Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача заборгованість з виплати заробітної плати за квітень 2019 року у розмірі 3505,67 грн., суми, належні до виплати за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 19492,88 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн., зобов`язати відповідача повернути трудову книжку. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що з 01.02.2019 року по 16.04.2019 року перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] , де працювала продавцем. Співбесіду та прийом на роботу провела старший продавець [PERSON] , якій вона передала трудову книжку, яка сказала, що все оформить. 15.04.2019 року позивач повідомила старшого продавця [PERSON] , що йде на лікарняний, оскільки в неї захворіла дитина, однак [PERSON] почала її ображати, у зв`язку з чим 16.04.2019 року вона подала заяву про звільнення з роботи, в подальшому 24.04.2019 року передала лист непрацездатності і відповідно попросила розрахуватись та повернути трудову книжку з відповідним записами, на що [PERSON] повідомила, що нічого їй не віддасть, оскільки вона не реалізувала товари, вартість яких вона має оплатити, розрахунку не провели, а пізніше ФОП [PERSON] припинив свою діяльність. Таким чином, після її звільнення відповідач, порушуючи норми трудового законодавства, не виплатив заробітну плату за квітень 2019 року на суму 3505,67 грн., суми, належні до виплати за невикористану відпустку. Порушенням її трудових прав відповідачем їй завдано моральної шкоди у розмірі 5000 грн., яка виражається у глибоких переживаннях, зокрема, за належне утримання і забезпечення її малолітньої дитини, оскільки вона є одинокою матір`ю та не має підтримки. Оскільки розрахунок не був з нею проведений з вини відповідача, вважає що відповідач повинен виплатити середній заробіток за 68 днів затримки розрахунку в сумі 19492 грн. 88 коп. Ухвалою суду від 19 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 19 липня 2019 року. 12 липня 2019 року від відповідача [PERSON] отримано судом відзив на позовну заяву, в якому позов визнав частково, зокрема, щодо вимоги про стягнення заробітної плати в сумі 2822 грн., до якої входить нарахована заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку. Щодо інших вимог позов не визнав, просить відмовити у їх задоволенні. Вказав, що трудову книжку він повернув позивачу 01.02.2019 року після внесення записів про прийняття на роботу, оскільки трудова книжка зберігається у працівника. Зазначив, що 16.04.2019 року звільнив позивача на підставі її заяви за ст.38 КЗпП, оскільки законодавством це не заборонено, про розрахунок позивач не зверталась, тому його вина у невиплаті заробітної плати відсутня, також, тому просить відмовити у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не наведено достатніх і переконливих підстав, що підтверджують завдання моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у ньому. Також, пояснила, що відповідача вона особисто не знає, усі документи та заробітну плату вона отримувала від старшого продавця [PERSON] , трудову книжку також передала їй. Трудова книжка була нова, ніяких записів у ній не було, однак, дану трудову книжку їй не було повернуто. Наказу про звільнення вона не отримала, безпосередньо до ФОП [PERSON] за розрахунком не зверталась, жодних звернень та листів не направляла. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить задовольнити позов з підстав, що роботодавець несе відповідальність за порушення трудового законодавства. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково відповідно до викладених у відзиві заперечень. Вказав, що вини відповідача у затримці розрахунку немає, оскільки позивач до нього не зверталась за розрахунком, відповідачем будь-яких листів з приводу розрахунку позивачу не направлялось. Зазначив, що відносно видання наказу про звільнення йому як представнику нічого невідомо, підтримує позицію відповідача, який визнає, що звільнив позивача 16.04.2019 року, про звільнення позивача свідчать документи, що містяться у матеріалах справи. Вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина 1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивач у період з 01 лютого 2019 року працювала у відповідача ФОП [PERSON] на посаді продавця, що підтверджується наказом (розпорядженням) від 31.01.2019 року (а.с. 29) та трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 01.02.2019 року. Згідно умов даного договору оплата праці становить 4300 грн. на місяць, графік роботи 7 днів робочих та 7 днів вихідних. При цьому сторони мають право встановлювати сумарний облік робочого часу за рівний період (місяць, квартал, тощо). Тривалість робочого дня не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень (а.с. 4-5). 31 січня 2019 року ФОП [PERSON] було подано до органів ДФС повідомлення про прийняття на роботу працівника(а.с. 27-28). За період роботи позивача їй нараховувалась заробітна плата відповідно до індивідуальних відомостей про позивача з Пенсійного фонду України (форма ОК-5) за 2019 рік, а саме: лютий 4300 грн., березень 4300 грн., квітень 3505,67 грн., з травня по червень нарахування не проводились (а. с. 7-8). 15 квітня 2016 року позивачка на ім`я [PERSON] подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 16.04.2019 року. У табелі обліку робочого часу ФОП [PERSON] за квітень 2019 року зазначено про звільнення [PERSON] з 16.04.2019 року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та визнано відповідачем, що позивач [PERSON] була звільнена з роботи на підставі її заяви з 16.04.2019 року відповідно до ст. 38 КЗпП України. Однак, у день звільнення станом на 16.04.2019 року відповідачем не було виплачено позивачеві належні їй до виплати суми 3505,67 грн., а саме: нараховану заробітну плату за виконану нею роботу за квітень 2019 р. в сумі 2764,29 грн. та нараховану компенсацію за невикористану відпуску, що становить 741,38 грн., відповідно до індивідуальних відомостей про позивача з Пенсійного фонду України (форма ОК-5) за 2019 рік, розрахункового листка за квітень 2019 року та розрахунком за невикористану відпустку (а.с. 33, 34). Також, встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач у день звільнення не працювала. Станом на час розгляду справи заборгованість з виплати нарахованої заробітної плати не виплачена позивачеві. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Ч. 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства по оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної з нього заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем вище вказаних вимог законів України дотримано не було, була нарахована, але не виплачена заробітна плата [PERSON] за квітень 2019 року в сумі 2764,29 грн., остаточний розрахунок при звільненні не проведений, чим було порушено право позивача на оплату праці, внаслідок чого станом на теперішній час існує заборгованість по виплаті заробітної плати 2764,29 грн. Тому позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Ч. 1 ст. 74 КЗпП України, ч. ч. 1, 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 75 КЗпП України, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно наданого відповідачем розрахункового листка за квітень 2019 року та розрахунком за невикористану відпустку (а.с. 33, 34) компенсація за невикористані позивачем 5 календарних днів щорічних основних відпусток за період роботи позивача з 01.02.2019 р. по 16.04.2019 р. становить 741,38 коп., виходячи з розрахунку: середньоденний заробіток - 148,28 грн. * 5 днів = 741,38 грн. Вказаний розрахунок суми невикористаної відпустки не заперечувався сторонами та позивачем не надано іншого розрахунку, тому суд вважає, що позивачеві у день звільнення 16.04.2019 р. повинна була бути виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку в сумі 741,38 грн., яка на станом на час розгляду справи відповідачем не виплачена. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про оплату праці» мінімальними державними гарантіями в оплаті праці є, зокрема, оплата щорічних відпусток. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем вище вказаних вимог КЗпП України та законів України дотримано не було, остаточний розрахунок при звільненні не проведений, було порушено право позивача на оплату праці, внаслідок чого станом на теперішній час існує заборгованість по виплаті [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток. Тому позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Як було встановлено в судовому засіданні, всупереч вимогам ст. 115, 116 КЗпП України, відповідач у день звільнення позивача (16.04.2019 року) не здійснив з останньою всіх розрахунків: не виплатив нараховану заробітну плату, грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток за період роботи позивача. На час розгляду справи відповідач так остаточно і не розрахувався з позивачем, і відповідно не перерахував їй належні їй до виплати суми, хоча така вимога була пред`явлена шляхом подання позовної заяви до суду і спір про їх розмір відсутній, оскільки визнаний відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. П. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства по оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність. Враховуючи вказані положення законодавства та факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні на момент ухвалення даного рішення, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 74 дні з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 17.04.2019 року по день ухвалення рішення суду. При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Формула для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачена у п. п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100, і є наступною: розмір середньоденної заробітної плати помножений на кількість робочих днів затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата визначається так: сума зарплати за 2 місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата, поділена на кількість відпрацьованих робочих днів за 2 місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідачем був проведений розрахунок розміру середнього заробітку, відповідно до якого розмір середньоденного заробітку позивача становить 148,28 грн. (а.с. 34), оскільки за лютий 2019 рік нею відпрацьовано 28 днів, за березень 2019 року - відпрацьовано 30 днів, тобто 4300+4300 / (28+30) =148,28 грн., суд вважає даний розрахунок вірним. Сторонами не було подано доказів щодо графіку вихідних та робочих днів за період затримки розрахунку, тому судом проведений розрахунок середнього заробітку з урахуванням кількості робочих та вихідних днів у 2019 році, затверджених розпорядженням КМ України від 10 січня 2019 р. № 7-р., квітень -2 робочі дні, травень -22, червень 18, липень 23, серпень -9, разом 74 дні * 148,28 грн. = 10972,72 коп. Суд не приймає до уваги наданий позивачем розрахунок компенсації за невикористані відпустки в сумі 19492,88 грн. як такий, що не відповідає встановленим обставинам справи та вимогам п. п. 2, 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08 лютого 1995 року, оскільки кількість вказаних у ньому відпрацьованих позивачем днів/годин - 16+14 днів, не підтверджений належними доказами. Також, суд відкидає заперечення відповідача про відсутність його вини у невиплаті позивачу сум, що підлягали виплаті при звільненні, оскільки ним не виконаний передбачений ст.116 КЗпП України обов`язок роботодавця письмово повідомити працівника про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, крім того, відсутність такої вини не доведено належними та допустимими доказами. Суд вважає підставними та такими що підлягають до часткового задоволення позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди за порушення прав позивача, виходячи з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про відшкодування заробітної плати на користь звільненого працівника за час затримки розрахунку. Оскільки судом встановлено факт тривалого порушення трудових прав позивача у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та невиплати заробітної плати в період роботи, суд вважає, що зазначені обставини призвели до вимушених змін у її життєвих стосунках і такі дії є втручанням у право на майно, тому є підстави для відшкодування моральної шкоди. Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 461/6803/16-ц. П. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема, невиплати йому грошових сум), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Outcome: partial