Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

В жовтні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, який 25 січня 2016 року уточнила та просила визнати незаконним та скасувати наказ № 123 від 28.08.2015 року про притягнення її, [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани; визнати незаконним та скасувати наказ № 290 від 02 вересня 2015 року про звільнення її, [PERSON] з роботи; поновити її, [PERSON] на посаді директора [PERSON] міської лабораторії ветеринарної медицини [PERSON] міської державної лікарні ветеринарної медицини Управління ветеринарної медицини в м. Дніпропетровську з 02 вересня 2015 року; стягнути з [PERSON] міської державної лікарні ветеринарної медицини Управління ветеринарної медицини в м.Дніпропетровську на її, [PERSON] користь, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 вересня 2015 року і по час ухвалення рішення, а за період з 03 вересня по 31 січня 2016 року 25874 грн. 10 коп.; стягнути з [PERSON] міської державної лікарні ветеринарної медицини Управління ветеринарної медицини в м. Дніпропетровську на її, [PERSON] користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 грн.; в порядку ст. 79, 88 ЦПК України стягнути з відповідача на її користь всі судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що з 03 вересня 2003 року вона перебувала в трудових відносинах з [PERSON] міською державною лікарнею ветеринарної медицини, і станом на серпень 2015 року займала посаду директора міської лабораторії ветеринарної медицини [PERSON] міської державної лікарні ветеринарної медицини. З травня 2015 року у неї ускладнилися стосунки з керівництвом лікарні в зв'язку з тим, що вона є людиною пенсійного віку. Вона не бажала звільнятися з роботи, так як має достатній стаж роботи за спеціальністю, зі своїми трудовими обов'язками вона справлялася в повному обсязі, до травня 2015 року жодних зауважень щодо виконання нею посадових обов'язків у адміністрації не було. До дисциплінарної відповідальності вона не притягувалася. Наказом № 63 від 26 травня 2015 року їй було оголошено догану за ніби-то неналежне виконання посадових обов'язків та недостатній контроль за роботою спеціалістів лабораторії, з яким вона не погодилася та оскаржила його в судовому порядку. 25 серпня 2015 року вона перебувала на робочому місці. В підпорядкованому їй секторі відбору зразків, лікаря ветеринарної медицини не було в зв'язку зі звільненням, в зв'язку з чим дослідження повинні були проводитися в Регіональній лабораторії. Тому, нею особисто при спілкуванні по телефону було рекомендовано лікарю ветеринарної медицини ТОВ «Магрок» провести дослідження в Регіональній лабораторії. Приблизно о 14-00 год. офіційний лікар ветеринарної медицини ПАТ «Комбінат Придніпровський» [PERSON] доставив 5 зразків молока цільного коров'ячого для дослідження на антибіотики та надав супровідну документацію, на що нею було розяснено, що в зв'язку з відсутністю лікаря ветеринарної медицини в секторі відбору зразків дослідження необхідно проводити в Регіональній лабораторії. [PERSON] після цього почав обурюватися та подав доповідну записку на ім'я начальника. 26 серпня 2015 року їй було запропоновано надати пояснення щодо подій 25.08.2015 року, про що вона склала доповідну записку на ім'я начальника лікарні, та яку у неї відмовилися прийняти та зареєструвати, тому вона направила її поштою. 01 вересня 2015 року в усній формі її було повідомлено про притягнення до відповідальності, але з наказом вона ознайомлена не була і копія наказу видана не була. В зв'язку зі створенням адміністрацією неможливих умов для роботи, вона з травня 2015 року перебувала у стресовому стані, а після подій 25-26 серпня її стан здоров'я різко погіршився і 02 вересня 2015 року вона була госпіталізована і перебувала на стаціонарному лікуванні до 29 вересня 2015 року включно. 08 вересня 2015 року, поштою, вона направила заяву на надання чергової відпустки з 14 вересня. Наприкінці вересня 2015 року отримала від відповідача лист з копією наказу № 123 від 28 серпня 2015 року про те, що з 02 вересня 2015 рок її звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, тому права на відпустку вона не має. В наказі не зазначено щодо яких подій та обставин її притягнуто до дисциплінарної відповідальності, які посадові обов'язки, визначені посадовою інструкцією порушено, та в чому виразилося зневажливе відношення до співробітників. Приблизно 17-18 вересня її син відвіз листок непрацездатності за період з 02 вересня по 16 вересня 2015 року відповідачу для нарахування коштів за період непрацездатності, але листок непрацездатності не прийняли та повідомили сину про те, що вона звільнена з роботи. 29 вересня 2015 року о 18 год. в поштовому відділенні вона отримала рекомендованого листа від відповідача, в якому повідомлялося про те, що вона звільнена з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Зателефонувавши на роботу її повідомили, що вона дійсно звільнена з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України і що в приміщення лікарні вона не зможе потрапити, так як змінили замки. Копія наказу про звільнення вручена не була, трудова книжка не видана, тому строк на звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі не пропущений. За час вимушеного прогулу підлягає стягненню з відповідача на її користь середній заробіток з 03 вересня 2015 року і до ухвалення рішення по справі. Незаконними діями відповідача їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 20\~000 грн. Просила позов задовольнити. Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача [PERSON] міської державної лікарні ветеринарної медицини за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснюється, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки. У наказі № 290 від 02 вересня 2015 року про звільнення директора міської лабораторії [PERSON] з займаної посади, не зазначена дата ознайомлення самої [PERSON] з даним наказом. Позивачці наказ про звільнення вручено не було, трудову книжку не видано, тому з позовом про порушення прав позивачка звернулася до суду 28 жовтня 2015 року, тобто в строки, передбачені для вирішення трудового спору. У судовому засіданні встановлено, що з 03 вересня 2003 року [PERSON] перебувала в трудових стосунках з [PERSON] міською державною лікарнею ветеринарної медицини та на момент звернення до суду обіймала посаду директора міської лабораторії ветеринарної медицини [PERSON] міської державної лікарні ветеринарної медицини на підставі Наказу № 1 від 01.01.2004 року, що підтверджується трудовою книжкою (а.с.6-8). 11 січня 2012 року позивачку було ознайомлено з посадовими обовязками Директора міської державної лабораторії ветеринарної медицини м. Дніпропетровська (а.с.30-33). 28 серпня 2015 року за неналежне виконання своїх посадових обовязків та зневажливе відношення до співробітників [PERSON] отримала догану, що підтверджується наказом № 123 від 28 серпня 2015 року (а.с.9). Підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни. Закон не вимагає, щоб таке порушення обов'язково призводило до будь-яких шкідливих наслідків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить, щоб був зафіксований сам факт порушення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1 - 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо. Виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності, при притягненні працівника до даного виду відповідальності, адміністрація повинна навести конкретні факти допущенного ним невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обовязків, тобто дуже важливо, щоб накази роботодавця були обґрунтованими та видавалися у чіткій відповідності з чинним законодавством. У наказі про накладання дисциплінарного стягнення - про оголошення працівникові догани обовязково має бути зазначено, в чому саме полягає порушення трудової дисципліни, тобто вказано на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Як вбачається із змісту акту комісії у складі заступника начальника лікарні [PERSON], юрисконсульта [PERSON] та ветеринарного фельдшера [PERSON] від 28 серпня 2015 року (а.с.105-106), позивачка притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за неналежне виконання своїх посадових обов'язків, які виразилися в незадовільній організації роботи лабораторії, а також в хамському ставленні до співробітників лікарні ветеринарної медицини, а саме за порушення п. 4 посадової інструкції, згідно з якою директор лабораторії несе повну відповідальність за своєчасне і достовірне проведення лабораторних досліджень; п. 4.1 посадової інструкції, згідно з якою директор міської державної лабораторії ветеринарної медицини несе персональну відповідальність за виконання покладених на лабораторію завдань і здійснення нею своїх функцій, встановлює ступінь відповідальності працівників лабораторії, збуджує питання про накладення дисциплінарних стягнень на працівників, так само в порушення п. 12 Положення «Про міської державної лабораторії ветеринарної медицини», яке затверджено наказом Державного департаменту ветеринарної медицини №47 від 17.06.2003 року та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 липня 2003 р за № 615/7936, в якому зазначено, що «Директор лабораторії організовує роботу лабораторії, розподіляє обов'язки її працівників, затверджує посадові інструкції, забезпечує оперативне і достовірне ведення діловодства в лабораторії, перевіряє ветеринарно-санітарні експертизи продукції тваринного походження». Тому, аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування наказу № 123 від 28.08.2015 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності є безпідставними, оскільки в її діях мало місце порушення трудової дисципліни, що підтверджено матеріалами справи, застосування до позивача такого заходу стягнення, як догана, не суперечить правилам ст. 149 КЗпП України. 02 вересня 2015 року [PERSON] було звільнено з займаної посади директора міської лабораторії за систематичне невиконання посадових обовязків за п. 3 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується наказом № 290 від 02 вересня 2015 року (а.с.29). З даним наказом [PERSON] не була ознайомлена. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992р. із змінами, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону. У судовому засіданні встановлено, та підтверджено матеріалами справи факт того, що [PERSON] було звільнено з порушенням чинного законодавства. Відповідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП підставами, працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення. У силу ст. 10 ЦПК України саме на роботодавцеві лежить обов'язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку, за який до нього застосовано заходи дисциплінарного впливу у вигляді догани чи звільнення з роботи. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обовязків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Досліджуючи зміст спірного наказу № 290 від 02 вересня 2015 року про звільнення позивачки з роботи, суд відмічає, що у наказі не зазначено, в чому конкретно проявилось порушення. Відповідно, у наказі не зазначена і дата скоєння працівником трудового правопорушення, чи час його виявлення в разі коли воно є триваючим. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізичну особу покладається обов'язок забезпечувати працівникові умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно із ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Статтею 141 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Проте відповідач не надав належних та допустимих доказів у підтвердження того, що в період з 28 серпня 2015 року по 02 вересня 2015 року, [PERSON] було допущено невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї посадовою інструкцією або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Дії відповідача щодо звернення до начальника Головного управління ветеринарної медицини в Дніпропетровській області (а.с.84), директора [PERSON] регіональної державної лабораторії ветеринарної медицини (а.с.86) та профспілкового комітету [PERSON] регіональної державної лабораторії ветеринарної медицини з поданням про надання згоди на звільнення позивачки з роботи, суд розцінює як безпідставне упереджене відношення до [PERSON], оскільки в основу подання було вкладено правопорушення, що мало місце 25 серпня 2015 року, та за яке [PERSON] понесла відповідальність у вигляді догани. Отже, за таких обставин, суд вважає, що наказ відповідача № 290 від 02 вересня 2015 року є незаконним і таким, що суперечить вимогам ст. 40 п. 3 КЗпП України, оскільки не доведено в діях позивачки факту систематичного невиконання посадових обовязків покладених на неї посадовою інструкцією. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне поновити [PERSON] на посаді директора міської лабораторії ветеринарної медицини [PERSON] міської державної лікарні ветеринарної медицини. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (надалі - Порядок). У відповідності п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку). Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах заявлених ним позовних вимог, тобто з 03 вересня 2015 року по день ухвалення рішення. Згідно довідки № 4 [PERSON] державної лікарні ветеринарної медицини про нараховану заробітну плату за 2014-2015 роки доходи, середній заробіток позивачки склав 4455,57 грн., а середньоденний заробіток склав 146,37 грн. Заробітна плата [PERSON] за останні 2 місяці роботи склала відповідно в липні - 7213,66 грн., в серпні - 3395,11 грн. Середньоденний заробіток складає (7213,66+3395,11 = 10608,77:43) - 246,72 грн. Тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за період з 03 вересня 2015 року по і по час ухвалення рішення (138 робочих днів), сума якого складає (246,72 х 138) у розмірі 34262,58 грн., без урахування податків та інших обов'язкових платежів. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого\~\~майнового права та інтересу і одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди. У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні встановлено, що у звязку з незаконним звільненням та невидачею трудової книжки позивачка втратила спокій та нормальні життєві звязки, був порушений її звичайний уклад та ритм життя. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивачки та глибину її душевних страждань, суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги позивачки щодо відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, витрати на правову допомогу необхідно стягнути з [PERSON] міської державної лікарні ветеринарної медицини Управління ветеринарної медицини в м. Дніпропетровську на користь [PERSON] у розмірі не більшому ніж визначено вищевказаним Законом, за участь адвоката [PERSON] у судових засіданнях, складання позову та надання юридичної консультації, а саме у розмірі 1102 грн. 40 коп., що належить стягнути з [PERSON] міської державної лікарні ветеринарної медицини Управління ветеринарної медицини в м. Дніпропетровську. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з [PERSON] міської державної лікарні ветеринарної медицини Управління ветеринарної медицини в м. Дніпропетровську (ідентифікаційний код 00693552) на користь держави слід стягнути судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 551 грн. 20 коп. та за позовні вимоги майнового характеру 1102 грн. 40 коп., а всього стягнути 1653 грн. 60 коп. Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, тому по справі слід допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. За змістом положень ч.5 ст. 235 КЗпП України та п.4 ст. 367 ЦПК України,\~\~допущення судом негайного виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника передбачає\~\~обов"язок відповідача допустити працівника до виконання трудових обов"язків одразу ж після прийняття рішення, отже до набрання ним законної сили. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial