Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивачка звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з відповідачки боргу у сумі 80 000 грн. та судових витрат 800 грн. Вимоги мотивує тим, що вона 13.03.2006 року позичила [PERSON] гроші в сумі 80 000 грн., які остання зобов»язувалась повернути до 13.03.2007 року, на підтвердження чого надала розписку. Однак, у встановлений строк борг не повернула, посилаючись на відсутність грошей. В ході розгляду справи 12.12.2013 р. представником позивачки [PERSON] була подана заява зі збільшеним розміром позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідачки борг за договором позики в сумі 80 000 грн. та згідно ст. ст. 625, 1048 ЦК України, інфляційні витрати у розмірі 80 508 грн. 51 коп., 3% річних в сумі 20 803 грн. 41 коп. і проценти за користування позикою у розмірі 80 350 грн. 20 коп., що загалом складає 261 659 грн. 12 коп., та судові витрати (а.с. 197, 198, 203). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позов зі збільшеними вимогами та обставини, викладені у заявах, додатково пояснив, що на час укладення договору позики відповідачка займалась підприємницькою діяльністю, від позивачки гроші отримала у розмірі 80 000 грн., при цьому відповідачка свій вік приховала, а за зовнішнім виглядом не була схожа на неповнолітню особу. Представник відповідачки [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, підприємницькою діяльністю відповідачка не займалась, на момент укладення договору позики [PERSON] було 16 років, тому вона, відповідно до ст. 32 ЦК України, мала неповну цивільну дієздатність, при цьому її батьки [PERSON] та [PERSON], а також орган опіки та піклування Дніпровської райдержадміністрації м. Києва не надавали згоди на укладення вищевказаного договору позики від 13 березня 2006 року, тому вважає даний правочин нікчемним і таким, що не несе ніяких правових наслідків. Крім того, фактично відповідачка від позивачки отримала кошти в сумі 30 000 грн.; розписку на суму 80 000 грн. написала під психологічним тиском. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.10.2013 року до участі у справі було залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, батьків відповідачки [PERSON] та [PERSON] (а.с. 154). Треті особи в судове засідання не з»явились, суду подали письмові заперечення на позов у яких просять розглянути справу без їхньої участі та відмовити у задоволенні вимог, вказують на те, що на момент укладення договору позики 13 березня 2006 року їхній дочці [PERSON] було 16 років, вони про існування такого договору до 19 квітня 2013 року не знали, згоди на його укладення не надавали, тому договір є нікчемним та не несе правових наслідків. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачка 13 березня 2006 року отримала у борг у позивачки кошти в сумі 80 000 грн., які зобов»язувалась повернути до 13 березня 2007 р., про що надала відповідну розписку (а.с. 4). Відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позов [PERSON] до суду був поданий 10.10.2007 року. Сторони у даній справі суду двічі подавали підписані ними мирові угоди, а саме від 31 жовтня 2007 року та від 20 вересня 2011 року (а.с. 11, 24). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2007 року було визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якої: [PERSON] передає належну їй на праві приватної власності нежитлову господарську будівлю загальною площею 214 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] [PERSON] в рахунок боргу; визнати за [PERSON] право власності на нежитлову господарську будівлю загальною площею 214 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] (а.с. 14). В подальшому ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2011 року внесені зміни в ухвалу від 31.10.2007 року про затвердження мирової угоди (а.с. 26). За поданою апеляційною скаргою відповідачки ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2013 року вищевказані ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2007 року про визнання мирової угоди та ухвала від 29.09.2011 р. про внесення змін до ухвали про затвердження мирової угоди скасовані, питання про визнання мирової угоди передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 114, 115, 117, 118). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2013 року у визнанні мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON], відмовлено (а.с. 183, 184). Судом встановлено, що відповідачка народилася [INFO] року (а.с. 40). Договір позики між сторонами укладений 13 березня 2006 року, тобто на час укладення правочину відповідачка досягла 16-річного віку, згоди на позику грошей батьки відповідачки не надавали. Суд не може прийняти заперечення представника відповідачки та третіх осіб з посиланням на те, що договір позики, укладений між сторонами у справі, є нікчемним, тому не несе за собою правових наслідків, оскільки діючим законодавством визначено, що правочин являється нікчемним, якщо він вчинений без схваленння батьків (усиновлювачів) або опікунів саме малолітньою особою (ст. 221 ЦК України). Проте в даному випадку, як зазначено вище, на момент укладення правочину відповідачка була не малолітньою, а неповнолітньою особою. Відповідно до ч. 2 ст. 222 ЦК України, правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. Однак, позов про визнання недійним договору позики від 13.03.2006 року, укладеного між сторонами, не подавався. Суд також критично відноситься до пояснень представника відповідачки про те, що фактично [PERSON] отримувала від позивачки кошти в сумі 30 000 грн., а розписка на суму 80 000 грн. була написана відповідачкою під примусом і психологічним тиском, оскільки дані пояснення не підтвердженні будь-якими належними та допустимими доказами, до того ж, як вбачається із матеріалів справи, відповідачкою визнані обставини отримання коштів за наданою нею розпискою в сумі 80 000 грн., так як вона двічі з позивачкою підписувала мирову угоду (а.с. 11, 24). За вимогами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка свої зобов'язання за договором позики не виконала, оскільки кошти позивачці по даний час повернула. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов»язання. Згідно свідоцтва про шлюб, відповідачка [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 42). Отже, заявлені вимоги в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки коштів за борговою розпискою у розмірі 80 000 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Положення ч. 2 ст. 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивачка, окрім основної суми заборгованості за договором позики, за збільшеними вимогами за період часу з 13.03.2006 р. по 12.12.2013 р. просить також стягнути з відповідачки 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 20 803 грн. 41 коп., інфляційні витрати в сумі 80 508 грн. 51 коп. та проценти за користування позикою у розмірі 80 350 грн. 20 коп., виходячи з облікової ставки НБУ, оскільки договір є безпроцентним. Як зазначено вище, відповідачка позику зобов»язувалась повернути у повному обсязі в строк до 13 березня 2007 року, заява зі зміненими вимогами подана 12.12.2013 року. Враховуючи заперечення представника відповідачки та ті обставини, що позов відповідачкою визнавався, провадження у справі закривалось, до вимог в частині стягнення відсотків та інфляційних витрат підлягає застосуванню строк позовної давності, у зв»язку з чим кошти, відповідно до положень ст. ст. 625 ч. 2; 1048 ч. 1 ЦК України, необхідно стягнути за період часу з 12.12.2010 р. по 12.12.2013 р. включно. Вказаний період з 12.12.2010 р. по день подачі позову зі зміненими вимогами 12.12.2013 року включає 1097 календарних дні. У зв»язку з цим 3 % річних становить 7 205 грн. 10 коп. (80 000 грн. - сума боргу х (3 : 365 : 100) х 1097 - кількість днів). Індекс інфляції складає в сумі 4 143 грн. 43 коп. При обрахунку відсотків за зазначений період суд бере до уваги наступне: з 12.12.2010 р. по 22.03.2012 р., що включає 467 днів, облікова ставка НБУ визначена на рівні 7,75 % річних; з 23.03.2012 р. по 09.06.2013 р., що включає 444 дні, облікова ставка НБУ становить 7,5 %; з 10.06.2013 р. по 12.08.2013 р., що включає 64 дні, облікова ставка НБУ - 7% та з 13.08.2013 р. по 12.12.2013 р., що включає 122 дні, облікова ставка НБУ - 6,5 % річних. Розрахунок відсотків за вказані проміжки часу здійснюється за формулою: сума боргу х (облікова ставка НБУ : 365) х кількість днів : 100. Загальний розмір відсотків становить 17 951 грн. 17 коп. (включає 7 932,57 грн. - за ставкою НБУ 7,75%; суму 7 298,61 грн. за ставкою НБУ - 7,5 %; суму 981,91 коп. за ставкою НБУ - 7% та суму 1 738,08 грн. за ставкою НБУ - 6,5 %). За викладених обставин позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у межах розміру задоволених вимог з відповідачки також підлягає стягненню на користь позивачки сплачений останньою судовий збір в дохід держави в сумі 1 093 грн.

Outcome: partial