Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернулись до суду з позовом до Приватного підприємства «Фладко», Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна» третя особа: [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26 січня 2015 року близько 16 години 50 хвилин в темний час доби, водій [PERSON] керуючи на законних підставах технічно справним автомобілем МАЗ-555102220 з причепом, який належить ПП «Фладко», здійснював рух на ньому по проїзної частині вул. Інтернаціональна, з боку вул. Гагаріна в напрямку проспекту Адмірала Луніна, в Приморському районі м. Маріуполя. В той час, коли водій [PERSON] на керованому їм автомобілі проїжджав нерегульовану ділянку проїзної частини вул. Інтернаціональна, в районі будинку [ADDRESS] то скоїв наїзд на пішохода [PERSON] В наслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] у лікарні, від отриманих травм помер 27.01.2015 року. В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього батьку померлого було завдано матеріальної та моральної шкоди. Посилався на ст. 1172, ч. ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК України. Просив стягнути матеріальну шкоду з ПП «Фладко» у розмірі 400 гривень, за послуги священика, та матеріальну шкоду з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у розмірі 3946 гривень та 4748 гривень за відшкодування витрат на поховання [PERSON] та відшкодування витрат на спорудження надгробного пам'ятника відповідно. З урахуванням душевних страждань, які позивач зазнав у зв'язку з втратою рідної людини - [PERSON], позивач оцінили розмір моральної шкоди у сумі 150 000,00 грн, яку просив стягнути з ПП «Фладко» у розмірі 146 346 гривень, та з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» в розмірі 3654 гривні. Судові витрати, пов'язані з оплатою позивачем правової допомоги становлять 1600,00 грн. 19 грудня 2017 року відкрито провадження у справі. Відповідачам було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Відповідач ПП «Фладко» у встановлений судом строк надав суду відзив на позовну заяву, згідно якої просив відмовити у задоволенні позовної заяви до ПП «Фладко» повністю. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 25.06.2015 року встановлено, у [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди знаходився в стані алкогольного сп'яніння, а саме 1,92 проміллі, що зазначено у судово-токсикологічному досліджені. Крім того, на думку відповідача ПП «Фладко» [PERSON] нехтуючи усіма Правилами безпеки дорожнього руху пересувався у темний час доби проїзною частиною, а не спеціально відведеною ділянкою дороги для пересування пішоходів. Таким чином, дії [PERSON] - це груба необережність, які стали причиною дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, на думку відповідача, позивачем не надано жодного розрахунку розміру моральної шкоди з яких міркувань він виходив визначаючи його, не надано жодного доказу підтверджуючого факт завдання йому моральної шкоди. Відповідач також вважає, що позивач міг не звертатись до АО «Перша колегія адвокатів», а отримати безоплатну правову допомогу, відповідно до вимог Закону України «Про безоплатну правову допомогу». На підставі викладеного відповідач просив відмовити у задоволені позову. Відповідач клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не подав Відповідачу ПрАТ СК «ПЗУ Україна» було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву. Відповідач ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав Відповідно до ч.6 ст.279 ЦПК справа розглянута у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач по справі - [PERSON], [INFO], є батьком [PERSON] [INFO], що підтверджується довідкою виданою головою КСН «Поселок моряков» [PERSON] (а.с. 24). Судом встановлено, та це не оспорюється сторонами, що 26 січня 2015 року близько 16 години 50 хвилин мала місце дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої водій [PERSON], який керував автомобілем МАЗ -555102220, реєстраційний номер [NUMBER] що рухався з боку вулиці Гагаріна в напрямку вулиці пр. Адмірала Луніна по вул. Інтернаціональна у м. Маріуполі, скоїв наїзд на пішохода [PERSON]. У зв'язку з подією ДТП [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, від яких він помер у лікарні 27 січня 2015 року. Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], яке видано 28 січня 2015 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 104 (а.с. 9). Судом встановлено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження від 25 червня 2015 року, винесеній слідчим ВР ДТП ДМУ ГУМВС України в Донецькій області Пономаренко О.В. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12015050000000148 від 26.01.2015 року, 26 січня 2015 року близько 16 години 50 хвилин в темний час доби, водій [PERSON] керуючи на законних підставах технічно справним автомобілем [NUMBER] з причепом [NUMBER] державний номер [NUMBER], , здійснював рух на ньому по проїжджій частині вул. Інтернаціональна, з боку вул. Гагаріна в напрямку проспекту Адмірала Луніна, в Приморському районі м. Маріуполя. В той час, коли водій [PERSON] на керованому їм автомобілі проїжджав нерегульовану ділянку проїжджій частини вул. Інтернаціональна, в районі будинку [ADDRESS] то скоїв наїзд на пішохода [PERSON] В наслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] у лікарні, від отриманих травм помер 27.01.2015 року. Оскільки під час досудового розслідування не представилося можливим встановити об'єктивний механізм розвідку дорожньо-транспортної події та технічну можливість водієм [PERSON] запобігти наїзд на пішохода [PERSON], тобто тим самим не встановлена об'єктивна сторона виникнення події. На підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закрито (а.с. 11-12). [PERSON] працював в ПП «Фладко» з 16 квітня 2014 року. (а.с. 18) 26.01.2015 року водій [PERSON] знаходився на робочому місці та виконував рейс «сателлит -порт» з вантажем шроту, згідно подорожного листа № 0175 від 26.01.2015 року (а.с. 20) Цивільна відповідальність водія [PERSON] була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» згідно полісу №АІ/6903746. (а.с. 21) Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, за змістом зазначеної норми закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки. Таким чином, саме Приватне підприємство «Фладко» має відшкодовувати шкоду, завдану їхнім працівником - [PERSON],, оскільки шкоди було завдано під час виконання останнім своїх трудових обов'язків. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об'єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об'єкт. Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Як зазначено у пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (надалі - Постанова Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року) з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно положень пункту 7 зазначеної Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Судом було встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди органом досудового слідства не встановлено, а в діях водія [PERSON] невідповідність вимогам Правил дорожнього руху України не вбачається. Аналізуючи механізм дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до висновку, що між діями водія [PERSON] та наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, є прямий причинний зв'язок, однак відсутність у діях [PERSON] складу злочину не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи належних доказів, у розумінні ст.ст. 12, 81 ЦПК України, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого надано не було, відповідачем не доведена наявність умислу потерпілого або наявність непереборної сили. Тому, Приватне підприємство «Фладко» несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини працівника вказаного підприємства - [PERSON], у її заподіянні. Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з Приватного підприємства «Фладко» витрат в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру задоволення позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Згідно ст. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб'єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого; забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об'єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих; надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності. Згідно ст. 2 вказаного Закону поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Судом встановлено, що внаслідок ДТП та смерті потерпілого [PERSON] позивачем [PERSON] були понесені витрати на оплату послуг священика у розмірі 400,00 грн., що підтверджується квитанцією № 81 від 28 січня 2015 року (а.с. 22а). При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Системно-правовий аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов'язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяна майну потерпілого. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров'ю потерпілого або його життю, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов'язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок ДТП потерпілий [PERSON] помер, у зв'язку з чим позивач як найближча його людна зазнав тяжкі душевні страждання та переживання, переніс нервовий зрив. При цьому суд враховує, що [PERSON] перебував у стані алкогольного сп'яніння, що в свою чергу сприяло виникненню аварійної ситуації, в той час як вина іншого учасника ДТП, водія [PERSON] відсутня. Виходячи з вищезазначених приписів законодавства суд зазначає, що позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а цивільно-правова відповідальність за завдану позивачу шкоду лежить на відповідачеві по справі - Приватному підприємству «Фладко», як володільця джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії якого було завдано шкоду позивачам, незалежно від наявності його вини у скоєні ДТП. Підсумовуючи наведене, виходячи з підстав пред'явлення позову, характеру правовідносин, які склалися між сторонами, а також обов'язку відповідача відшкодувати моральну шкоду, суд визнає, що заявлена до стягнення позивачами сума моральної шкоди є завищеною, тому враховуючі вимоги розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки у розмірі 50 000,00 грн. Щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди з відповідача ПрАТ СК ««ПЗУ Україна», суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав: Пунктом 35.1. ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що для отримання страхового відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, особа, яка має право на відшкодування, подає страховику відповідну заяву. До заяви додається довідка про ДТП, довідка відповідних закладів охорони здоров'я щодо тимчасової втрати працездатності або довідка спеціалізованих установ про встановлення стійкої втрати працездатності (інвалідності) у разі її виникнення, інші документи, які мають відношення до даної дорожно-транспортної пригоди, завірені у встановленому законом порядку (п.35.2 ст. 35 Закону у редакції, що діяла на момент ДТП). Страховик,

Outcome: partial