Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2015 року частково задоволено позов [PERSON] до обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 19 907 гривень 91 копійку та у відшкодування моральної шкоди 1 000 гривень. Не погодившись із рішенням суду, відповідач приніс апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову з наступних підстав: - поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що 4 квітня 2015 року відділом державної виконавчої служби було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яка була отримана підприємством 17 квітня 2015 року і 27 квітня 2015 року платіжним дорученням №1808 позивачу було перераховано 17 095 гривень 78 копійок, - суд першої інстанції не врахував відсутність вини підприємства у затримці розрахунку, оскільки позивач не надав відповідачу реквізити рахунку, на який необхідно було перерахувати заробітну плату. Відсутність вказаних даних позбавила відповідача можливості своєчасно виплатити позивачу заробітну плату, оскільки він працював у структурному підрозділу «Жданівкатепломережа» у м. Жданівка, яке розташовано на території Донецької області, яка відповідно до Постанови КМ України №1085-р від 7 листопада 2014 року відноситься до територій, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Крім того, м. Єнакієве, де проживає позивач, також тимчасово не підконтрольне Українським органам влади, - суд першої інстанції не дав оцінки тій обставині, що позивач лише в квітні 2015 року надав відповідачу данні про свій банківський рахунок, на який можливо було перерахувати належні йому кошти, - позивачем не наведено, а судом не встановлено спричинення позивачу моральної шкоди. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Позивач у судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. В особистій заяві просив розглянути справу у його відсутність. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині розміру стягнутих середнього заробітку та моральної шкоди зміні з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено. Позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем з 10 серпня 2007 року по 2 жовтня 2014 року. Наказом №212-к від 2 жовтня 2014 року позивач був звільнений з роботи з посади директора відокремленого підрозділу «Жданівкатепломережа» виробничого об*єднання обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуенерго» за власним бажанням. При звільненні з позивачем не був проведений розрахунок у відповідності до вимог статті 116 КЗпП України. Через невиплату позивачу належних його при звільненні сум, позивач вже звертався до суду. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року позов [PERSON] до обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуенерго» був задоволений частково і з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 17 095 гривень 78 копійок, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8 132 гривні 04 копійки, заробітну плату за жовтень 2014 року у розмірі 609 гривень 76 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 25 837 гривень 58 копійок. Вказане рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих сум апеляційним судом Запорізької області від 19 травня 2015 року залишено без змін. Із наданого відповідачем платіжного доручення вбачається, що 27 квітня 2015 року був поповнений рахунок позивача в акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль» на суму 17 095 гривень (а.с. 108). Інші належні позивачу суми були сплачені йому 2 червня 2015 року (а.с. 110, 111). Позивач зазначає, що фактичний розрахунок з ним був проведений 27 квітня 2015 року і просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 12 лютого 2015 року (після ухвалення 11 лютого 2015 року Артемівським міськрайонний судом рішення про часткове задоволення позову) по 27 квітня 2015 року - день остаточного розрахунку. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Для настання відповідальності підприємства перед робітником необхідно наявність двох обов*язкових умов: порушення строків виплати розрахунку при звільненні та вини підприємства у своєчасній невиплаті належних позивачу сум. Передбачений статтею 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а наявність рішення суду, яким підтверджується факт порушення строків проведення розрахунку з працівником не звільняє його від виконання цього обов'язку. Вказаний висновок відображено в Постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №6-77цс11. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що відповідач повинен нести відповідальність у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України за порушення строків проведення розрахунків із працівником, визначених у статті 116 КЗпП України. Оскільки позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку по 27 квітня 2015 року, а відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, то у суду першої і апеляційної інстанцій немає повноважень вийти за межі позовних вимог. Однак, встановлюючи час затримки розрахунку, в межах заявлених позивачем вимог, суд першої інстанції не врахував наступні обставини. Як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і в доводах апеляційної скарги представник відповідача, заперечуючи проти позову пояснювала про відсутність вини підприємства і не проведенні розрахунку з тих підстав, що позивач працював у структурному підрозділі підприємства, яке знаходиться в м. Жданівка Донецької області, а проживає у [ADDRESS] Вказані міста Донецької області відносяться до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або не здійснюють у повному обсязі свої повноваження. На підтвердження цього факту відповідачем були надані Лист відповідача від 25 грудня 2014 року на адресу Міністра МВС України, в якому Міністерство повідомлялось про те, що з вересня по жовтень 2014 року у м. Єнакієве, м. Жданівка Донецької області невідомі озброєні особи захопили виробничі потужності та нерухоме майно, яке належить ОКП «Донецьктеплокомуненерго». Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначає свою адресу в м. Єнакієве, вул. Турутина, 230. Юридична адреса обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» - м. Краматорськ, провулок Земляний, 2. Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» посилається на те, що відсутність поштового та інших засобів зв*язку із позивачем, який проживає в м. Єнакієве, та реквізитів банківського рахунку, на які необхідно було перерахувати заробітну плату, позбавило його можливості своєчасно здійснити з позивачем розрахунок по заробітній платі. Підставою відповідальності відповідача за затримку розрахунку за статтею 117 КЗпП України є дві складові - порушення відповідачем строків розрахунку та вина. Із матеріалів справи вбачається, що 22 квітня 2015 року о 15 годині 01 хвилина на офіційну електронну адресу відповідача надійшло електронне повідомлення із зазначенням рахунку в акціонерному товаристві «Райффайзен Банк Аваль», на який необхідно перерахувати заробітну плату позивачу ( а.с.78). 23 і 24 квітня 2015 року були робочими днями, 25-26 квітня 2015 року - вихідні дні, 27 квітня 2015 року гроші були зараховані позивачу на вказаний ним рахунок. Таким чином, після надання позивачем даних про реквізити свого рахунку у банку, через 2 робочі дні на його рахунок були зараховані 17 095 гривень ( а.с.108). Відсутність у підприємства реквізитів рахунку позивача у банку та відсутність поштового зв*зку виключають вину підприємства у не проведенні своєчасного розрахунку по заробітній платі з позивачем за період з 12 лютого 2015 року по 22 квітня 2015 року. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що після розгляду справи в апеляційному суді Запорізької області 19 травня 2015 року, реальна можливість виплатити позивачу заробітну плату у підприємства з*явилась лише 23 квітня 2015 року, а 27 квітня 2015 року гроші були зараховані позивачу. Виходячи із встановлених фактів, наданих доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, підлягає зміні і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку за два робочі дні. Відповідно до пункту 2 Постанови КМ України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача у розмірі 513 гривень 62 копійок визначена рішенням суду від 11 лютого 2015 року, яке вступило в законну силу і у відповідності до частини 3 статті 61 ЦПК України не потребує доказуванню. За два робочих дні затримки розрахунку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 027 гривень 24 копійки, виходячи із розрахунку 513.63 х 2 = 1 027.24. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі №6-195цс14 від 21 січня 2015 року суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки у разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення позову. Позивач звернувся до суду з позовом лише про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому апеляційним судом при визначенні розміру середнього заробітку не застосовуються засади співмірності. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки судовими інстанціями було виявлено порушення законних прав позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні, то він має право на відшкодування моральної шкоди. При визначенні цієї суми апеляційний суд виходить із моральних страждань позивача, засад розумності та справедливості, а також і того, що затримка розрахунку мала місце у тому числі і з вини позивача, який своєчасно не повідомив підприємству назву банку і номер рахунку для зарахування заробітної плати. Виходячи із встановлених обставин, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 100 гривень.

Outcome: partial