Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Барєр» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати в звязку з затримкою термінів її виплати та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачка зазначила, що з 29 липня 2002 року по 12 березня 2015 року працювала на Державному підприємстві «Барєр» на посаді інженера-радіохіміка. 12 березня 2015 року була звільнена з посади за власним бажанням. В порушення ст.116 КЗпП України, в день звільнення їй не були виплачені всі належні до виплати суми, тобто повного розрахунку проведено не було. Загальна сума заборгованості по заробітній платі з квітня 2014 року по березень 2015 року складає 35937,27 грн. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03.06.2015 року з відповідача на користь позивача була стягнута заборгованість по заробітній платі у розмірі 6606,72 грн., моральна шкода у розмірі 2000 грн. 23.06.2015 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська був виданий судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі у розмірі 6606,72 гнр. До теперішнього часу стягнута за судовими рішеннями заборгованість по заробітній платі позивачці не виплачена. Позивач вважає, що відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 12 березня 2015 року по 21 березня 2016 року (день подачі позовної заяви до суду), з розрахунку, що відповідно до довідки, виданої ДП "Бар'єр" середньоденна заробітна плата складає 179 грн. 70 коп. та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати в сумі 19100 грн. 66 коп. Окрім того, позивач також зазначила, що у зв'язку з невиплатою заробітної плати їй була спричинена і моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 25000,00 грн. З вини відповідача було порушено гарантоване Конституцією України та законодавством про працю, її право на оплату праці, що спричинило їй душевних страждань, так як заробітна плата була для неї єдиним джерелом існування. В травні 2014 року помер її чоловік і вона вимушена була гроші на поховання збирати у родичів та друзів. Протягом цього часу, вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя членів своєї сімї. Відсутність засобів до існування та задоволення щоденних потреб, завдавало їй глибоких моральних страждань. На підставі зазначеного, позивач просить також стягнути з відповідача на її користь 25000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась. Подала суду заяву, у якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістку. Явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про причини своєї неявки не повідомив. Судом вживалися заходи щодо їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивачка проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 224 та відповідно до ч.1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Враховуючи вищенаведене у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. Позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Барєр» з 29 липня 2002 року та була звільнена з роботи 12 березня 2015 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 17). При розрахунку позивачці не виплачено заборгованість по заробітній платі за період квітень 2014р. березень 2015р., що станом на 23.03.2015р. складає суму 35937,27 грн., що підтверджується довідкою ДП «Барєр» № 03/129 від 24.03.2015р. (а.с. 4). Заборгованість по заробітній платі була стягнута Баглійським районним судом м.Дніпродзержинська, справа №207/709/15-ц (№2-н/207/141/15) відповідно до наказу від 23 березня 2015р. в сумі 29330,55 грн., яка так і не була сплачена позивачці. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03.06.2015 року з відповідача на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 6606 грн. 72 коп., а також моральна шкода у розмірі 2000 грн. (а.с. 16). Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ст. 116 КзпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу звільненому працівнику належних йому сум у строки, вказані у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пленум Верховного Суду України в абз. 5 п. 25 Постанови від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» роз'яснив, що непроведення розрахунку у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У судовому засіданні було встановлено, що позивачці при звільненні не була виплачена заробітна плата у сумі 35937,27 грн. Згідно з довідкою ДП «Барєр» № 03/128 від 24.03.2015р. (а.с. 5), середньоденний заробіток позивача складав 179,70 грн. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12.03.2015р. по 21.03.2016р. включно. Станом на 21.03.2016 року складає 256 робочих днів, тому суд розраховує середній заробіток позивача наступним чином: 179,70 грн. х 256 = 46003,20 грн., де 179,70 грн. середньоденна заробітна плата позивача; 256 кількість робочих днів в період з 12.03.2015 року по 21.03.2016 року. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходив також з наступного. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1, цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~ \~ \~ \~ Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду (або судового наказу) про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У даному випадку між позивачем та відповідачем відсутній спір про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника, а тому відсутні правові підстави для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 липня 2013 року № 6-60цс13, а також в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року в справі N 6-114цс13, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів. Згідно з вимогами Постанови КМУ № 159 від 21.02.2001р., компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з 01.01.2001р. Відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. В судовому засіданні встановлено, що відповідач своєчасно не виплатив позивачеві заборгованість із заробітної плати, при цьому будь-яких заперечень на позов щодо правильності розрахунку позивачем відповідної компенсації в сумі 19100 грн. 66 коп. ним не надано. А отже її розмір нічим не спростовано та розмір розрахунку компенсації слід вважати таким, що виконано відповідно до вимог діючого законодавства. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд враховує наступне. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, з наступними змінами та доповненнями (далі Постанова Пленуму ВСУ № 4), зазначено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що відповідачем позивачу у звязку з не проведенням розрахунку при звільненні була спричинена і моральна шкода: відповідачем було порушено чинне законодавство стосовно виплати заробітної плати, що привело до моральних страждань позивача та втрати ним нормальних життєвих звязків. Суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення моральної шкоди підлягаю частковому задоволенню. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення). Окрім того, судом враховується повязані з цим вимушені зміни в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Виходячи з засад розумності та справедливості, сума грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 3000 грн.

Outcome: partial