Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання договору в частині недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у жовтні 2014 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача автомобіль, а остання зобов'язалася сплачувати лізингові та інші платежі по договору. Позивач вказує, що окремі пункти договору фінансового лізингу суперечать положенням законів, а саме Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів». Так, п.п. а) п. 8.2.1 ст. 8 договору фінансового лізингу суперечить ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»; п. 5.2 договору фінансового лізингу в частині тексту: «Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.» суперечить положенням Закону України «Про фінансовий лізинг»; п. 12.11 ст. 12 договору фінансового лізингу суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на вказані обставини та ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, позивач просить визнати частково недійсним договір фінансового лізингу від 31 жовтня 2014 року № 001310, а саме: п. 5.2 ст. 5 договору в частині тексту : «Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.», п.п. а) п. 8.2.1 ст. 8 договору фінансового лізингу та п. 12.11 ст. 12 договору, виключити з додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 31 жовтня 2014 року № 001310 наступний текст: «Комісія за організацію (10%) 34120 грн.»; стягнути з відповідача на користь позивача 34120 грн. та 5000 грн. моральної шкоди. Позивач у судовому засіданні підтримала позов, просила суд його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивач перед підписанням договору фінансового лізингу ознайомилась з його змістом, сторони вільні у визначені умов договору. В подальшому умови щодо сплати коштів в рахунок оплати першого лізингового платежу позивачем виконані не були, комісія у сумі 34120 грн., яку сплатила позивач, до складу лізингового платежу не входить та поверненню не підлягає, про що вказано у договорі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 31 жовтня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 001310, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (автомобіль - Mazda 3), а позивач зобов'язалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Згідно з п.1.3 договору замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації та сплати позивачем авансового платежу, тобто суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі, вказаному в додатку № 1 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу. Відповідно до п. 5.1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. За умовами п. 5.2 договору фінансового лізингу лізингоодержувач має право сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Відповідно до п. 8.1 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною. Згідно з п.п. 8.2.1 п. 8.2. договору перший лізинговий платіж складається із: - а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - комісія за організацію), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначені у додатку № 1 до даного договору; - б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як: авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до даного договору; - в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений у додатку № 1 до даного договору. Положеннями пункту 12.11 договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Договір фінансового лізингу укладений між сторонами у простій письмовій формі, підписаний сторонами. У додатку № 1 до договору фінансового лізингу сторонами погоджено графік сплати першого лізингового платежу. У додатку № 2 до договору фінансового лізингу сторонами підписаний графік сплати другого лізингового платежу. У додатку № 3 до договору міститься специфікація предмету лізингу - автомобіль марки Mazda 3, за ціною 341200 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За правилами ст. 217 ЦПК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) Згідно з ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 Закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Положеннями статті 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як підтверджено матеріалами справи та встановлено судом під час розгляду справи, між сторонами виникли цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору фінансового лізингу. Договір фінансового лізингу укладений у письмовій формі, у ньому позивач та відповідач погодили усі істотні умови, визначені статтею 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», а тому оспорюваний договір фінансового лізингу вважається таким, що укладений. В день підписання договору позивач також підписала заяву, в якій зазначила, що вона уважно прочитала та зрозуміла усі умови договору фінансового лізингу, отримала примірник договору та додатки до нього. Положеннями статті 8 договору фінансового лізингу встановлено склад лізингових платежів та порядок їх сплати. Так, перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи (комісія за організацію), авансового платежу та комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізинга. Перший лізинговий платіж сплачується позивачем до отримання предмета лізинга та складається з комісії за організацію у сумі 34120 грн., авансового платежу у сумі 170600 грн. та комісії за передачу у розмірі 10236 грн. При цьому, за умовами п. 5.2. договору фінансового лізингу авансовий платіж вважається сплаченим лише після сплати комісії за організацію. Погоджені сторонами платежі, які входять до складу лізингового платежу, відповідають вимогам статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки нормами вказаної статті передбачено оплату не лише вартості предмета лізингу, а й інших витрат лізингодавця, пов'язаних з виконанням умов договору. Отже, позовні вимоги щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу в частині п. 5.2 ст. 5, а саме тексту: «Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.», п.п. а) п. 8.2.1 ст. 8 договору фінансового лізингу, та виключення з додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 31 жовтня 2014 року № 001310 наступного тексту: «Комісія за організацію (10%) 34120 грн.» задоволенню не підлягають з підстав наведених вище. Разом з тим, положення пункту 12.11 статті 12 договору фінансового лізингу не в повній мірі відповідає актам цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону) У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Згідно з п. 12.11 договору фінансового лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Отже, враховуючи те, що комісія за організацію не входить до складу першого авансового платежу по договору, який сплачується на відшкодування вартості предмета лізингу, сторонами при укладенні оспорюваного договору фінансового лізингу були порушені права позивача як споживача послуг та норми пункту 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки за умовами договору позивач у першу чергу мала сплатити комісію за організацію, що становить 10% від вартості предмета лізингу, та яка не повертається позивачу, у випадку розірвання договору. За таких обставин, суд доходить висновку, що пункт 12.11 договору фінансового лізингу в частині тексту: «В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.» є несправедливою умовою договору та підлягає визнанню недійсним у вказаній частині як такий, що суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про фінансовий лізинг». Також суд приймає до уваги, що недійсність пункту 12.11 договору у зазначеній частині не тягне за собою недійсність правочину в цілому, оскільки договір фінансового лізингу міг би бути укладений без включення наведеного положення. Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до платіжного доручення від 31 жовтня 2014 року № 1 позивач сплатила на користь відповідача комісію за організацію у сумі 34120 грн. (а.с. 14) 12 листопада 2014 року позивач звернулася до лізингової компанії із заявою про повернення сплачених коштів, однак відповідачем їй було відмовлено з посиланнями на умови укладеного договору фінансового лізингу. Враховуючи те, що вказана вище частина п. 12.11 договору фінансового лізингу є недійсною, юридичних наслідків така умова договору для сторін не створює, суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 34120 грн. є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. В обґрунтування вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, розмір якої позивачем визначений у сумі 5000 грн., позивач посилалася на те, що внаслідок порушення її прав споживача вона відчуває постійне хвилювання, глибоке обурення та відчай через те, що не може повернути сплачені нею грошові кошти. Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд погоджується, що внаслідок укладення договору фінансового лізингу, до якого були включені положення, що прямо суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів», позивачу була завдана моральна шкода, що виразилася у душевних стражданнях, почутті невизначеності, неможливості розпорядитися власними коштами. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON] у сумі 500,00 грн., яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 828,40 грн., враховуючи те, що судом були частково задоволені вимог майнового та немайнового характеру.

Outcome: partial