Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи свої вимоги тим, що 22.02.2012 року він був прийнятий на посаду офіціанта, про що було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, зареєстрованого Деснянським районним центром зайнятості. 06.11.2013 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про звільнення його за власним бажанням і припинення дії трудового договору згідно ст. 38 КЗпП з 11.11.2013 року внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та трудового договору. Оскільки відповідач не здійснив розрахунок по заробітній платі позивача, він був вимушений звернутися до суду з даним позовом, просив про стягнення на його користь з відповідача заборгованості по заробітній платі з 22.02.2012 року по 11.11.2013 року в розмірі 24 731 грн. 03 коп. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.05.2014 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. В редакції нової позовної заяви, позивач просив суд про задоволення його позовних вимог в розмірі 28 331 грн. 03 коп. в рахунок заборгованості по заробітній платі та вихідній допомозі за період з 22.02.2012 року по 11.11.2013 року. В судовому засіданні позивач підтримав позов та викладені у позовній заяві обставини в повному обсязі та просив суд про його задоволення. Після надання заперечень відповідачем та її представником в судовому засіданні, позивач змінив свої першочергові пояснення і пояснив, що влаштувався на посаду офіціанта 22.02.2012 року. В той же день між ним та відповідачем було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, зареєстрованого Деснянським районним центром зайнятості 22.02.2012 року за №393. Після чого він працював по 27.03.2012 року так і не отримавши заробітної плати за місяць. На роботу після цього не вийшов, оскільки йому не платили заробітну плату, звертався при цьому з письмовими заявами до відповідача з вимогою про виплату йому заробітної плати. Дійсно, він отримував від відповідача листи з проханням прийти і отримати заробітну плату за березень 2012 року, проте коли він одного разу прийшов, то спілкувався лише з адміністратором, який сказав, що він не займається питанням виплати заробітної плати, а коли його викликали вдруге він вже не пішов. В середині червня 2012 року він знову вийшов на роботу і працював по 11.11.2013 року, проте заробітну плату йому так і не виплатили, тому він був змушений написати заяву про звільнення та розірвання трудового договору. В останнє судове засідання позивач не з»явився, направивши письмове клопотання в якому просив суд проводити розгляд справи без його участі. Відповідач ФОП [PERSON] та її представник в судовому засіданні визнали позов частково, пояснили, що позивач має право на отримання заробітної плати за березень 2012 року в розмірі 446 грн. 94 коп., яка йому була нарахована, але не виплачена, оскільки пропрацювавши з 22.02.2012 року по 27.03.2012 року він більше на роботу не виходив, на письмові прохання прийти і отримати заробітну плату не реагував. Крім того, з 01.06.2012 року відповідач ФОП [PERSON] не веде підприємницьку діяльність, в березні 2013 року було анульовано свідоцтво платника єдиного податку, оскільки з 20.08.2012 року виник борг по єдиному податку, з цього часу вона не працює як фізична особа-підприємець, ресторан припинив свою роботу, оскільки відкривався лише на період проведення в Україні «Євро-2012», а тому позивач вводить суд в оману з приводу того, що він працював у цей час у відповідача. На прохання представника відповідача прийти до Деснянського районного центру зайнятості для розірвання трудового договору позивач також не відреагував. Просили задовольнити позовні вимоги частково, в частині стягнення заробітної плати за березень 2012 року в розмірі 446 грн. 94 коп., в задоволенні іншої частини позову відмовити, зважаючи на те, що відповідач жодного дня після 27.03.2012 року не працював. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з копії трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує немайнову працю від 22.02.2012 року (а.с. 3) між позивачем та відповідачкою, як фізичною особою - підприємцем було укладено трудовий договір, відповідно до якого позивач почав виконувати свої трудові обов»язки з 22.02.2012 року. В судовому засіданні судом було встановлено, що позивач влаштувавшись на посаду офіціанта з 22.02.2012 року, пропрацював у відповідача до 27.03.2012 року, після цього на роботу не вийшов, оскільки йому не було виплачено заробітну плату. Неодноразово позивач письмово викликався до місця роботи з проханням прийти та отримати заробітну плату за березень 2012 року, проте так цього і не зробив. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] - директор ТОВ та [PERSON], її чоловік пояснили, що позивач [PERSON] працював на посаді офіціанта з 22.02.2012 року по 27.03.2012 року, після чого більше на роботу не вийшов. Після 27.03.2012 року у них в ресторані повинно було проводитися телевізійне знімальне шоу, а відповідач не схотів брати участь у ньому, тому і не вийшов. Після цього на роботі не з»являвся, на письмові прохання прийти і отримати заробітну плату за відпрацьований місяць не реагував. Вже в червні 2012 року їх підприємство перестало працювати, свідоцтво платника єдиного податку було анульовано податковою інспекцією. Як пояснив в судовому засіданні позивач, 06.11.2013 року ним було написано заяву на адресу відповідача з проханням звільнити його за власним бажанням і припинити дію трудового договору від 22.02.2012 року згідно ст. 38 КЗпП внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та трудового договору (а.с. 13). Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що таку заяву від позивача вони не отримували, оскільки відповідач на той час вже не працювала як фізична особа - підприємець. Як вбачається з копії рішення №69/1730 ДПІ в Деснянському районі м. Києва свідоцтво платника єдиного податку ФОП [PERSON] було анульовано і платник єдиного податку виключений з реєстру 01.04.2013 року в зв»язку з несплатою протягом двох послідовних кварталів у порядку, встановленому Податковим Кодексом, податкового боргу, що виник у платника єдиного податку (а.с. 58). Відповідно до Податкового Кодексу України фізичні особи повинні сплачувати податки і збори, що встановлені цим Кодексом, через установи банків та поштові відділення. Згідно законодавства України, роботодавці, тобто особи, які мають статус податкових агентів щодо своїх найманих працівників зобов»язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок з доходів фізичних осіб. Також вони мають подавати звітність щодо осіб, яким було нараховано податок з доходів фізичних осіб до органу податкової служби за місцем реєстрації юридичної особи або за місцем проживання фізичної особи-підприємця. В судовому засіданні було встановлено, що влітку 2012 року відповідач, як фізична особа-підприємець вже не працювала, ресторан, в якому працював позивач відкривався відповідачем на період проведення в Україні «Євро-2012». Як вбачається з листа ДПІ у Деснянському районі м. Києва адресованому до відповідача ФОП [PERSON] у зв»язку з податковим боргом по єдиному податку станом на 29.03.2013 року, який виник станом на 20.08.2012 року та несплати його протягом двох послідовних кварталів, 29.03.2013 року було анульовано свідоцтво відповідача, як платника єдиного податку. (а.с. 59). А тому твердження позивача в судовому засіданні про те, що він працював у відповідача в період часу серпень 2012 року - листопад 2013 року не знали свого підтвердження в судовому засіданні. Як було встановлено в судовому засіданні і пояснив сам позивач в п. 17 даного договору (а.с 4), ним особисто було зазначено, що трудовий договір розірваний сторонами 11.11.2013 року згідно ст. 38 КЗпП внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю та трудового договору. Як пояснив в судовому засіданні позивач, вказані дані ним було внесено для того, щоб розірвати трудовий договір в Деснянському районному центрі зайнятості, проте йому було відмовлено, оскільки для розірвання трудового договору повинна бути також присутня інша сторона укладеного договору. Частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або вповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до пункту 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 р. № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 1148713, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Як вбачається з відомості про виплату коштів за березень 2012 року, позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 446 грн. 94 коп., яка ним отримана не була (а.с. 31), а тому підлягає стягненню з відповідача на його користь в судовому порядку. В силу ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, за порушення працедавцем встановлених термінів виплати заробітної плати в обов»язковому порядку нараховується і виплачується працівникові компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати у випаду затримки виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців. Проте, як було встановлено в судовому засіданні, позивач пропрацювавши з 22.02.2012 року по 27.03.2012 року у відповідача на роботу більше не з»явився, на письмові прохання прийти і отримати за вказаний період заробітну плату не відреагував. Належних доказів в силу ст. 60 ЦПК України того, що пред»являв відповідачеві вимогу про розрахунок з ним суду не надав. Перелік юридичних фактів, що зазначені у ст. 117 КЗпП України не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, оскільки, як було з»ясовано в судовому засіданні вини власника або уповноваженому ним органу у невиплаті належних працівникові сум у строки, передбачені законом - немає. Трудовий договір на день розгляду судом справи між сторонами не розірваний, позивачем в своїх позовних вимогах такої вимоги також не заявлялося. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 грн.

Outcome: partial