Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

В липні 2020 року представник позивача [PERSON] , в інтересах [PERSON] , [INFO] , звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач 02.04.1999 року перебував в трудових відносинах з ВАТ «Суха Балка», правонаступником прав та обов`язків якого являється ПАТ «Суха Балка», працював на посаді слюсаря-верстатника. Того ж дня, під час перебування на робочому місці, виконуючи трудові обов`язки, внаслідок нещасного випадку отримав тілесні ушкодження у виді травматичного відсічення нігтьової фаланги 2,3,4 пальців на рівні основних фаланг, рваних ран 2,3,4 пальців лівої кисті. Внаслідок зазначених травм 13.07.1999 року позивач пройшов первинний огляд ЛТЕК, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 15 %. 17.08.2000, 31.07.2001, 22.08.2002, за наслідками повторних оглядів ЛТЕК лікарська експертна комісія приходила до аналогічних висновків стосовно стану здоров`я позивача. 22.07.2003 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності 15% безстроково. Вказав, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в перенесенні фізичного болю, суттєвому порушенні функцій організму, неможливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, наслідки травмування призвели до необхідності проходити курси лікування, нераціонально витрачати час, залучати додаткові ресурси для організації свого життя. Зазначив, що вказані негативні явища призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту ушкодження здоров`я та втрати працездатності. Оскільки відповідач не виконав покладеного на нього обов`язку по створенню безпечних і нешкідливих умов праці, що стало наслідком ушкодження здоров`я, позивач вважає, що дану шкоду слід відшкодувати за рахунок відповідача. Розмір грошового відшкодування завданої шкоди позивач оцінив у сумі 70 845 грн. 20 липня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався правом надання відзиву. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказав, що в спричиненні шкоди позивачу відсутня винна поведінка відповідача. В настанні нещасного випадку наявна вина самого позивача. Зазначив, що відповідач виконав покладені на нього законодавством обов`язки в сфері охорони праці, що вказує на відсутність правових підстав для покладення цивільно-правової відповідальності на відповідача. Вказав, що заявлений розмір компенсації заподіяної моральної шкоди належним чином не обґрунтований та не доведений, не відповідає обставинам справи, нормам матеріального права. Відповідь на відзив позивачем та його представником не надавалась. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивач станом на 02.04.1999 року працював на посаді столяра-станочника ВАТ «Суха Балка», під час виконання трудових обов`язків отримав тілесні ушкодження у виді «травматичного відсічення нігтьової фаланги ІІ, ІІІ, ІV пальців на рівні основних фаланг, рвані рани ІІ, ІІІ, ІV пальців лівої кисті», що підтверджується відомостями внесеними до трудової книжки позивача та акту № 8 про нещасний випадок від 05.04.1999 року. Згідно акту № 8 про нещасний випадок від 05.04.1999 року (п.10) компетентною комісією констатовано, що особами які порушили законодавство про охорону праці являються позивач, а також [PERSON] , майстер дільниці ВАТ «Суха Балка», який допустив порушення п.3.16 «Посадової інструкції майстра РСЦ», п.4.16 «Правил внутрішнього трудового розпорядку робітників» ВАТ «Суха Балка». Вказаний нещасний випадок стався під час експлуатації потерпілим фрезерного станка ФСШ-4, 1975 р.в., яким його забезпечив роботодавець. Комісією з розслідування нещасного випадку встановлено, що вказаний станок не мав запобіжного огородження фрези, про що вказано в п.п. 6, 8 акту № 8 про нещасний випадок від 05.04.1999 року. 13.07.1999 року позивач вперше пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 15 % внаслідок трудового каліцтва, що підтверджується випискою із акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги» від 13.07.1999 року. 17.08.2000 року позивач повторно пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено втрату професійної працездатності в ступені 15 % внаслідок трудового каліцтва, що підтверджується випискою із акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги» виданої на ім`я позивача. 31.07.2001 року, 22.08.2002 позивач повторно пройшов огляди ЛТЕК, за результатами яких позивачу встановлювався ступінь втрати професійної працездатності 15% внаслідок хронічних захворювань, що підтверджується виписками із акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги» виданими на ім`я позивача. 22.07.2003 року за результатами повторно огляду медико-соціальною експертною комісією позивачу безстроково встановлено ступінь втрати професійної працездатності 15%, що підтверджується випискою із акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги» виданої на ім`я позивача. У відповідності до медичного висновку від 06.04.1999 року позивача 02.04.1999 року госпіталізовано до травматологічного відділення 8-ї міської лікарні, з діагнозом «травматичне відсічення нігтьової фаланги ІІ, ІІІ, ІV пальців на рівні основних фаланг, рвані рани ІІ, ІІІ, ІV пальців лівої кисті», травма виробнича. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком ЛТЕК 13.07.1999 року, тобто мала місце до набрання чинності Цивільного кодексу України 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільний кодекс Української РСР 1963 року та законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст. 153 КЗпП України та ст. 17 Закону України «Про охорону праці» передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 173 Кодексу законів про працю України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Враховуючи зазначені положення законодавства, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні та безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За правилами ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 00 грн. Тобто, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди визначений на законодавчому рівні (ст. 440-1 ЦК УРСР) складає 23 615 грн. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Надаючи оцінку доводам сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Наведені вище докази свідчать, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які полягають в суттєвому порушенні функцій лівої кисті, обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, постійному перенесенні незручностей у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, внаслідок отриманої травми позивач відчув сильний фізичний біль. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача з 1999 року у зв`язку із трудовим каліцтвом, яке призвело до безстрокової втрати позивачем професійної працездатності в ступені 15 %, погіршенні функцій організму, тому суд приходить до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено факт втрати позивачем працездатності внаслідок трудового каліцтва, що об`єктивно призвело до моральних страждань. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь втрати ним професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, та визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 55 000 (п`ятдесят п`ять тис.) грн., що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial