Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (далі - ТОВ «Веллфін») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просив стягнути з відповідача заборгованість за укладеним кредитним договором № 73300 від 16.09.2016 в сумі 17261,80 грн., яка виникла через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, а саме: 400,00 грн. - основний борг; 8572,40 грн. - заборгованість по відсотками; 8289,40 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. В обґрунтування позову зазначив, що 16 вересня 2016 року між сторонами укладено договір позики в електронній формі, за умовами якого відповідачу передано в позику 400,00 грн. шляхом перерахування на його картку, з терміном повернення через 30 днів. Пунктом 1.5 встановлено умови нарахування процентів за користування позикою, тому в зв`язку з порушенням умов вказаного договору відповідачем щодо повернення отриманого кредиту, просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 08 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. До суду надійшла заява представника позивача Яременка О.В. про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні вимог наполягає в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, проти заявлених вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву зазначено, що 16.09.2019 між ТОВ «Веллфін» та [PERSON] відбулось подання заявки на отримання позики у передбачений Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТзОВ «Веллфін». У заявці відповідача від 16.09.2016 процентна ставка не зазначена та взагалі відсутні будь-які дані щодо отримання позики, тобто, не містить ознак узгодження в письмовій формі умов щодо розміру позики, процентів за користування кредитом, розміру пені та штрафу,а відповідач не зобов`язаний сплачувати позичальнику будь-які збори, відсотки або інші елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Крім того, зазначена заявка навіть не підписана відповідачем, проте ТОВ «Веллфін» просить стягнути 400 грн. 00 коп. заборгованості за основною сумою позики, 8572 грн 40 коп. заборгованості за відсотками, 8289 грн. 40 коп. заборгованості за простроченими відсотками, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування - довідкою щодо заборгованості, Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін» затверджених наказом директора ТОВ «Веллфін» №2-1 від 27.10.2015, які розміщуються на офіційному веб-сайті позивача. Однак, позивачем не надано доказів того, що саме з цими Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», затверджених наказом директора ТОВ «Веллфін» №2-1 від 2015 року, які розміщуються на офіційному веб-сайті позивача, договором позики №73500 від 16.09.2016 ознайомився відповідач і погодився з ним, подаючи заявку на отримання позики, а також факт того, що вказані документи на момент отримання відповідачем коштів у позику взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування коштами та сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Крім того, додані позивачем Правила надання грошових коштів у вигляді позики, затверджені наказом директора ТОВ «Веллфін» №2-1 від 27.10.2015, які розміщуються на офіційному веб-сайті позивача, договір позики №73300 від 16.09.2016, не підписані відповідачем, що є істотною умовою додержання письмової договору позики. Враховуючи вищевикладене, між сторонами по справі на підставі заяви не виникло позикових відносин, оскільки поданою заявою не узгоджено в належній формі істотні умови цього виду договірних відносин: розміру позики, процентів за користування кредитом, питання застосування до позичальника, в разі невиконання ним своїх зобов`язань, неустойки (пені, штрафу). Фактичне укладення договору позики підтверджується позивачем листом ФК «Вей фор пей» від 30.09.2019, однак номер картки повністю не зазначений, а інших доказів переказу та отримання коштів відповідачем не надано. Отже позивачем взагалі не надано будь-яких доказів, які вказують на те, що відповідач отримав позику у розмірі 400,00 грн. Надані позивачем Правила надання грошових коштів містять мінливий характер та не підписані відповідачем, тому їх не можна вважати складовою договору позики. Крім того, в порушення положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачем не надано доказів наявності у нього ліцензії на надання фінансових кредитів, а також не обґрунтована можливість здійснення такої діяльності без ліцензування. Позивачем в порушення ч. 4 ст. 100 ЦПК України не зазначено про наявність оригіналу у нього або іншої особи, тобто не дотримано порядок подачі електронних доказів, крім цього відповідність поданих паперових копій оригіналам електронних доказів викликає сумнів, тому відповідно до ч. 5 ст. 100 ЦПК України такі докази суд не же взяти до уваги. Із довідки щодо заборгованості за договором №73300 від 16.09.2016, наданої позивачем, не вбачається за можливе перевірити правильність нарахувань відповідних сум. Ніяких роз`яснень та доказів щодо принципу складення даної довідки позивачем не надано. Незрозуміло, на яких підставах позивачем нараховано відсотки, сума яких є нереально завищеною та неспівмірною із самою сумою позики. Як вбачається з довідки щодо заборгованості за договором №73300 від 16.09.2016, до відповідача застосовано неустойку за простроченими відсотками згідно договору в сумі 8289 грн. 40 коп. Однак, з наданої позивачем довідки неможливо перевірити строк позовної давності щодо неустойки, оскільки прострочена заборгованість згідно договору утворилась 16.10.2016, а з позовом до суду позивач звернувся 15.10.2019, тобто більше ніж через один рік з моменту виникнення права вимоги. Тому оскільки позивачем не доведено факт отримання відповідачем коштів від позивача, виникнення та існування позикових відносин між сторонами, оскільки договір, на який посилається позивач, укладений з недодержанням письмової форми, просить в задоволенні позову відмовити повністю. Суд, враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних мотивів. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як встановлено судом, 16 вересня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін», як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики № 73300 (а.с. 33-41). Доказів на спростування зазначеного, як і доказів щодо визнання недійсним чи нікчемним договору, суду не надано. Відповідно до умов договору позики № 73300 від 16.09.2016, відповідачу шляхом перерахування грошових коштів на його банківський рахунок (банківська картка) було надано позику в розмірі 400 грн., строком на 30 календарних днів зі сплатою процентів за користування позикою в розмірі 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. цього договору, 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Сума процентів за користування позикою нараховується в день погашення позики. Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «Веллфін» визначають порядок і умови надання грошових коштів у позику. Правила розміщені на веб-сайті позивача, вони є загальнодоступними та являють собою публічну оферту ТОВ «Веллфін» до укладення договору позики. Правила є невід`ємною частиною Договору позики. Відповідно до умов Розділу 4 Правил відповідач акцептував оферту, здійснивши дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті ТОВ«Веллфін», із зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої в подальшому відповідачу було перераховано грошові кошти. Відповідно до ст. 626 ЦКУкраїни договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно із ст. 638 цього Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно із ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У ст. 3 цього Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі частина 2 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Встановлені судом фактичні обставини у справі свідчать про те, що Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні ст. ст. 641, 644ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Встановлено, що 16 вересня 2016 року відповідач у порядку, встановленому пунктами 4.1, 4.2. Правил надання коштів у вигляді позики, оформив на сайті ТОВ «Веллфін» заявку для отримання позики у розмірі 400 грн. шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просить перерахувати кошти. ТОВ «Веллфін», через оператора послуг платіжної інфраструктури на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 400 грн., що підтверджується повідомленням від 30.09.2019 ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «Веллфін» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно угоди на переказ коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016(а.с. 43). Між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до укладеного між сторонами договору позики № 73300 від 16 вересня 2016 року позичальник [PERSON] отримав кошти у розмірі 400 грн. на умовах строковості, зворотності, платності строком на 30 днів. Доказом підтвердження отримання коштів є лист від оператора послуг платіжної інфраструктури, у якому зазначається сума коштів, номер картки, марка картки, дата та час проведення транзакції, код авторизації, номер транзакції в системі.(а.с. 43) Пунктом 1.5 договору позики передбачено, що нарахування процентів за користування позикою проводиться наступним чином: розмір основних процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. цього договору, 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1.2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Сума процентів за користування позикою нараховується в день погашення позики. Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до умов цього договору та графіку розрахунків - пункт 3.1. договору. Згідно визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 16.10.2016 в сумі 650,40 грн., з яких 400,00 грн. позика, 250,40 грн. сплата процентів за користування позикою за період з 16.09.2016 по 16.10.2016 (а.с. 40-41). З матеріалів справи, а саме з наданої позивачем довідки щодо заборгованості вбачається, що станом на 15.10.2019 за [PERSON] обліковується заборгованість на суму 17261,80 грн., з яких 400 грн. - сума позики, 8572,40 грн. - заборгованість за відсотками, 8289,40 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.(а.с. 42) У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) та нараховані відсотки за користування позикою не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики 400 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 16.09.2016 по 16.10.2016 в сумі 250,40 грн., що підтверджується поданим до суду графіком розрахунків до договору позики № 73300 від 16.09.2016 (а.с. 40-41). Перевіряючи вимогу позивача в частині стягнення 8572,40 грн. заборгованості за відсотками та 8289,40 грн. заборгованості за простроченими відсотками, суд виходить з такого. За положеннями статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 73300 від 16 вересня 2016 року ТОВ «Веллфін», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі 16.10.2016. Таким чином, позикодавець ТОВ «Веллфін» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 16 жовтня 2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Досліджений судом розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою за період з 16.10.2016 по 15.10.2019, виходить за межі строку кредитування. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому суд вважає, що заявлена позикодавцем ТОВ «Веллфін» вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в розмірі 8572,40 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 8289 грн., за період по 15.10.2019 є безпідставною та задоволенню не підлягає. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова Верховного Суду від 18 березня 2019 року по справі № 450/2488/16-ц). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з вищезазначених мотивів. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем ТОВ «Веллфін» заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 1921,00 грн., сплачений ним при подачі позову (а.с. 59), тому оскільки позов підлягає задоволенню частково, суд з врахуванням зазначеного вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 72,38 грн. (650,40 грн. (сума боргу, стягнута судом) * 1921,00 грн. (сума судового збору, сплачена позивачем) / 17261,80 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення).

Outcome: partial