Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнення, просить визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування будинком та домоволодінням за адресою: [ADDRESS]. Зняти відповідачів з реєстрації (виписати) в житловому будинку за вказаною адресою. Позов обґрунтований тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], Харківської області. Відповідачі з червня 2013 року не проживають за вказаною адресою, участі у догляді за будинком не приймають. Позивач має намір подарувати будинок доньці [PERSON] Виходячи з викладеного, а також із положень ст. 71 ЖК України позивач звернувся до суду із даним позовом. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON], подали зустрічний позов до [PERSON], в якому, з урахуванням уточнення, просять усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням будинку [ADDRESS] Харківської області, шляхом вселення відповідачів у даний будинок. Стягнути з [PERSON] кошти, які були сплачені в якості оренди тимчасового житла з 05.05.2013 р. по теперішній час, у розмірі 20000 грн. Стягнути з [PERSON] судові витрати. Зустрічний позов обґрунтований тим, що в травні 2013 року [PERSON], погрожуючи, вигнав [PERSON] разом із дітьми з дому, знаючи, що іншого житла у них немає, в зв'язку з чим відповідач орендувала тимчасове житло. [PERSON] пропонувала позивачу мирно розділити спільне майно, на що отримала відмову, після чого позивач перешкоджає відповідачам проживати у спірному будинку. Позивач та його представник в судовому засіданні свій позов підтримали, проти задоволення зустрічного позову заперечували. При цьому, представник відповідача пояснила, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2003 по 2013 роки. Відповідачу належить 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS], Харківської області. В травні 2013 року відповідач виїхала з даного будинку добровільно. З будинку її ніхто не виганяв. Коли залишала житло відповідач вивезла свої речі, а саме пральну машинку, кухонні меблі, килими. У неї з'явились стосунки із іншим чоловіком. Відповідач пояснив, що ніяких перешкод у користуванні житлом він не створював, замки на житловому будинку не міняв. Відповідач поїхала добровільно. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, але у 2013 році відносини погіршились тому, що позивач зустрів іншу жінку та погрозами вигнав відповідачів з будинку. [PERSON] коли виїжджала забрала свої особисті речі, серед яких були пральна машинка, кухонні меблі тощо. Тривалий час вона не зверталась до органів, уповноважених вирішувати такі спори, оскільки не втратила почуттів до колишнього чоловіка. У 2014 році звернулась до органів МВС та органів опіки стосовно того, що позивач перешкоджає її проживанню у будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що сторони проживали спільно з 2002 року та з 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У лютому 2013 року [PERSON] повідомив відповідачу, що зустрів іншу жінку та переїхав проживати на іншу квартиру, а [PERSON]. сказав, щоб вона виїхала з будинку. Відповідач вирішили піти та 05.05.2013р. поїхала з будинку, переїхала в орендовану квартиру. Коли виїжджала віддала позивачу ключі від будинку. Її виїзд з будинку супроводжувався погрозами з боку позивача, однак в міліцію вона не зверталась. Звернулась у міліцію тільки у квітні 2014 року із заявою, що чоловік перешкоджає їй проживати у будинку. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі. Під час судового розгляду судом встановлено наступне. Сторони проживали разом за адресою: Харківська область, [ADDRESS] з вересня 2002 року без реєстрації шлюбу, що встановлено судом в судовому засіданні та не заперечується жодним із учасників процесу. 21 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, згідно якого відповідачу передано у власність 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], Харківської області. [PERSON], в свою чергу, зобов'язався довічно повністю утримувати [PERSON], надаючи йому необхідне харчування, одяг і забезпечуючи за ним належний догляд та необхідну допомогу. 04 червня 2003 року між сторонами був укладений шлюб, який рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 27.06.2013р. було розірвано. На теперішній час у житловому будинку [ADDRESS], Харківської області зареєстровані: [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач), [PERSON] (відповідач), [PERSON] (спільна дитина сторін). Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників та показання свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов висновку про те, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову належить відмовити з огляду на наступне. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] у поданому позові посилається на ст. 71 ЖК УРСР як на підставу визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд зазначає, що, оскільки відповідачі були зареєстровані у житловому будинку як члени сім'ї позивача, то застосуванню у спірних правовідносинах підлягає ст. 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, під час судового розгляду встановленню підлягає факт відсутності відповідачів у спірному житловому будинку понад один рік, а також причини такої відсутності. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] поїхали зі спірного житлового будинку не пізніше 05.05.2013р., що підтверджено в судовому засіданні поясненнями відповідача [PERSON] Згідно пояснень свідка [PERSON], батька [PERSON], відповідач [PERSON] поїхала зі спірного будинку добровільно, її ніхто не виганяв. На той час у обох сторін вже були нові стосунки. Коли відповідач виїжджала, вона забрала свої речі, які вивозила з будинку наприкінці квітня - початку травня 2013 року. Донька сторін [PERSON] з 2004 року проживає разом із свідком та його дружиною, які доводяться дитині дідусем та бабусею. На початку 2014 року відповідач говорила, що збирається подавати до суду стосовно свого права власності на житловий будинок. Свідок [PERSON], мати [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] поїхала з будинку добровільно, позивач її не виганяв та насильства не застосовував. [PERSON] свідку на той час також нічого не казала з приводу протиправних дій позивача по відношенню до неї. У відповідача на той час вже були нові стосунки із іншим чоловіком. Відповідач [PERSON] на той час мала стосунки із чоловіком та проживала у нього. [PERSON] поїхала на початку травня та вивезла свої речі, а саме меблі, посуд, одяг. Ніяких претензій щодо житлового будинку відповідач не висловлювала. Згідно пояснень свідка [PERSON], яка є подругою [PERSON], остання поїхала з будинку самостійно, оскільки позивач знайшов іншу жінку. Відповідач розраховувала повернутись. Коли виїжджала, вона вивезла свої речі, але вона не бажала виїжджати. Протягом часу проживання [PERSON] в орендованій квартирі у неї були стосунки з іншим чоловіком. Свідок [PERSON], яка раніше була подругою відповідача [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] поїхала з будинку самостійно, оскільки у кожного зі сторін з'явились нові стосунки. Відповідач не хотіла їхати, хотіла зберегти сім'ю. Коли виїжджала, відповідач забрала свої особисті речі, пральну машинку та кухонні меблі. Свідку не відомі випадки, коли відповідач бажала повернутись до будинку, а їй хтось заважав це зробити. Аналізуючи викладені показання свідків, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] поїхали з будинку самостійно та добровільно в зв'язку з особистими обставинами, які, при цьому, не перешкоджали на той час відстоювати свої права користування будинком, однак ніяких дій щодо захисту своїх прав відповідачами вчинено не було. Доказів наявності протиправних дій з боку власника будинку [PERSON] стосовно відповідачів, якими б чинились перешкоди їм у проживанні в спірному будинку, відповідачами суду не надано. Той факт, що відповідачі не проживають у спірному житловому будинку з травня 2013 року підтверджується також актом квартального комітету № 55 від 07.12.2014р. (а.с. 148). Відповідач 11.06.2014р. зверталась до Люботинського міського суду Харківської області із позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на частину спірного житлового будинку в порядку поділу спільного майна, набутого за час проживання однією сім'єю, однак рішенням суду від 28.07.2014р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09.10.2014р., в задоволенні позову було відмовлено. Крім того, суд звертає увагу, що позов про визнання права власності поданий [PERSON] 11.06.2014р., тобто більше ніж через рік після того, як вона поїхала зі спірного будинку. Також суд відхиляє посилання відповідача на те, що вона зверталась до органів внутрішніх справ та органів опіки стосовно того, що позивач їй чинить перешкоди у користування житлом, виходячи з наступного. За зверненням [PERSON] до Люботинського ВМ Харківського РВ ГУ МВС України про вжиття заходів до колишнього чоловіка, який погрожує та не дає їй та дітям проживати у спірному будинку, органом внутрішніх справ було складено висновок від 03.05.2014р. (а.с. 40). Разом із тим, з даного висновку суд вбачає, що органом внутрішніх справ не було встановлено неправомірності дій [PERSON] по відношенню до [PERSON] та її дітей. В даному висновку викладені пояснення [PERSON] та опитаного телефоном [PERSON], який пояснив, що відповідач залишила будинок сама, ніяких погроз їй позивач не висловлював. Інших обставин при проведенні перевірки не встановлено. Стосовно звернення відповідача до органу опіки суд зазначає, що відповідачем не надано суду доказів того, що за даним зверненням прийнято якесь рішення, яким встановлено протиправність дій [PERSON] Таким чином, [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів того, що вона протягом строку своїй відсутності у житловому будинку [ADDRESS], Харківської області, вживала належних заходів щодо повернення до будинку, а позивач [PERSON] перешкоджав їй у вселенні. Тобто, відповідачем не доведено поважності причин відсутності у спірному будинку більше одного року. Крім того, відповідачем не спростовано показання свідків та інформацію актів квартального комітету стосовно того, що її донька [PERSON] проживає в іншому місці з чоловіком, а спільна донька сторін [PERSON] проживає разом із батьками позивача за адресою [ADDRESS] Суд зазначає, що [PERSON] згідно договору довічного утримання є власником тільки 1/2 частини житловому будинку [ADDRESS], Харківської області, в зв'язку з чим суд дійшов висновку про те, що позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним будинком підлягає задоволенню тільки щодо частини будинку, яка належить позивачу. Стосовно позовних вимог [PERSON] про зняття відповідачів з реєстрації суд зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналізуючи викладену норму, суд дійшов висновку, що рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, яке набрало законної сили, саме по собі є підставою для зняття з реєстрації осіб, які там зареєстровані, виходячи з чого вимоги про зняття відповідачів з реєстрації не підлягають задоволенню. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування 1/2 частиною житлового будинку [ADDRESS], Харківської області, що належить позивачу, із відмовою в задоволенні решти позовних вимог, а зустрічний позов не підлягає задоволенню. Судові витрати згідно ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial