Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить стягнути з відповідача ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.11.2014 по 28.02.2015 у розмірі 34 450,80 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 12.01.1993 по 24.06.1997 та з 17.09.2004 по 19.11.2014 працював в ПАТ «Південний ГЗК» електрослюсарем черговим та з ремонту устаткування, звільнений був 19.09.2014 за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України. При звільненні йому була виплачена заробітна плата за серпень-вересень 2014 року та компенсація за невикористану відпустку при звільненні. В квітні 2016 року він дізнався про те, що при звільненні підприємство зобовязано було виплатити йому вихідну допомогу відповідно до пункту 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки, розмір якої залежить від стажу роботи. Даною угодою передбачено, що при звільненні працівника за власним бажанням на пенсію виплачується одноразова допомога за період роботи від 7,5 до 15 років в розмірі середньомісячної заробітної плати. Оскільки йому при звільненні з підприємства така допомога не була виплачена, він у 2016 році звертався до суду з позовною заявою, яку уточнював в наступному та просив стягнути з Відповідача на його користь одноразову вихідну допомогу в розмірі 5459,39 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2014 по 01.11.2014 у розмірі 34 450,80 грн. Даний позов було розглянуто Інгулецьким районним судом 13.06.2017, яким в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Апеляційний суд Дніпропетровської області 07.12.2017 скасував вищезазначене рішення суду першої інстанції та ухвалив своє рішення, яким позовні вимоги задовольнив частково, стягнувши з ПАТ «ПГЗК» 5459,39 грн. в порядку невиплаченої вихідної допомоги при звільненні та 7543,20 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2014 по 01.11.2014. Оскільки відповідач добровільно не виконав дане рішення апеляційного суду, він звертався до виконавчої служби для примусового стягнення суми згідно рішення суду. Позивач вважає, що в звязку із порушенням відповідачем строку виплати вихідної допомоги, у нього відповідно до ст.116, 117 КЗпП України виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за новий період - з 01.11.2014 по 28.02.2015 в сумі 34450 гривень 80 копійок. Таку суму позивач визначив, виходячи із того, що його середньоденна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням (липень-серпень 2014 року) становила 362 грн. 64 коп. (45 грн. 33 коп. за годину при 8 годинному робочому дні). За період з 01.11.2014 по 28.02.2015, що становить, як зазначив позивач, 95 днів, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 34 450,80 грн. (362,64 грн. х 95 днів). Цю суму позивач і просив стягнути з відповідача. Відповідач в установлений нормами ЦПК України строк надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, на яке посилається Позивач, та яке стало підставою для звернення [PERSON] з новою позовною заявою до ПАТ «ПІВДГЗК», наразі оскаржується Відповідачем у Верховному суді у складі касаційного цивільного суду, у звязку з чим просив зупинити провадження у справі до набрання рішенням Верховному суду законної сили. Відповідач вважає позовні вимоги [PERSON] необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому посилається на те, що на ПАТ «ПІВДГЗК» не розповсюджуються положення Галузевої угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2011-2012 роки, що діяла на момент звільнення [PERSON], а тому вважає, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення середнього заробітку. Крім того, представник відповідача в своєму відзиві посилається на те, що згідно ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Водночас положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Приєднання підприємства до обов'язків Федерації за Галузевою угодою здійснюється через механізм членства відповідно до її статутних документів (п.5 ст.13 Закону України "Про організації роботодавців, їх об'єднання, права та гарантії їх діяльності"). ПАТ «ПІВДГЗК» стверджує, що положення Галузевої угоди не розповсюджуються на Відповідача так як підприємство не приймало участі у її підписанні, та з цих підстав вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги, є такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідачем зазначено, що відповідно до п.6.20 Колективного договору строк виплат працівнику одноразової допомоги при фактичному виході на пенсію не має перевищувати більше ніж 6 місяців після досягнення пенсійного віку. Також відповідач просив врахувати, що пенсійного віку за пільговими умовами [PERSON] досяг 04.11.2010 року, а значить право на виплату вихідної допомоги мав протягом 6 місяців від цієї дати (до 04.05.2011), однак звільнився аж 19.09.2014, у відповідності із чим не мав права на отримання одноразової матеріальної допомоги, і як наслідок не має права на виплату середнього заробітку за час начебто затримки розрахунку при звільненні. Крім того, зазначив, що Позивач намагається стягнути з ПАТ «ПІВДГЗК» середній заробіток за період з 01.11.2014 по 28.02.2015, але середній заробіток за 01.11.2014 року вже було стягнуто з рішенням апеляційного суду, та просив врахувати, що Відповідач одразу після отримання 18.01.2018 постанови від державного виконавця, 19.01.2018 здійснив оплату боргу за рішенням суду за період з 20.09.2014 по 01.11.2014 включно, що підтверджується платіжним дорученням №44508 від 19.01.2018. Також Відповідач звернув увагу суду на принцип правомірності та співмірності між сумою, що піддягала на думку Позивача сплаті йому як одноразової допомоги при звільненні у розмірі 5 459,39 грн. та сумою заявлених позовних вимог у розмірі 34 450,80 грн. Така сума на думку ПАТ «ПІВДГЗК» не є співмірною. За викладених обставин вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник Відповідача проти позову заперечувала, підтримала позицію ПАТ «ПІВДГЗК», викладену у відзиві на позовну заяву, та просила суд у задоволенні позову відмовити повністю. Ухвалою суду від 15.05.2018 в задоволенні клопотання представника Відповідача про зупинення провадження відмовлено. Вислухавши думку представників сторін, дослідивши надані сторонами письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи викладене, суд вважає, що, оскільки позивачу не були виплачені всі належі йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також суд враховує, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.12.2017 скасовано рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 13.06.2017 у справі № 213/1176/16-ц, яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Південний ГЗК» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Південний ГЗК» на користь [PERSON] невиплачену одноразову вихідну допомогу при звільненні у розмірі 5459,39 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2014 по 01.11.2014 у розмірі 7543,20 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. Дане рішення набрало законної сили, звернуто до виконання та виконано, що підтверджується наданою Відповідачем копією платіжного доручення від 19.01.2018 за № 44508 на суму 13002,59 грн., з якого вбачається, що отримувачем коштів є Інгулецький ВДВС, а призначенням коштів є оплата по виконавчому провадженню на користь [PERSON] на підставі виконавчого листа № 213/1176/16-ц /а.с.80/ Зазначеним рішенням Апеляційного суду встановлено, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені нормою Кзпп України строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, в тому числі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За приписами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому суд зауважує, що відповідно до рішення ЄСПЛ «Brumarescu v. Romania» від 28.11.1999, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обовязкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі» (справа «Ryabykh v. Russia» від 24 липня 2003 року). Отже, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.12.2017 у справі №213/1176/16-ц, має преюдиційне значення для даної справи. Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області встановлено, що умови Галузевої угоди розповсюджені та застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин, та діють на підприємстві відповідача ПАТ «ПІВДГЗК», тому на підставі даної угоди Відповідач зобовязаний сплатити Позивачу одноразову допомогу при звільненні, та стягнуто цю суму, не підлягає доказуванню обовязок Відповідача сплачувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо строків позовної давності, то суд виходить з наступного. Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена [PERSON] у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, а отже і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Колективного договору та Галузевої угоди при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника Відповідача про застосування до вимог [PERSON] наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними. Крім того, суд враховує, що рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 у справі № 4-рп/12 щодо взаємозвязку положень ч.1 ст.233 КЗпП України з положеннями ст.ст.116, 117, 237-1 цього кодексу, встановлено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, оскільки згідно з наданими Відповідачем доказами, розрахунок за попереднім рішенням з Позивачем проведено 19.01.2018, тому саме з цієї дати слід обраховувати почато к строку позовної давності. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду 31.01.2018. За зазначених обставин судом вирішується питання щодо періоду, який підлягає врахуванню при вирішенні спору та суми, належної до стягнення. Відповідно до положення ч.1 ст.13 ППК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а саме про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2014 по 28.02.2015. Водночас, суд вважає слушною думку представника Відповідача, що вищезазначеним рішенням суду апеляційної інстанції стягнуто на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20.09.2014 по 01.11.2014, отже наступний період затримки розрахунку з Позивачем починається з 02 листопада 2014, а тому саме з цієї дати слід нараховувати невиплачений середній заробіток. Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією постановою під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплати. Згідно п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до довідки від 25.04.2018 за № 684, наданої Відповідачем, про середню заробітну плату Позивача, за останні 2 місяці, які передують звільненню (липень та серпень 2014 року) Позивач відпрацював 25 робочих днів, 287,5 робочих годин, та отримав 9036 грн. 14 коп. заробітної плати. Тобто його середньогодинна заробітна плата складає 31,43 грн. (9036,14 грн. / 287,5). З довідки вбачається, що за період з листопада 2014 року по лютий 2015 року включно при 8-годинному робочому дні заробітна плата Позивача склала 20806,66 грн. Тобто, середньоденна заробітна плата Позивача за два останні місяці перед звільненням (липень-серпень 2014 року) становила 251 грн. 44 коп. (31,43 грн. за годину при 8 годинному робочому дні). Суд вважає, що саме цей показник слід враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. Отже, за період з 02.11.2014 по 28.02.2015, що становить 81,75 днів, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 20 555 грн. 22 коп. (251,44 грн. х 81,75 днів). При цьому, суд не може погодитись із розрахунком розміру середнього заробітку, наведеним представником позивача в сумі 34450,80 грн., оскільки останнім при визначенні його розміру як розрахункову величину визначено період затримки - 95 календарних днів, що нічим не обґрунтовано, та показник середньоденної заробітної плати у розмірі 362,64 грн., який враховано Позивачем, виходячи з 12-годинного робочого дня, що суперечить Порядку, затвердженому вищевказаною Постановою КМУ № 100. Таким чином, позовні вимоги Позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період 02.11.2014 по 28.02.2015 підлягають частковому задоволенню. При цьому суд вважає суму 20 555 грн. 22 коп. співмірною з розміром несвоєчасно виплаченої Позивачу одноразової допомоги при звільненні, що становила 5459,39 грн., та тривалістю її невиплати (понад три роки). Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже, враховуючи, що Позивач звільнений від сплати судового збору, він підлягає стягненню з Відповідача в дохід держави в розмірі 704,80 грн., оскільки такий розмір судового збору є мінімальним у справах майнового характеру.

Outcome: partial