Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

У грудні 2016 року ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні, вселення, виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування, посилаючись на те, що 19 квітян 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-009/133/2007. Цільове використання кредиту на придбання нерухомого майна, а саме: житлового будинку та земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] , які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Однак відповідачем не здійснювалися в строк погашення відповідних сум кредиту, не сплачені відсотки, інші обов`язкові платежі за кредитним договором. Листом, який був отриманий [PERSON] , особисто, банк вимагав усунення порушень за кредитним договором, у випадку невиконання даної вимоги АТ «ОТП БАНК» попереджав про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та реєстрації права власності на предмет іпотеки. Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2016 р. № 73211738 та № 73216507 виданого [PERSON] , КП «Бюро державної реєстрації» Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ПАТ «ОТП Банк» на праві власності належить житловий будинок з прибудовами загальною площею 311, 6 кв.м. та земельна ділянка загальною площею 0,1407 га., кадастровий номер [NUMBER] , які розташовані за адресою: [ADDRESS] . 25.11.2016 року позивачем на адресу відповідачів було надіслано рекомендовані повідомлення з вимогою звільнити житловий будинок від всіх наявних в ньому осіб та таким чином врегулювати дане питання в досудовому порядку. Разом з тим, станом на день звернення до суду, ніяких дій по виконанню вимоги щодо добровільного виселення здійснено не було. На підставі викладеного позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, виселити їх та вселити АТ «ОТП Банк « в житловий будинок. Судові витрати покласти на відповідачів. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, відзив на позов не надали. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 19 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП БАНК» та гр. [PERSON] укладено кредитній договір № ML-009/133/2007. Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу кредит в розмірі 315\~000, 00доларів США. Цільове використання кредиту на придбання нерухомого майна, а саме: житлового будинку загальною площею 311, 6 кв.м., в т.ч. житлова 139, 0 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,1407 га., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Крім того 19 квітня 2007 року між ЗАТ «ОТП БАНК» та гр.. [PERSON] було укладено договір іпотеки № PCL-009/133/2007, відповідно до умов якого в рахунок забезпечення виконання умов основного договору відповідач передав ЗАТ «ОТП БАНК» в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок разом з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, загальною площею 0,1407 га., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 16.06.2016 року ПАТ «ОТП БАНК» надіслано відповідачу вимогу про усунення порушення, відповідно до якої вимагав усунути порушення та виконати порушені боргові зобов`язання в повному обсязі, не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати отримання вимоги, шляхом сплати на користь АТ «ОТП БАНК» залишку заборгованості за кредитом 223\~125, 00 доларів США та 30\~897, 72 доларів США суми відсотків за користування кредитом. Вказану вимогу отримано відповідачем 21.06.2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового повідомлення, що наявне в матеріалах справи. 17.11.2016 року ПАТ «ОТП Банк» було зареєстровано право власності на житловий будинок разом з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, загальною площею 0,1407 га., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 73216507 та № 73211738. 25.11.2016 року представником позивача на адресу відповідачів надіслано вимоги вих. № 12-4-10/4196 та № 12-4-10/4197 про добровільне звільнення житлового приміщення. 15 травня 2018 року банком змінено найменування з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на Акціонерне товариство «ОТП Банк», що підтверджується копією статуту, який наявний в матеріалах справи. Станом на момент звернення до суду з даною позовною заявою відповідачі продовжують користуватися нерухомим майном позивача. Отже, позивач у встановленому законом порядку набув право власності на зазначене нерухоме майно. Таким чином, право власності [PERSON] на нерухоме майно, а саме: житловий будинок разом з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, загальною площею 0,1407 га., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , припинилося внаслідок звернення стягнення на нього за його зобов`язаннями щодо погашення боргу. При цьому, жодних правовідносин з приводу користування спірним майном між сторонами судом встановлено не було, отже, відповідач з набуттям права власності позивачем на спірне нерухоме майно втратив і право користування нею. Згідно з п. 8 ч. 1\~ст. 346 ЦК України\~право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Проте, відповідач до теперішнього часу не звільнив вказаний будинок. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до\~ст. 16 ЦК України, визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, а також суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі\~ст. 317 ЦК України\~власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За нормою ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як врегульовано положеннями\~ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч.1\~ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. З огляду на викладене, позивач, як власник спірного майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм нерухомим майном, у тому числі, шляхом визнання колишнього власника та членів його сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування підлягають задоволенню. Щодо вимог про виселення, суд зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до\~ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із ч.ч. 1, 2 цієї статті, в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення. Ч.1\~ст. 40 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення, є\~стаття 109 ЖК Української РСР, у ч.1 якої передбачено підстави виселення. У ч.3\~ст. 109 цього Кодексу\~урегульовано порядок виселення осіб. За змістом ч.2\~ст. 40 Закону України «Про іпотеку»\~та ч.3\~ст. 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2\~ст. 109 ЖК України\~громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, у ч. 2\~ст. 109 ЖК України\~встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Встановивши коло осіб, які проживають в спірній квартирі та не бажають з неї виселятися за вимогою власника, чим порушують його право користування вказаною квартирою, позивач звернуся до суду з вказаним позовом. Враховуючи викладене, враховуючи, що відповідачі, не бажають добровільно виселитись з займаного приміщення, суд дійшов висновку про задоволення вимог про виселення. Слід також зазначити, що Статтею 5 ЦПК України\~визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Позивач, в силу свого правового статусу, не може проживати в житловому приміщенні, а тому суд наголошує, що у позивача відсутнє право на вселення у таке житлове приміщення. Отже, з огляду на те, що позивач є юридичною особою та не може бути носієм права проживання у житловому приміщенні, а тому не може\~вселитися\~у житлове приміщення, позовні вимоги про вселення позивача в будинок, задоволенню не підлягають. За такого рішення, судові витрати у справі мають бути розподілені між сторонами пропорційно задоволеної частки позовних вимог, відповідно і на підставі\~ст. 141 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Outcome: partial