Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду із відповідним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 15 грудня 1999 року по 21 лютого 2011 року. Шлюб був розірваний рішенням Торезького міського суду Донецької області. В період шлюбу у 2006 році подружжям було придбане майно - автомобіль марки «Ford Transit» (державний номер [NUMBER]), право власності на який було оформлене на ім'я відповідача. Просить суд поділити спільне майно подружжя, виділивши в натурі відповідачеві автомобіль «Ford Transit», стягнути з відповідача 1/2 частину вартості майна - 40000 грн. та судові витрати. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Пояснила, що спірний автомобіль придбаний під час шлюбу за спільні сімейні кошти. Просила розподілити спільно нажите майно з урахуванням його вартості за висновком судового експерта, залишивши автомобіль у користуванні відповідача. Відповідач позов не визнав, надав суду письмове заперечення, в яких вказав, що дійсно спірний автомобіль, придбаний під час шлюбу за спільні сімейні кошти. Однак, після розірвання шлюбу вони поділили майно між собою у добровільному порядку, а саме: в рахунок половини вартості автомобіля він подарував позивачці приналежну йому квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] В рахунок розподілу спільно нажитого майна він залишив у даній квартирі меблі, побутову техніку та інше. Також він залишив позивачці увесь товар, котрим вони спільно торгували як підприємці, щоб вона могла заробляти кошти для утримання себе та спільної дитини. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно статті 28 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до статті 29 КпШС України якщо подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Такі ж положення щодо визначення статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені й частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), на підставі якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За роз*ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.п. 23,24 Поста-нови від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з*ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім*ї. Судовим розглядом встановлено, що з 15 грудня 1999 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. 21 лютого 2011 року рішенням Торезького міського суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.4). В судовому засіданні сторони визнали, що під час шлюбу за спільні кошти ними був придбаний автомобіль «Ford Tranzit», 2002 року випуску, державний номер [NUMBER], з оформленням відповідних документів на ім'я відповідача (а.с.37). Згідно висновку автотоварознавчої експертизи від 08 жовтня 2013 року ринкова вартість транспортного засобу «Ford Tranzit», 2002 року випуску, державний номер [NUMBER], зареєстрованого 06 червня 2007 року за [PERSON], на момент проведення експертизи складає - 48727 грн. 31 коп. (а.с.49-54). За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.10 ЦПК України). Суд вважає доведеним наявність правових підстав для розділу спільного майна подружжя - вищевказаного автомобіля. Оскільки, позивач не заперечувала проти залишення автомобіля у користуванні відповідача, то на її користь слід стягнути 1/2 частину вартості транспортного засобу згідно висновку експерта. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на існування домовленостей між подружжям про інший порядок розподілу спільного майна, так як належних та допустимих доказів з цього приводу суду не надано, а позивач в судовому засіданні відмовилася від їх існування. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволений частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судом встановлено, що [PERSON] був сплачений судовий збір у розмірі 400,00 грн. (а.с.1), сплачені вартість експертизи у розмірі 588,00 грн., послуги таксі для доставлення експерта в м. Торез у розмірі 673,74 грн. та відправлення телеграми [PERSON] 30 серпня 2013 року у сумі 34,44 грн. (а.с.69). При цьому витрати позивачки на оплату послуг відправлення телеграми відповідачеві, на думку суду, не є судовими витратами в розмінні ст. 79 ЦПК України. З квитанції за оплату послуг таксі не вбачається, що найманий транспорт був використаний позивачкою для доставлення експерта на місце здійснення огляду автомобіля. Таким чином до судових витрат слід віднести витрати по сплаті судового збору та оплаті експертизи у загальному розмірі 988,00 грн. (400,00 + 588,00). Сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог, складає 601,78 грн., виходячи з наступного розрахунку: (24363,66/40000,00) х 988,00 = 601,00 грн.

Outcome: partial