Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Позовна заява вмотивована тим, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який надалі рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 червня 2013 року було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідач з народження сина ігнорував свої обов`язки відносно сім`ї та піклувався виключно про свої інтереси та комфорт. Після припинення подружніх стосунків в 2013 році відповідач зрідка відвідував сина, а з часом взагалі не виявляв бажання спілкуватись. Відповідач не витрачав на сина жодних коштів, зверх тих аліментів, які він сплачував позивачці, а саме в 2013 році [PERSON] сплачував аліменти на утримання сина в розмірі 300 грн. в місяць, з травня 2014 по листопад 2015- 500 грн., щомісячно, з грудня 2015 по січень 2017 - 700 грн., з лютого 2017 по листопад 2017 - 800 грн., з грудня 2017 по жовтень 2018 - 1000 грн. Спільний син часто хворіє на гострі респіраторні захворювання, які часто ускладнюються гострими отитами, гострими аденоїдитами. Перебуває на диспансерному обліку в ЛОР лікаря з діагнозом: хронічний компенсований тонзиліт, аденоїдні вегетації І-ІІ ст. В листопаді 2014 року [PERSON] проходив стаціонарне лікування в Київській міській психоневрологічній лікарні № 2. Дитині було поставлено діагноз: розлад експресивного мовлення в формі загального недорозвитку мовлення (ЗНМ) III рівня, дизартрії середнього ступеня важкості. Протягом 2013-2018 р.р. відповідач не надав жодної допомоги в лікуванні сина, оздоровленні, розвитку та навчанні. Жодного разу він не допоміг фінансово в придбанні ліків, діагнози дитини він не визнавав і не визнає до сьогодні, жодної фінансової допомоги в логопедичному лікуванні сина відповідач не надавав. Позивачка маючи намір вирішити питання, щодо забезпечення дитини, час від часу телефонувала відповідачу, однак спроби вирішити питання в позасудовому порядку виявились марними. Наразі відповідач сплачує аліменти у розмірі 1000 грн., участі в додаткових витратах жодним чином не приймає. Таким чином, позивачка вимушена звернутись до суду із позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Ухвалою судді від 01.11.2018 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою судді від 08.05.2019 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Ухвалою судді від 25.11.2020 було залишено без задоволення заяву [PERSON] про залишення без розгляду частини позовних вимог до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, в частині позбавлення батьківських прав. В судовому засіданні позивачка та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали частково, просили відмовити в частині позовних вимог, щодо позбавлення батьківських прав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, надаючи пояснення посилались на обставини, що викладені в поданому 06.12.2018 відзиві на позовну заяву. Відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення з нього додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 1253, 00 грн. Свою позицію мотивує тим, що належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи підтверджується сума 1253, 00 грн. , тобто Ѕ від 2506, 00 грн., витрачених позивачем на лікування спільного сина. При цьому, відповідач заперечує, щодо іншої частини позовних вимог посилаючись на те, що дуже любить свого сина, має бажання турбуватись про нього, брати участь у його розвитку. Обмежена участь батька у житті сина пов`язана виключно із конфліктним характером відносин з позивачкою, перешкоджанням з боку позивачки у вільному спілкуванні відповідача з малолітнім сином. Також, є безпідставними посилання позивачки на те, що відповідач не приймає участі у вихованні та додаткових витратах на дитину, оскільки під час кожної зустрічі з сином відповідач намагався максимально задовольнити бажання дитини, зокрема відвідування океанаріуму, атракціонів. Кожна зустріч з сином закінчувалась покупкою (планшет з дитячими розвиваючими програмами, взуття, електронний конструктор). Слід врахувати, що відповідач належним чином виконує свій обов`язок, щодо сплати аліментів на утримання сина. Крім того, [INFO] у відповідача народилась донька - [PERSON] , яка проживає разом з відповідачем та знаходиться повністю на його утриманні. Також, на утриманні відповідача перебувають: його непрацездатна матір, [PERSON] , 1942 р.н., яка є пенсіонеркою, ветераном праці, дитиною війни, має слабке здоров`я, внаслідок чого часто хворіє, потребує постійно ліків і піклування, а також цивільна дружина та матір другої дитини Відповідача - [PERSON] , яка перебуває у відпустці з догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Таким чином, вимоги позивачки в частині збільшення розміру аліментів мають бути залишені судом без задоволення, як і вимога, щодо стягнення з нього на користь позивачки більшості витрат. До позовної заяви також не долучено будь -яких належних доказів, які б підтверджували потребу малолітньої дитини [PERSON] у застосуванні лікарських препаратів. Отже, надавши аналіз наявних у справі доказам, відповідач вбачає відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем неналежно сформовано доказову базу. В судове засідання представник третьої особи не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. В ході розгляду справи звернулись до суду із заявою про здійснення розгляду справи у відсутності їх представника, одночасно надавши суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Заслухавши пояснення сторін та учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2013 року, було розірвано. Сторони по справі мають спільного малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с № 3191) Відповідно до вимог ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з вимогами ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як вбачається з характеристики Директора школи І-ІІІ ступенів № 294 Деснянського району м. Києва, [PERSON] навчається в даній школі з першого класу, фізичний розвиток дитини відповідає віковій нормі. До школи приходить завжди охайний, домашні завдання виконує сумлінно. Вихованням дитини займається мама, в свою чергу батько дитини не бере участі у вихованні дитини, батьківські збори не відвідує. Для повного та всебічного розгляду справи в судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В суді свідок [PERSON] показала, що є хрещеною [PERSON] , вихованням дитини займається [PERSON] , відповідача не бачила років 10 (десять), а тому не знає чи приймав він участь у житті дитини. [PERSON] при особистому спілкуванні виявляв бажання бачитись з батьком. Свідок [PERSON] показала, що після реєстрації шлюбу відносини у позивачки та відповідача не склались, відповідач нехтував інтересами сім`ї, відмовляв у матеріальній допомозі на лікування дитини, не приймав участі в оздоровленні дитини. Зі слів [PERSON] знає, що батько вітає його зі святами по телефону, не дарує подарунків. В суді свідок [PERSON] показала, що відповідач приходиться їй колишнім зятем, від виховання та утримання дитини він, як батько самоусунувся. [PERSON] хворіє, внаслідок чого потребує матеріальної допомоги, яку вони з чоловіком, як дідусь та бабуся намагаються надати [PERSON] , докладають зусиль щоб отримати пільгові путівки для оздоровлення дитини. Після звернення [PERSON] до суду відповідач змінив поведінку та вимагає побачень з дитиною. При цьому, на чисельні прохання про допомогу відповідач не реагує. Онук розповідає, що вони зустрічались з батьком, але при зустрічі останньому зателефонували, внаслідок чого він поїхав. Наразі [PERSON] не хоче приймати допомогу від відповідача та спілкуватись з ним. В 2019-2020 р.р. свідку не відомо чи відбувались зустрічі дитини з батьком. Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, станом на 01.11.2018 у [PERSON] відсутня заборгованість зі сплати аліментів Згідно положень п.п.2, 3 ст. 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абзацу першого ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. Пунктом другим частини першої ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789- XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснює, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, а ін.), що надані батьками до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної Постанови роз`яснює, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Пункт 17 зазначеної Постанови роз`яснює, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Як вбачається з Висновку від 25.04.2019 № 102/03/37-3401, наданого Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 18.04.2019 № 7) вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення [PERSON] , від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина позивачем не надано. Крім того, судом прийнято до уваги ту обставину, що в ході розгляду справи позивачка просила залишити без розгляду вимогу в частині позбавлення відповідача батьківських прав. Що стосується вимоги про збільшення розміру аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , з ј частини від отримуваного ним заробітку (доходів) до 1/3 частини отримуваного ним заробітку (доходів), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, та стягнення з відповідача компенсації Ѕ частини додаткових витрат на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , за період з 2016 по 2018 рік, в розмірі 19 844, 23 грн., суд дійшов наступних висновків. 17.06.2013 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-3447/13 за яким на підставі рішення суду від 17.06.2013 стягуються з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30 травня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач просила змінити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.06.2013 року на користь [PERSON] , на утримання дитини спільного сина - [PERSON] , [INFO] , збільшивши їх розмір до 1/3 частини отримуваного ним заробітку (доходів), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовими рішеннями або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Положення ст.192 Сімейного кодексу України регулює зміну розміру аліментів, тобто їх зменшення або збільшення. У частині 1 ст.192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Таким чином, підставою для збільшення розміру стягнутих аліментів, є перелік обставин, за яких суд може винести рішення. Як вбачається з матеріалів справи на утриманні відповідача перебуває ще одна малолітня дитина - донька [PERSON] , [INFO] , та дружина, що наразі перебуває у відпустці по догляду за дитиною. При цьому, судом не прийнято в якості доказу твердження відповідача, що на його утриманні перебуває його матір - [PERSON] , 1942 р.н., що досягла пенсійного віку та потребує матеріальної допомоги, оскільки належних та допустимих доказів на доведення даних обставин стороною відповідача суду не надано. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивача про необхідність стягувати аліменти у розмірі 1/3 частки від заробітку платника не можуть бути покладені в основу задоволення даної вимоги, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу про зміну матеріального стану відповідача в бік покращення, або ж зміни її матеріального стану в бік погіршення, а відтак, суд, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що спільний син - [PERSON] , [INFO] , знаходиться під медичним спостереженням працівників КНП «ЦПМСД № 1» Деснянського району м. Києва з 2014 року по теперішній час; хлопчик часто хворіє на гострі респіраторні інфекції, які часто ускладнюються гострими отитами, гострими аденоїдами. Перебуває на диспансерному обліку в ЛОР - лікаря з діагнозом: Хронічний компенсований тонзиліт, Аденоїдні вегетації І-ІІ ст.; з 07.11.2014 по 05.12.2014 знаходився на стаціонарному лікуванні в Київській психоневрологічній лікарні № 2. Дитині було поставлено діагноз: розлад експресивного мовлення в формі загального недорозвитку мовлення (ЗНМ) ІІІ рівня, дизартрії середнього ступеня важкості. За змістом позовних вимог в частині компенсації додаткових витрат позивачка посилається те, що за період з 2016-2018 р.р. витратила на лікування та оздоровлення сина, а також на забезпечення його одягом та взуттям 39, 688, 46 грн., тому з відповідача просить стягнути компенсацію у вигляді Ѕ вказаної суми. В якості доказів надає копії квитанцій та медичної документації. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. У п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року роз`яснено, що відповідно до ст. 185 СК України до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У зв`язку із особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати, тому розмір додаткових витрат, що стягується, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат. До особливих обставин, з якими законодавець пов`язує стягнення додаткових витрат на дитину, відносяться ті обставини, що пов`язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо. Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, враховуючи наявність виняткових обставин, що тягнуть за собою додаткові витрати на утримання дитини, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача Ѕ частини понесених позивачкою додаткових витрат, що в підсумку складає 16843,88 грн., та підлягає до стягнення з відповідача [PERSON] .. При цьому, здійснюючи перерахунок понесених позивачкою додаткових витрат, судом не прийнято до уваги копії фіскальних чеків та квитанції про понесення додаткових витрат на одяг та взуття для дитини, а також квитанції, що були двічі долучені позивачкою в обгрунтування заявленої суми. Разом з тим, судом не прийнято до уваги також заперечення відповідача щодо тих обставин, що подані позивачкою докази щодо відшкодування 1/2 від вартості путівок на базі відпочину за період 29.06.2017 року - 12.07.2017 року, 14.07.2017 року - 27.07.2017 року, 01.07.2018 року - 14.07.2018 року, 16.07.2018 року - 29.07.2018 року, загальною вартістю 7628,71 грн., враховуючи що позивачем до позову долучено копію квитанції № 0560 від 22.04.2016 року на суму 5550,00 грн. із призначенням платежу «за дитячу путівку № 80 на другу зміну оздоровчого сезону «Літо- 2016», копію самої путівки № 80 від 22.04.2016 року, та відповідний договір від 22.04.2016 року не є належними доказами, оскільки долучаючи дані докази до своєї позовної заяви, позивачка не заявляє відповідних вимог про відшкодування витрат на перебування дитини у дитячому таборі за період часу з 17.06.2016 року по 04.07.2016 року. Крім того, не прийнято до уваги твердження відповідача щодо тієї обставини, що з долучених до позову документів - путівки № 04, путівки № 08, путівки № 07 неможливо встановити хто саме відпочивали на базі відпочинку, адже у відповідних документах зазначені лише ініціали осіб, які у позивачки та малолітньої дитини є ідентичними ( [PERSON] ). До позовної заяви долучено квитанції до прибуткового касового ордеру № 5261 від 15.06.2018 року та № 5262 від 15.06.2018 року, з яких вбачається, що грошові кошти у сумах 34,44 грн. та 4132,00 грн., відповідно, прийнято від громадянки [PERSON] , яка не є стороною по даній справі, а тому зазначені документи також не можуть вважатися доказами здійснення витрат позивачки на оздоровлення малолітньої дитини у період часу з 01.07.2018 року по 14.07.2018 року. Дві інші квитанції до прибуткового касового ордеру № 5260 та 5259 від 15.06.2018 року підтверджують факт придбання путівки до бази відпочинку «Сонячна» на період часу з 16.07.2018 року о 29.07.2018 року матір`ю позивачки - [PERSON] , дані путівки № 07 не дають можливості достовірно встановити на кого саме вона була оформлена - на позивача або на дитину, оскільки вказані твердження не знайшли свого обгрунтування під час розгляду справи судом та спростовуються показами допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] .. При цьому твердження відповідача, що долучені позивачкою до позовної заяви документи не містять відомостей про те, що придбання путівок до бази відпочинку « [INFO] » було необхідне у зв`язку з наявними хворобами малолітньої дитини, [PERSON] , або іншими особливими обставинами, суд не приймає в якості доказу, оскільки приходить до висновку, що позивачкою дані дії здійснювались виключно в інтересах малолітньої дитини, а саме з метою оздоровлення спільного сина сторін у справі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надала належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина та збільшення розміру стягнутих на утримання дитини аліментів, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу для задоволення позову частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, суд ухвалює рішення про часткове задоволенні вимог позивачки. Суд, також, вважає необхідним роз`яснити сторонам, що побудова сімейних відносин має здійснюватись на почуттях любові і поваги, взаємодопомоги і підтримки. Сторони не повинні поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявити справжню турботу, реалізувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 704, 80 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial