Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою якою просить захистити порушені права споживача, а саме стягнути з ПП "Грандфінресурс" на користь [PERSON] збитки у розмірі 35240,50 грн. Свої вимоги мотивує тим, що із візитки позивача, що розповсюджувалися, йому стало відомо про можливість отримати послуги з кредитування за програмою Альянс Україна. Він звернувся до відповідача із бажанням отримати кредит на споживчі цілі. Позивач сплатив страховий платіж, оскільки йому повідомили, що тільки після цього він отримає кредитні кошти. 30.08.2013 року позивач підписав договір, будучі упевненим, що це був договір кредитування. Однак, після сплати комісії позивач кредитні кошти не отримав. 26.09.2013 року від відповідача позивачу надійшла вимога про сплату ще одного платежу, про який не йшла мова із консультантом підприємства. Позивач вважає, що між ним та відповідачем було укладено нікчемний договір. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про слухання справи був повідомлений належним чином, надав до суду заперечення. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши заперечення відповідача, суд вважає необхідним позов задовольнити частково, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 30.08.2013 року було укладено договір, відповідно до якого адміністратор, за згодою учасника, зобов»язується вчинити від імені та за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на отримання учасником грошової суми зазначеної у додатку №1 до даного договору, на умовах діяльності програми «Альянс Україна». Як вбачається із квитанції №30-2008331/С від 30.08.2013 року позивач перерахував на рахунок відповідача 3500 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України підстави недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3 та ст.6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, вказаний закон встановив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Оскільки позивач сплатив кошти не за сам кредит, а за можливість одержання права на купівлю кредитних коштів, відповідач без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю кредиту одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності підприємства. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За викладених обставин із відповідача на користь позивача необхідно стягнути отримані ним від позивача кошти. Згідно наданої квитанції позивач сплатив відповідачу 3500 (три тисячі п'ятсот) гривень, а не 35240,50 гривень, як зазначено у позовній заяві. Оцінюючи в сукупності всі докази у справі суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 3500 гривень. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь Держави необхідно стягнути судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 229,40 гривень. Позивач на підставі ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору.

Outcome: partial