Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнути з нього аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що після народження дитини відносини з відповідачем погіршилися, і у 2015 році рішенням суду їх шлюб було розірвано. На цей час вони мешкають окремо, за домовленістю між ними відповідач, як батько, надає матеріальну допомогу на утримання сина у розмірі 1000 грн. щомісяця, якої недостатньо для повноцінного забезпечення дитини всім необхідним, і дитина в більшій мірі знаходиться на її утриманні. Зазначила, що відповідач ніяким чином не піклується про сина, не проявляє інтересу щодо його подальшої долі, розвитку, не цікавиться його успіхами у навчанні, станом здоров`я, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального розвитку та самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню ним загальновідомих норм моралі тощо. Вважає, що відповідач не виконує покладених на нього батьківських обов`язків, не бере педагогічної, посильної трудової або іншої участі у вихованні сина, тому всі питання його виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки відповідача. Зазначила, що 13.11.2015 року вона уклала новий шлюб з [PERSON] , з яким на цей час вони проживають разом, у чоловіка з дитиною склалися досить дружні та теплі відносини. Чоловік до дитини ставиться, як до своєї рідної, і дитина йому відповідає взаємністю. На цей час в сім`ї постало питання про усиновлення її чоловіком малолітньої дитини, у зв`язку з чим необхідною мірою є позбавлення біологічного батька батьківських прав. Ухвалою від 18 лютого 2020 року відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18 березня 2020 року, в подальшому неодноразово продовжувалось, в тому числі і за клопотанням сторін. Ухвалою від 07.07.2020 судом залучено до участі у справі в якості третьої особи Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування та витребувано докази доцільності позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні малолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 29.12.2020 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Після отримання позовної заяви відповідач [PERSON] подав відзив на позов, проти його задоволення заперечує, оскільки вважає, що викладені в ньому обставини не відповідають дійсності. Зазначив, що 21 квітня 2015 року шлюб між ним та позивачкою розірвано, дитина постійно проживає з матір`ю. Влітку 2014 року позивачка разом з дитиною переїхала на постійне місце проживання в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, але він постійно піклується про свою дитину, періодично приїжджає до Кривого Рогу та забирає сина до Запоріжжя, де з ним проводить весь час, спілкується як батько з сином. В цей період він в повному обсязі задовольняє потреби сина, проводить з ним виховну роботу, пов`язану з підготовкою до самостійного життя, цікавиться станом його здоров`я, успіхами в навчанні, задовольняє всі його фізичні потреби. Незважаючи на значну відстань між місцем його проживання та місцем проживання позивачки з сином, він я як батько, постійно приймаю участь у його вихованні, спілкується з ним телефоном. Крім того, згідно з попередніми домовленостями з позивачкою, надаю помірну фінансову допомогу на утримання сина. Вважає, що позивачем не надано доказів того, що він ухиляється від виховання сина, навпаки він, виходячи з наявних у нього можливостей прикладає зусилля для спілкування з сином та його належного виховання в дусі поваги до інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, своєї Батьківщини. Тому підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні. У разі такого позбавлення син буде позбавлений батьківської уваги, поваги та піклування. На його думку позивачка своїм переїздом для проживання до іншого міста, на значну відстань, сама створила певні перешкоди для його спілкування з сином та більш якісного виконання мною своїх батьківських обов`язків. Крім того, укладанням нового шлюбу, позивачка також здійснила дії, які він розцінює як створення йому перешкод для виконання обов`язків по вихованню дитини. Незважаючи на те, що на теперішній час син здебільшого виховується позивачкою, він здійснює батьківське піклування щодо нього. Стосовно доводів позивача щодо бажання її нового чоловіка усиновити їх спільну дитину і згоди на це позивачки, зазначив, що відповідно до ст.217 Сімейного кодексу України, усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків, яка має бути безумовною. Згідно з ч.5 ст.217 СК України письмова згода батьків на усиновлення їхньої дитини має бути посвідчена нотаріусом. Відповідно до вимог ч.1 ст.219 СК України, усиновлення дитини провадиться без згоди батьків, якщо вони: невідомі, визнані безвісно відсутніми, недієздатними, позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка усиновлюється, протягом двох місяців після народження дитини не забрали її на виховання до себе в сім`ю та запис про них у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ст. 135 цього Кодексу. Вважає, що дитину не можна усиновити без згоди батька або без доведеності обставин, визначених ст.219 СК України. Щодо розміру аліментів, то просив врахувати, що на цей час він офіційно не працює, стабільного доходу не має, а тому погоджується на сплату аліментів у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому просить позовні вимоги задовольнити частково. В судовому засіданні Позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Просила врахувати, що підставою для звернення до суду було те, що відповідач мешкає у іншому місті і не виконує належним чином батьківські обов`язки, мало спілкується з сином, незважаючи на те, що вона пропонує забирати дитину хоча б чотири рази на рік, він забирає його до себе один-два рази на рік та віддає на цей час бабусі, посилаючись на відсутність достатнього часу, хоч насправді він не працює, та має досить багато часу для спілкування з дитиною, але не має на це бажання, не займається вихованням сина, не належним чином його утримує матеріально, оскільки 1000-1500 гривень в місяць на цей час зовсім не достатньо для належного задоволення потреб дитини. Просить позбавити відповідача батьківських прав та стягнути з нього аліменти. Відповідач в судовому засіданні проти позову в частині позбавлення його батьківських прав категорично заперечував, зазначив, що сина забирає до себе в м. Запоріжжя 2-3 рази на рік, ходить з ним на риболовлю, на прогулянки до дубового гаю. Крім того, він працює, хоч і не офіційно, і через віддаленість проживання не має можливості в повній мірі спілкуватися з дитиною. Просив суд врахувати, що від сина не відмовляється, хоче підтримувати з ним стосунки, тому в цій частині у задоволенні позову просив відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, то погодився, що аліменти сплачує у невеликому розмірі, оскільки має нову см`ю та на утриманні малолітню дитину. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Інгулецької районної у місті Кривому Розі ради в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи без їх участі. Від третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, рішення просили прийняти з урахуванням інтересів дитини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він з 2015 року знаходиться з позивачем у зареєстрованому шлюбі, шість років тому вони переїхали жити до Кривого Рогу, за цей час у позивача виникли напружені стосунки з відповідачем з приводу спілкування останнього з дитиною. Позивач весь час намагається організувати їх зустрічі та спілкування. [PERSON] їздить до батька 1-2 рази на рік за ініціативою матері, телефоном спілкується 1-2 рази на місяць, рідко згадує батька, забуває про те, як їздив до Запоріжжя. У Кривому Розі він веде активне життя, навчається, відвідує гуртки. Свідок відповідача [PERSON] пояснила суду, що вона є матір`ю відповідача, категорично проти позбавлення її сина батьківських прав, вони по мірі можливості забирають дитину до себе, у 2020 році внук приїздив три рази, підтвердила, що час зустрічей з позивачем погоджувався нею, оскільки батьки дитини між собою конфліктують. При цьому, хоч батько мешкає від неї окремо, але коли привозять дитину, батько, тобто її син, в цей час приїжджає до них кожного дня і спілкується зі своїм сином. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знає родину [PERSON] , відповідач [PERSON] з дитинства гуляв з [PERSON] , вони люблять один одного. Їй відомо, що [PERSON] приїздить до Запоріжжя, останній раз вона бачила його у січні 2021 році на прогулянці з бабусею. Вислухавши позивача, відповідача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком, а позивач [PERSON] - матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження останнього /а.с.11/. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.04.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 06.05.2015 /а.с.12/. З 13.11.2015 позивач [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб /а.с.14/. Відповідно до акту від 10.02.2020 позивач у справі [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] з дітьми [PERSON] , 2011 року народження, та [PERSON] , 2016 року народження /а.с.13/. Згідно з Актом обстеження умов проживання від 12.08.2020, складеним комісією відділу по Дніпровському району служби у справах дітей Запорізької міської ради та ЗМЦСССДМ за місцем проживання відповідача у справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , умови проживання в житлі добрі, кімнати обладнані необхідними меблями та побутовою технікою, в квартирі мешкають відповідач [PERSON] з [PERSON] та малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] /а.с.100-101/. Як зазначено в акті, конфлікти в родині не виникають. На ухвалу суду надійшов висновок комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 01.10.2020, згідно з яким орган опіки та піклування, беручи до уваги, що [PERSON] належним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього сина, вважає недоцільним позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON] , 2011 року народження /а.с.144-145/. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють умови та порядок виховання батьками неповнолітніх дітей, та з аліментних обов`язків батьків по утриманню своїх неповнолітніх дітей. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.164 СК України - мати, батько дитини можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Оцінивши надані сторонами та зібрані судом докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано переконливих доказів негідної поведінки відповідача як батька, відповідач [PERSON] приймає участь у вихованні сина [PERSON] , 2011 року народження, з врахуванням тієї обставини, що мешкають вони у різних містах, на значній відстані один від одного. Суд враховує висновок комісії з питань захисту прав дитини про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Згідно з положеннями ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. При цьому суд керується положеннями Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», згідно з якою, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд вважає за необхідне зауважити, що частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). Тому систематичну присутність відповідача [PERSON] в судових засіданнях, подання ним відзиву із запереченнями проти позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав, суд розцінює як прояву інтересу до дитини, її долі. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 753/2025/19, зазначивши про це в Постанові від 6 травня 2020 року, де зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише у разі наявності вини у діях батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Суд вважає, що позивачем не доведено тієї обставини, що відповідач є неблагонадійним, негативно впливає на дитину або сприяє її незадовільному розвитку, а також те, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та матеріального утримання дитини. При цьому суд критично ставиться до наданого позивачем в якості доказу викладених в позові обставин, Акту від 10.02.2020, яким підтверджується лише факт проживання позивача разом зі своїми малолітніми дітьми за однією адресою. Жодного доказу невиконання відповідачем батьківських обов`язків у відношенні спільного сина сторін цей документ не містить, і смислового навантаження не має. Отже, суд вважає, що необхідність позбавлення відповідача батьківських прав позивачем не доведено; належних та допустимих доказів його нехтування своїми батьківськими обов`язками, ухилення від їх виконання, які могли б бути законною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина позивачем не надано. Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 641/2867/17-ц, який згідно з положеннями ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись іншими судами при застосуванні відповідних норм права. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги у частині позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача аліментів, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Судом встановлено і відповідач не заперечував, що він надає допомогу на утримання сина у розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень. Оскільки прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років станом на час розгляду справи становить 2395 грн., відповідно 50 % від цієї суми - 1197,50 грн., суд вважає, що сума, яку позивач сплачує дитині, не відповідає визначеному законодавством мінімальному розміру аліментів, і з метою захисту прав дитини щодо його матеріального забезпечення, виходячи із засад розумності та справедливості, вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти у запропонованому позивачем розмірі - 1/4 частки його доходів. При цьому суд враховує, що відповідач не надав доказів того, що він непрацездатний, або з інших підстав не може сплачувати аліменти на утримання дитини у більшому розмірі, ніж він сплачує. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач за даним позовом звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів відповідним законом, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Оскільки в задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав відмовляється, сплачений позивачем судовий збір покладається на позивача.

Outcome: partial