Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ТЕХНОДРІМ» про визнання договору залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансового лізингу) недійсним та стягнення грошових коштів в розмірі 80000 (вісімдесят тисяч) гривень. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19.06.2017 року між ним та ТОВ «ТЕХНОДРІМ» в особі представника [PERSON], який діє на підставі довіреності від 19.06.2017 року № 53, був укладений договір залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансовий лізинг) за №0084/1. Відповідно до пункту 1.3 Договору відповідач (лізингодавець) зобов'язується набути у свою власність предмет лізингу у вигляді транспортного засобу - автомобіль «Volkswagen tiguan» та передати цей автомобіль у користування позивачу, на термін та на умовах, передбачених цим договором та Договором прямого фінансового лізингу. Відповідно до п.8.2 вартість предмету Лізингу становить 30526 доларів США 77 центів, що на день укладання договору становить 799800 (сімсот дев'яносто девять тисяч вісімсот) грн. 00 коп. Представник відповідача повідомив позивача, що у разі сплати 80000 грн., предмет лізингу - автомобіль, позивач отримає протягом тижня. Представник відповідача запевнив, що кошти, які потрібно сплатити, це часткова оплата ціни автомобіля, необхідна для поставки даного автомобіля, яку потрібно внести терміново, поки представник буде заповнювати договір для бронювання товару. 19.06.2017 року до підписання договору фінансового лізингу, позивач перерахував на рахунок ТОВ «ТЕХНОДРІМ» 80000 грн., що підтверджується квитанцією від 29.05.2017 року N12770635, виданою відділенням № 1 ПУМБ в м. Павлоград. У квитанції зазначено призначення платежу: авансовий платіж згідно Договору залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансовий лізинг)№ №0084/1 від 19.06.2017 року. Того ж дня, 19 червня 2017 року, позивач підписав договір залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансовий лізинг) №0084/1. Коли позивач ознайомився з умовами вказаного договору, то зясував, що замість обіцяних строків поставки автомобіля до 5 робочих днів, у п. 4.1. договору зазначено 30 робочих днів (або 90 днів у разі відсутності автомобіля в Україні) з дати отримання на поточний рахунок відповідача комісії за організацію угоди (10 %), авансового платежу (50 % ціни предмету лізингу), комісії за передачу предмету лізингу. Крім того, 80000 грн, які позивач сплатив на рахунок відповідача, нібито як передоплату у розмірі 50 % від ціни автомобіля, відповідно договору вважається комісією за організацію угоди, яка Законом України «Про фінансовий лізинг» взагалі не передбачена, а згідно договору це першочерговий єдино разовий платіж за організацію та ведення договору протягом терміну його дії, даний платіж включає в себе витрати лізингодавця безпосередньо повязані з укладенням, виконанням та обслуговуванням договору лізингу, розмір такої комісії відображений у Додатку № 1 до договору і становить 10% від ціни предмета лізингу та складає саме 799800 грн., згідно умов договору така комісія не підлягає поверненню лізингоодержувачу ні в разі виконання договору, ні у разі його розірвання. Позивач вважає, що відповідачем умисно його було введено в оману щодо істотних умов зазначеного договору, такий договір суперечить положенням Закону України «Про фінансовий лізинг». Закону України «Про захист прав споживачів», та вимогам Цивільного кодексу України. Крім того, відповідач не має ліцензії на надання фінансових послуг, а самефінансового лізингу, і відповідно укладати подібного роду договір взагалі немав права, також договір № 0084/1 від 19 червня 2017 року, укладений міжпозивачем та ТОВ «ТЕХНОДРІМ» всупереч вимогам чинного законодавства не було нотаріально посвідчено. Тому просив визнати недійсним вищевказаний договір залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансового лізингу) № 00841/1 від 19.06.2017 року та застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом стягнення з ТОВ «ТЕХНОДРІМ» на його користь коштів у сумі 80000 грн. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали заяву в якій просять слухати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та проти заочного розгляду справи не заперечують. Представник відповідача, у судове засідання не зявився. Судом за адресою ТОВ «ТЕХНОДРІМ» направлялися судові повістки, але вони повернулися до суду з відміткою поштового відправлення, за закінченням терміну зберігання. Згідно ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши наявні докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.06.2017 року між позивачем та відповідачем ТОВ «ТЕХНОДРІМ» було укладено Договір залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансовий лізинг) № 0084/1, за умовами якого відповідач, як лізингодавець, зобовязався придбати предмет лізингу - транспортний засіб, марки «Volkswagen tiguan», та передати його позивачу, як лізингоодержувачу, не пізніше 30 робочих днів, а у разі відсутності визначеної моделі та комплектації на території України у офіційних постачальників - не пізніше 90 (девяносто) робочих днів, з дати отримання на рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності - оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 6.4 даного договору, з урахуванням умов викладених у п. 1.7 даного договору та витрат відповідно до п. 3.3.2, 7.5, та п. 10.3 цього договору. У разі затримки терміну сплати авансового платежу (не враховуючи право лізингоодержувача виплачувати авансовий платіж протягом 12 місяців), термін поставки предмета лізингу може відповідно бути змінено. Пунктом 8.2 договору сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору становить 30526 доларів США 77 центів, що на день укладання договору становить 799800 (сімсот дев'яносто девять тисяч вісімсот) грн. 00 коп.Крім того, лізингоодержувач прийняв на себе валютні ризики згідно з даним договором. Пунктом 6.1 договору передбачено, що комісія за організацію угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь відповідача після укладення договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату, комісія за організацію угоди входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмета лізингу. Пунктом 6.2 договору визначено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 % від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у додатку № 1 до даного договору. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах викладених у договорі впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору. Пунктом 11.2 договору визначено, що набуття у власність (викуп) предмету лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених цим договором, у повному обсязі. Пунктом 12.1.2 договору передбачено, що у разі одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем після придбання лізингодавцем транспортного засобу - лізингоодержувачу повертаються всі авансові платежі, 50 % комісії за передачу предмета лізингу, комісія за організацію угоди не повертається, відповідно до п.12.1.3 у разі розірвання договору лізингоодержувачем до придбання лізингодавцем транспортного засобу - лізингоодержувачу повертаються всі авансові платежі, комісія за передачу предмета лізингу та 10 % від комісії за організацію угоди. 19.06.2017 року до підписання договору фінансового лізингу, позивач перерахував на рахунок ТОВ «ТЕХНОДРІМ» 80000 грн., що підтверджується квитанцією від 29.05.2017 року N12770635, виданою відділенням № 1 ПУМБ в м. Павлоград, призначення платежу: авансовий платіж згідно Договору залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансовий лізинг)№ №0084/1 від 19.06.2017 року. Того ж дня, 19 червня 2017 року, позивач підписав договір залучення фінансових активів для придбання транспортного засобу (фінансовий лізинг) №0084/1. Судом встановлено, що договір, окрім сплати позивачем вказаного платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося жодних дій щодо його виконання, зокрема подальша оплата не проводилася, транспортний засіб, що був предметом договору лізингоодержувачу не передавався. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про фінансовий лізинг» та Законом України «Про захист прав споживачів» у їх системному звязку. Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1, 2 ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. У разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину він є нікчемним, тобто його недійсність виникає відповідно до закону й не потребує рішення суду про визнання такого договору недійсним. Згідно ч.1 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст.807 ЦК України говорить про те, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 19.06.2017 року, укладений між позивачем та ТОВ «ТЕХНОДРІМ» нотаріально посвідчено не було, повного виконання договору не відбулось, на підставі чого суд приходить до висновку, що вищенаведений договір фінансового лізингу є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення. Згідно ч.ч.1,2 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п.п. 7, 10 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача коштів, сплачених ним за договором фінансового лізингу, є наслідком недійсності нікчемного правочину, вона підлягає задоволенню з огляду на вимоги ьст. 216 ЦК України. Таким чином, кошти в сумі 80000 грн., сплачені [PERSON] ТОВ «ТЕХНОДРІМ» підлягають поверненню. Разом з тим вимога визнати недійсним договір не може бути задоволена, оскільки відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial