Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про визнання права власності на спадщину за законом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її рідний брат [PERSON], який постійно мешкав за адресою: [ADDRESS], та фактично прийняв спадщину після смерті їх матері [PERSON], померлої [INFO]. [ADDRESS] належав матері, що підтверджується архівною випискою, що на підставі Рішення Красноармійської міської ради від 9 квітня 1952 року було надано земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво. Державний нотаріус Першої Красноармійської нотаріальної контори роз'яснив про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів та реєстраційного посвідчення БТІ. Позивач просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 січня 2013 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Красноармійської міської ради про визнання права власності на спадщину за законом - відмовлено. З вказаним рішенням суду не погодилась [PERSON] та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що рішення суду незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Також зазначає, що суд дійшов помилкового висновку стосовно того, що не має законних підстав для прийняття спадщини за законом, оскільки апелянт є спадкоємцем першої черги, інших спадкоємців не має. Судом не враховано, що факт належності спадкового домоволодіння та земельної ділянки її спадкодавцям підтверджується документально. Набуття права власності відбулося до періоду дії норм ЦК Української РСР 1963 року, оскільки це сталося у 1952 році, тобто у цей період не діяла норма щодо обов'язкової реєстрації прав на домоволодіння. В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили скаргу задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про слухання справи за його відсутністю та просив вирішити справу на розсуд суду. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача і його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Як зазначено в ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно п. 2. ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом першої інстанції встановлено і це підтверджено матеріалами справи, що відповідно архівної виписки від 28.08.2006 року №01/1-10/1876 із протоколу №8 засідання виконкому Красноармійської міської ради депутатів трудящих від 09 квітня 1952 року вбачається, що розглянута заява [PERSON] про надання земельної ділянки для індивідуального будівництва по [ADDRESS], 6х8 (а.с. 6 зв. стор.). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] (а.с. 9). [PERSON] народилася [INFO], мати [PERSON] (а.с. 6). Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] 01 грудня 1973 року уклала шлюб із [PERSON] та їй присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] народився [INFO], мати [PERSON] (а.с. 7). Відповідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] (а.с. 9, 10). Згідно домової книги реєстрації у будинку [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] та [PERSON], тобто мати та брат позивача (а.с. 11- 12). Відповідно довідки від 29.10.2013 року за адресою [ADDRESS] були зареєстровані і мешкали [PERSON] з 19.01.1978 року по день смерті [INFO] та [PERSON] з 20.01.1978 року по час смерті [INFO] (а.с. 53). Відповідно повідомлення КП «БТІ» інвентарна справа на домобудування [ADDRESS] була виготовлена на ім'я [PERSON] Правовстановлюючий документ в КП «БТІ» не зареєстрований (а.с. 17). Згідно звіту про оцінку майна від 15.05.2013 року ринкова вартість житлового будинку господарських будівель та споруд, без урахування земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS], станом на 15.05.2013 року складає 14606,26 грн. (а.с. 18-40). Відповідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.12.2013 року за [PERSON] у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, у державному реєстрі іпотек, у реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості відсутні. Згідно повідомлення Першої красноармійської державної нотаріальної контори від 06.12.2013 року №1688/01-16 на майно після смерті [PERSON], померлої [INFO] спадкова справа не відкривалася. Відповідно повідомлення Першої красноармійської державної нотаріальної контори від 07.02.2014 року №125/01-16 на майно після смерті [PERSON], померлого [INFO] спадкова справа відкрита за №76/2013 від 19 квітня 2013 року. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спадкодавець за життя не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування, а тому до спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Але з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо. З технічного паспорту вбачається, що індивідуальне житлове будівництво померлою [PERSON] здійснилося в 1953 році на законних підставах, тому що відповідно до протоколу №8 засідання виконкому Красноармійської міської ради депутатів трудящих від 09 квітня 1952 року їй надана земельна ділянка для індивідуального будівництва по [ADDRESS], розміром 6х8 (а.с. 6 зв. стор.). У цей же час вона набула право власності на жилий будинок за вищевказаною адресою. (а.с. 33). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу, затверджена Міністерством комунального господарства УРСР лише 31 січня 1966 року. Тобто на час будівництва не передбачалась процедура реєстрації цього будівництва і право власності не пов'язувалось з моментом прийняття його до експлуатації, як це передбачено діючим цивільним законодавством (ст. 331 ЦК України). Померлої [PERSON] на законних підставах буда видана домова книги, з якої вбачається, що вона зареєструвала своє постійне місце проживання за вищевказаною адресою. Разом з нею мешкав та був зареєстрований померлий [PERSON], її син (а.с. 11-12), який фактично прийняв у спадщину цей жилий будинок, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини у розумінні ст. 1268 ЦК України. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За вимогами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім того, відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу про належність житлового будинку та відомостей про його реєстрацію у відповідному органі державної реєстрації прав на нерухоме майно, то позивач позбавлений права оформлення спадщини в інший спосіб. Тобто з вищевикладеного вбачаються, що наявні законні підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на домоволодіння [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині відмови визнання права власності в порядку спадкування підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Outcome: partial