Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Своїм позовом до суду [PERSON] просила винести рішення, яким поновити місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі і поновити її на роботі згідно укладеного трудового договору на роботу швачкою з 19.08.2013 року, стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату за період з 19.08.2013 року по час звільнення 15.11.2013 року, та за час вимушеного прогулу з 15.11.2013 року по час поновлення на роботі в сумі 7052 гривні, а також стягнути з відповідача на її користь 3000 гривень моральної шкоди та витрати за надання правової допомоги в сумі 1500 гривень. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з 22 липня 2013 року працювала швачкою в пошивочному цеху ТОВ «Діаннет», юридична адреса якого зареєстрована по вул. Гагаріна, 2 м. Тульчин, Вінницької області, засновник товариства [PERSON], директор [PERSON]. Пошивочний цех, куди вона була прийнята на роботу, знаходиться в селі Городківка Крижопільського району по вул. Леніна, 25. Разом з нею відповідач прийняв до цеху ще двадцять чотири швачки. Як їй стало відомо під час кримінального провадження, за яким вона являється потерпілою, що відкрито 19 листопада 2013 року за ст. 175 КК України (невиплата заробітної плати) розслідується слідчим Крижопільського РВ УМВС, згідно наказу № 4 від 19 серпня 2013 року, вона була прийнята на роботу до відповідача ученицею швачки в пошивочний цех з 19.08.2013 року. Таким чином, відповідно до ст. 23 КЗпП України, між нею та роботодавцем було укладено безстроковий трудовий договір на невизначений термін, і як запевняв представник відповідача, заробітна плата в будь-якому випадку буде не менше ніж мінімальна, встановлена законом. Згідно наказу № 5 від 01 вересня 2013 року вона була переведена з учениці швачки на посаду швачки в пошивочний цех. Згідно наказу № 7 від 15 листопада 2013 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України. З жодним із зазначених наказів позивач не була ознайомлена, заяву про звільнення з роботи за власним бажанням відповідачу не подавала і звільнена з роботи незаконно, що також є кримінальним злочином передбаченим ст. 172 КК України (грубе порушення законодавства про працю). Трудову книжку була змушена отримати у відповідача 25.12.2013 року, так як у неї були підстави за вказаних обставин сумніватись в її збереженні у відповідача. Будь-яких розрахункових при звільненні вона від відповідача не отримала. Під час проведення досудового слідства у справі їй стало відомо, що на роботу вона оформлена відповідачем фіктивно, незважаючи на те, що відповідачу нею було надано трудову книжку, в якій ним зроблено відповідні записи про роботу в ТОВ «Діаннет». Однак, облік робочого часу відповідачем не проводився, заробітна плата виплачувалась відповідачем «з кишені», епізодично і без належно оформлених відомостей на її виплату, а за її підписом про отримання суми на папірцях. Нарахування заробітної плати бухгалтерією відповідача не проводилось, так як не проводилась сплата відповідачем страхових внесків у відповідні фонди, в тому числі на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, у зв'язку з чим період роботи у відповідача не зарахований до її трудового стажу. За період роботи позивачем було отримано від відповідача суми: 100 грн., 240 грн., 500 грн. та 350 грн. - вже після відкриття кримінального провадження, за відомістю яку дали для підпису через кілька днів після виплати. Таким чином відповідачем виплачено позивачу за час роботи у нього «заробітну плату» в сумі 1190 грн. Виходячи з розмірів встановленої законом мінімальної заробітної плати, відповідач повинен виплатити позивачу заробітну плату з 01 серпня 2013 року по 01 грудня 2013 року (4 місяці) виходячи із встановленого розміру мінімальної заробітної плати 1147 гривень, що за 4 місяці складає 4588 грн., а з 01.12.2013 року по 01.03.2014 року (3 місяці) виходячи із встановленої з 1.12.2013 року мінімальної заробітної плати 1218 грн., що за 3 місяці складає 3654 грн., всього 8242 грн. Всього відповідачем виплачено 1310 грн. Таким чином, станом на 01.03.2014 року відповідач повинен виплатити їй заробітну плату в сумі 7052 грн. Моральну шкоду позивач оцінює в 3000 гривень. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, [PERSON] пояснила, що з 19.08.2013 року була прийнята на роботу до відповідача, заяву на звільнення не писала, трудову книжку отримала 25.12.2013 року. Просила стягнути з відповідача нараховані виплати по 01.03.2014 року. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Позивач наполягала на задоволенні своїх вимог і просила про постановлення заочного рішення. Дане клопотання суд задовольнив. Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, суд вважає, що вимога [PERSON] про поновлення на роботі підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає за можливе поновити строки звернення позивача до суду, оскільки вважає, що його порушено позивачем з поважних причин, а відповідач не дивлячись на неодноразові запити суду, не надав інших доказів. Також відповідачем не надано будь-яких доказів, які б заперечували вимоги позивача. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З 19 серпня 2013 року [PERSON] була прийнята на роботу в пошивочний цех ТОВ «Діаннет», працювала швачкою в селі Городківка Крижопільського району по вул. Леніна, 25. Згідно наказу № 4 від 19 серпня 2013 року вона була прийнята на роботу до відповідача ученицею швачки в пошивочний цех з 19.08.2013 року. Таким чином, відповідно до ст. 23 КЗпП України, між нею та роботодавцем було укладено безстроковий трудовий договір на невизначений термін, і як запевняв відповідач, заробітна плата в будь-якому випадку буде не менше ніж мінімальна, яка встановлена законом. Згідно наказу № 5 ТОВ «Діаннет» від 01 вересня 2013 року [PERSON] була переведена з учениці швачки на посаду швачки в пошивочний цех. Згідно наказу № 7 від 15 листопада 2013 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України. Однак, позивач не була ознайомлена із вказаними наказами, заяву про звільнення з роботи за власним бажанням відповідачу не писала і не подавала. Трудову книжку отримала 25.12.2013 року. Будь-яких розрахункових при звільненні вона від відповідача не отримувала. Однак, вже після відкриття кримінального провадження від відповідача були отримані суми: 100 грн., 240 грн., 500 грн. та 350 грн. Таким чином відповідачем виплачено позивачу за час роботи у нього «заробітну плату» в сумі 1190 грн. Згідно ст. 95 КЗпП України, мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Таким чином, згідно умов безстрокового трудового договору, роботодавець повинен був забезпечити позивача роботою і виплачувати заробітну плату не менше мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України. Відповідно до ст. 110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати відповідач повинен був повідомити позивача про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати, суму заробітної плати, що належить до виплати. А відповідно вимог ст. 115 КЗпП України, відповідач повинен був виплачувати заробітну плату у рівні проміжки часу не рідше ніж двічі на місяць. Статтею 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону. Відповідно до ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, однак як стверджує позивач, такої заяви вона не писала та власника про це не просила. Відповідач до суду не з'явився, не надав належних доказів про те, що позивач була звільнена з роботи за власним бажанням у відповідності до чинного законодавства. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виходячи з розмірів встановленої законом мінімальної заробітної плати, відповідач повинен виплатити позивачу заробітну плату з 01 серпня 2013 року по 01 грудня 2013 року (4 місяці) виходячи із встановленого розміру мінімальної заробітної плати 1147 гривень. Таким чином за 4 місяці мінімальна заробітна плата складає 4588 грн., а з 01.12.2013 року по 01.03.2014 року (3 місяці) виходячи із встановленої з 01.12.2013 року мінімальної заробітної плати 1218 грн., що за 3 місяці складає 3654 грн., всього 8242 грн. Всього відповідачем виплачено 1190 грн. Таким чином, станом на 01.03.2014 року відповідач повинен виплатити їй заробітну плату в сумі 7052 грн. (8242 - 1190). Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд з виходив з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та із врахуванням критеріїв, встановлених Пленумом Верховного Суду України № 4 від 31.03.05 року Суд прийшов до переконання в тому, що саме з вини відповідача звільнення було незаконним. Отже, суд вважає, що порушення законних прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Приймаючи до уваги ступінь вини відповідача, характер моральних страждань, яких зазнала позивачка, а також вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме: в сумі 500 грн. Доказів про судові витрати, пов'язані з наданням правової допомоги, позивачем не надано, тому в задоволенні даної частини позовних вимог слід відмовити. Враховуючи наведене,

Outcome: partial