу. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...» Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Руденко проти України», зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти. Верховний Суд в постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц , яка є правовою позицією, роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї Наведені обставини вбачають в діях відповідача систематичне порушенням правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними. За таких обставин суд вважає можливим виселити відповідача із займаного ним житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК України. Разом з тим, суд приходить до висновку, що позов в частині зняття з реєстрації [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення. Тобто, само по собі рішення суду про виселення є підставою для зняття з реєстрації. На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321,322,386,391,405 Цивільного кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішень Європейського суду з прав людини у справі Андрій Руденко проти України» від 21.12.2010 року, ст. 116 ЖК України та

Outcome: partial