Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Голубенко В.П. звернувся до суду з позовною заявою до Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло. В якій прохали: постановити судове рішення яким визнати частково недійсними розпорядження №633 і свідоцтво про право власності на житло, виданих 13.05.1996 Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради на квартиру номер п`ятдесят дев`ять по [ADDRESS] , в частині права [PERSON] , на частку у спільній сумісній власності цієї квартири, шляхом виключення її із свідоцтва про право власності на житло. В обґрунтування позову зазначили, що 13.05.1996 розпорядженням №633 Відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради було прийнято рішення про передачу квартири номер п`ятдесят дев`ять по [ADDRESS] , в приватну спільну сумісну власність та видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру наступним громадянам: позивачу - [PERSON] , його дружині - [PERSON] , сину - [PERSON] , матері - [PERSON] . На час приватизації квартири і ній постійно проживали та були зареєстровані: позивач - [PERSON] , його дружина - [PERSON] , їх син - [PERSON] . Мати позивача - [PERSON] у 90-х роках виїхала на постійне місце проживання до дочки [PERSON] у Російську Федерацію, де отримала громадянство Російської Федерації і [INFO] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Борським райЗАГСом Самарської області, Російська Федерація, [INFO] , в якому зазначено що громадянка [PERSON] померла [INFO] у селищі Борськ Борського району Саратовської області Російська Федерація. Таким чином, згідно вимог ст.5 Закону, [PERSON] не мала права на приватизацію житла, оскільки на час його приватизації постійно не проживала у квартирі, не будучи громадянкою України не мала права на приватизацію житла з використанням житлових чеків, померла на один рік раніше ніж було видане свідоцтво, та окрім цього, у заяві про передачу у приватну спільну сумісну власність квартири, відсутній її підпис. Вважає, що розпорядженням у свідоцтво помилково було включено [PERSON] із зазначенням її як особи, яка має право на приватну спільну сумісну власність як член сім`ї, так як: на час отримання квартири вона дійсно мала право на неї і її вірно було включено у ордер з переліку осіб які мають право на поліпшення житлових умов, що підтверджується талоном до ордеру №89 від 05.08.1985; а при виїзді у Російську Федерацію вона не знялася є реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою КП «ЖЕО №2» ПМР №2592 від 16.11.2020, де зазначено про реєстрацію у квартирі всіх осіб вказаних у Свідоцтві із 09.08.1985 та датою 15.05.1995 - про зняття реєстрації [PERSON] в зв`язку з її смертю. На звернення позивача до відповідача про виправлення помилки, шляхом виключення із тексту свідоцтва [PERSON] , як особи якій належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира номер п`ятдесят дев`ять по [ADDRESS] , відмовлено, мотивуючи оформленням приватизаціїжитла відповідно до наданих сім`єю [PERSON] документів. Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється. Таким чином, підставою для визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнано і частково недійсним рішення органу приватизації на підставі якого було видано вказане свідоцтво (розпорядження). На даний час інші співвласники квартири: дружина [PERSON] - померла [INFO] , син [PERSON] - помер [INFO] . Спадкоємцем після їх смерті є [PERSON] , який прийняв спадщину згідно ч.3 ст.1268 ЦК України як такий що постійно проживав разом із спадкодавцями на час відкриття спадщини, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом (а.с.2-5). 29 січня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі №554/668/2021. Розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Призначено справу до судового розгляду на 11.00 годин 25 лютого 2021 року (а.с.28, 29). 12 лютого 2021 року до суду надійшов відзив відповідача Управління майном комунальної власності міста. В якому зазначили, що Управління майном комунальної власності міста вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, перебіг якого закінчився на момент звернення [PERSON] , з позовною заявою від 29.01.2021 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло до Октябрського районного суду м. Полтави. Пункт 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачає, що правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавствам, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ст.71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Стаття 75 ЦК Української РСР передбачає, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Згідно з ст.76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Отже, оскільки право на звернення до суду з позовом у [PERSON] , виникло з моменту отримання свідоцтва про право власності на квартиру, тобто з 11.06.1996, і до введення в дію ЦК України 2004 року, то встановлений ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року, строк позовної давності сплив, що є підставою для відмови в позові. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на 09.04.1994, чинній на момент здійснення приватизації) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно з ч.2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Частина 3 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлює, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. За змістом ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Абзац 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплює, що до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Згідно з ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. У відповідності до ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Пункт 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству від 15.09.1992 № 56 (втратив чинність 16.12.2009, але регулював приватизацію спірного житла) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству від 15.09.1992 №56, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до п. 18 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. За змістом п. 20 Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. Відповідно до п. 23 Положення оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Пункт 24 Положення передбачає, що зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження. При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). Згідно з п. 26 Положення на підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. Таким чином, відповідно до вищезазначених нормативно-правових актів при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує житловий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Оформлена експлуатаційною організацією заява на приватизацію квартири з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення подаються громадянином до органу приватизації. Співвласники житла у свідоцтві про право власності на житло зазначаються на підставі паспортів та довідки про склад сім`ї та займані приміщення. Так, громадянин [PERSON] з метою приватизації квартири [ADDRESS] подав до органу приватизації заяву від 30.04.1996 №633 та довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення від 29.04.1996 № 263. Згідно з заявою від 30.04.1996 №633 уповноваженим власником квартири визначено [PERSON] . В довідці про склад сім`ї та займані приміщення, оформленій ГЖЕД №2, від 29.04.1996 №263, зазначено, що в у квартирі за адресою: [ADDRESS] мешкають і мають право на житло на момент введення в дію ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . На підставі поданих уповноваженим власником квартири [PERSON] , (Позивачем) документів квартира [ADDRESS] згідно з розпорядженням від 13.05.1996 №633 була приватизована на склад сім`ї 4 особи, які зазначені у відповідності до довідки про склад сім`ї та займані приміщення від 29.04.1996 №263, зокрема: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Свідоцтво про право власності від 13.05.1996 на квартиру [ADDRESS] отримав 11.06.1996 особисто [PERSON] . При цьому, уповноваженим власником житла [PERSON] при отриманні документів на приватизацію квартири 11.06.1996 не було заявлено жодних претензій чи зауважень щодо оформлення приватизації (приватизаційних документів). Слід зробити висновок, що на час оформлення приватизації квартири [ADDRESS] та отримання приватизаційних документів позивач переслідував власні інтереси, які зі спливом часу стали для нього не актуальними, що має своїм наслідком звернення до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло. Також, слід врахувати, що дружина позивача [PERSON] , та його син [PERSON] , померли, а тому у разі прийняття позитивного рішення у цій судовій справі та визнання приватизації частково недійсною у [PERSON] буде недостатньо житлових чеків для приватизації квартири [ADDRESS] . Управління майном комунальної власності міста вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки ухвалене рішення по справі, у разі її позитивного завершення, не вирішить спір по суті та не може забезпечити ефективне поновлення права, оскільки його не можливо виконати з врахуванням того, що законодавством не передбачено визнання приватизації частково недійсною. Тому прохають, відмовити в повному обсязі в задоволені позовних вимог [PERSON] до Управління майном комунальної власності міста, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло (а.с.41-46). 24 лютого 2021 року ухвалою суду клопотання відповідача Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради - задоволено. Перейдено від розгляду в спрощеному до загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Голубенко В.П. до Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло. Призначено підготовче судове засідання на 14.30 годин на 25 березня 2021 року (а.с.55, 56). 25 березня 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Голубенко В.П. про збільшення позовних вимог, в якій прохали : постановити судове рішення яким визнати частково недійсними розпорядження №633 і свідоцтво про право власності на житло, виданих 13.05.1996 Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради на квартиру номер п`ятдесят дев`ять по [ADDRESS] , в частині права [PERSON] , [INFO] на частку у спільній сумісній власності цієї квартири, шляхом виключення її із свідоцтва про право власності на житло, скасувавши державну реєстрацію права спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] на ј частину квартири номер п`ятдесят дев`ять по [ADDRESS] (а.с.60-63). 25 березня 2021 року ухвалою суду клопотання адвоката Голубенка В.П. про продовження строку підготовчого провадження- задоволено. Продовжено процесуальний строк підготовчого засідання. Призначено підготовче судове засідання на 13.30 годин на 07 квітня 2021 року (а.с.66, 67). 30 березня 2021 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Голубенко В.П., в якій прохали : постановити судове рішення яким визнати частково недійсними розпорядження №633 і свідоцтво про право власності на житло, виданих 13.05.1996 Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради на квартиру номер п`ятдесят дев`ять по [ADDRESS] , в частині права [PERSON] , [INFO] , на частку у спільній сумісній власності цієї квартири, шляхом виключення її із свідоцтва про право власності на житло, скасувавши державну реєстрацію права спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] , на ј частину квартири номер п`ятдесят дев`ять по [ADDRESS] . Скасувати державну реєстрацію права [PERSON] , [INFO] , на спільну сумісну власність у квартирі номер п`ятдесят дев`ять по [ADDRESS] (а.с.73-76). 07 квітня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче засідання у справі №554/668/2021. Призначено розгляд справи по суті на 14.30 годин на 19 травня 2021 року (а.с.79). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за ордером Голубенко В.П. позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав у повному обсязі та прохав задовольнити. Відносно застосування строку позовної давності заперечував. В судовому засіданні представник відповідача Управління майном комунальної власності міста за довіреністю Мельніченко І.С. відносно позову заперечувала у повному обсязі. Прохала застосувати до позовних вимог про визнання частково недійсним розпорядження, свідоцтва про право власності на житло строк позовної давності. Відмовити у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, оскільки вони пред`явлені до неналежного відповідача. До повноважень Управління майном комунальної власності міста не входить реєстрація, чи скасування державної реєстрації права власності. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, будучи у встановлений ЦПК України спосіб повідомленим. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що на підставі талону до ордеру №89 від 05.08.1985 Міністерства оборони СССР [PERSON] разом сім`єю в складі 4 особи, був поселений у квартиру [ADDRESS] (а.с.16). 13.05.1996 розпорядженням №633 відділу приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради народних депутатів Данілову М.П. передано у приватну спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] (а.с.22). Квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належала : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 13.05.1996 виданого відділом приватизації житла на підставі розпорядження №633 від 13.05.1996 (а.с.12). Таким чином, конкретний розмір часток між власниками квартири не був визначений жодним офіційним документом. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.02.1992, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст.3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.02.1992, приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Відповідно до ч.1 ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.02.1992,до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (частина друга пункту 1 статті 5 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3981-XII (3981-12) від 22.02.1994). Відповідно до ч.4 ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.02.1992, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону». Як слідує, із довідки №263 від 26.04.1996 ГЖЕД №2 на час приватизації квартири в ній постійно проживали та були зареєстровані: наймач - [PERSON] , з 19.07.1986; дружина - [PERSON] , з 19.07.1987, син - [PERSON] , з 19.07.1987; мати - [PERSON] , з 19.07.1987 (а.с.24). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Борським райЗАГСом Самарської області, Російська Федерація, [INFO] , в якому зазначено що громадянка [PERSON] , померла [INFO] у селищі Борськ Борського району Саратовської області Російська Федерація (а.с.9). Таким чином, згідно вимог ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.02.1992, [PERSON] не мала права на приватизацію житла, оскільки на час його приватизації постійно не проживала у квартирі, не будучи громадянкою України не мала права на приватизацію житла з використанням житлових чеків, померла на один рік раніше ніж було видане свідоцтво, та окрім цього, у заяві про передачу у приватну спільну сумісну власність квартири, відсутній її підпис. Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється. Таким чином, підставою для визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на приватизоване майно має бути визнано і частково недійсним рішення органу приватизації на підставі якого було видано вказане свідоцтво (розпорядження). Вказане кореспондується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 925/797/17 від 27 червня 2018 року. Згідно ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. За ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі судового чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Співвласник квартири [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] зареєстроване та видане Полтавським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського обласного управління юстиції 12 липня 2004 року (а.с.10). Співвласник квартири [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] зареєстроване та видане Шевченківським районним у м. Полтаві відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області 16 липня 2018 року (а.с.11). Таким чином, спадкоємцем після смерті сина та дружини є [PERSON] , який прийняв спадщину згідно ч.3 ст.1268 ЦК України як такий, що постійно проживав разом із спадкодавцями на час відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст.12, ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України). Згідно з положеннями ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, та визнати частково недійсними розпорядження №633 і свідоцтво про право власності на житло, виданих 13 травня 1996 року Відділом приватизації житла Фонду міського майна Полтавської міської ради на квартиру [ADDRESS] , в частині оформлення права спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] на квартиру, шляхом виключення її із свідоцтва про право власності на житло, котра померла [INFO] . Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 цього Кодексу. При цьому право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника. В даному випадку позовна давність не застосовуються, виходячи із визнання незаконним правового акту органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності позивача. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що строк звернення з позовом до суду не пропущено в частині позовних вимог до Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання частково недійсним розпорядження, свідоцтва про право власності на житло. В частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права [PERSON] на спільну сумісну власність у квартирі [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Відповідно до п.4 ч.1 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав, зокрема є внесення відомостей до Державного реєстру прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зі змісту абзацу другого - третього п.2 ч.1 ст.6 Закону систему органів та суб`єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав становлять: суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації); державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Абзацом другим п.2 ч.1 ст.10 Закону встановлено, що державним реєстратором є нотаріус. Державний реєстратор діє на підставі і в межах повноважень, передбачених Законом, який є спеціальним законом у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Абзацом першим п.6 Порядку №1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. Згідно п.1 ч.2 ст.27 Закону державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Крім того, відповідно до ч.3 ст.26 Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. При вирішенні справи в частині позовних вимог скасувати державну реєстрацію права [PERSON] на спільну сумісну власність у квартирі [ADDRESS] судом також приймається до уваги та обставина, що вимоги [PERSON] пред`явлені до неналежного відповідача, що оцінюється як підстава для відмови в задоволенні позовних вимог скасування державної реєстрації. Судом, зазначене, було роз`яснено в судовому засіданні представнику позивача. До суду клопотання від представника позивача про залучення до участі в справі належного відповідача в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації не надходили. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права [PERSON] на квартиру, оскільки вони пред`явлені до неналежного відповідача.Оскільки до повноважень Управління майном комунальної власності міста не входить реєстрація, чи скасування державної реєстрації права власності. Судові витрати у справі сплачені позивачем при подачі заяви до суду складають 1 816 грн. (а.с.26, 77).

Outcome: partial