Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] з позовом до [PERSON] про вселення та встановлення порядку користування приміщенням квартири , свої вимоги мотивує тим, що під час шлюбу, а саме 06 липня 2005 року позивач з відповідачем за спільні кошти придбали 3 - х кімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 353850 грн. Об'єкт нерухомості пройшов державну реєстрацію під реєстровим номером 43060 на ім'я відповідача. 28 січня 2014 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва по справі №753/19815/13-ц шлюб між позивачем з відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач почав заперечувати право позивача на нерухомість і вигнав її з дочкою з квартири. При цьому поміняв замки на вхідних дверях і не допускає в житло. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року по справі №753/12608/14-ц, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року, квартиру [ADDRESS], як майно подружжя поділено і визнано за - [PERSON] право власності на 1/2 частину Квартира складається із 3-х ізольованих жилих кімнат, коридору, кухні, 2-х ванних кімнат із суміщеними санвузлами і лоджії. Загальна площа квартири 107,2 кв.м., житлова площа квартири 61,2 кв.м. Жити і спільно користуватись квартирою з відповідачем стало не можливим оскільки останній не допускає до житла. Поділити квартиру в натурі теж не представляється можливим, оскільки квартира розташована на 2-му поверсі 18-ти поверхового будинку тому відсутня технічна можливість виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири. За таких обставин виникла потреба, щоб встановити порядок користування приміщеннями квартири. У зв"язку цим позивач просить виділити в користування їйі, [PERSON], та її неповнолітній дочці [PERSON], дві ізольовані непрохідні кімнати позначені на поетажному плані цифрою «6» площею 20,7 кв. м.; цифрою «7» площею 15,3 кв.м.; ванну із суміщеним санвузлом «5» площею 5,8 кв.м. - виділити в користування відповідачу [PERSON] , ізольовану непрохідну кімнату «4» площею 25,2 кв.м. з лоджією та ванну із суміщеним санвузлом «2» площею 2,1 кв.м. Підсобні приміщення квартири: коридор «1» площею 18,3 кв. м., та кухню «З» площею 12,5 кв.м. з лоджією залишити у спільному користуванні. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позовні вимоги. Представник позивача за договором про надання правової допомоги від 25 травня 2015 року адвокат [PERSON] підтримав свого довірителя, та просив суд задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю від 23 грудня 2014 року [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, надав заперечення за підписом представника [PERSON], в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення учасникіів судового процесу. вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 цієї статті, передбачає визначений загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Судом встановлено, що 07 липня 2000 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано відділом РАГС Дніпровського РУЮ міста Києва, про що було зроблено актовий запис № 574 в книзі реєстрації актів про одруження. Даний факт підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER]. ( а. с. 13) Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] [INFO], яка мешкає разом з позивачем і перебуває на її утриманні. ( а. с. 12 ) Під час шлюбу, а саме 06.07.2005 року з відповідачем за спільні кошти , відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, придбали 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 353 850 грн. (Триста п'ятдесят три тисячі вісімсот п'ятдесят гривень ). Об'єкт нерухомості пройшов державну реєстрацію під реєстровим номером 43060 на ім'я відповідача . Даний факт підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири. ( а. с. 6) 28 січня 2014 року рішенням Дарницького районного суду міста Києва по справі №753/19815/13-ц шлюб між позивачем з відповідачем було розірвано. ( а .с.11) Після розірвання шлюбу відповідач почав заперечувати право позивача на нерухомість і вигнав її з дочкою з квартири. При цьому поміняв замки на вхідних дверях і не допускає в житло. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року по справі №753/12608/14-ц, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року, квартиру [ADDRESS], як майно подружжя поділено і визнано за позивачкою [PERSON] право власності на 1/2 частину Квартира складається із 3-х ізольованих жилих кімнат, коридору, кухні, 2-х ванних кімнат із суміщеними санвузлами і лоджії. Загальна площа квартири 107,2 кв.м., житлова площа квартири 61,2 кв.м. ( а.с.7 ) Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Враховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] безумовно розповсюджується на спірну квартиру. За змістом ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно вимог ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. З вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Як вбачається з пояснень позивачки, після розірвання шлюбу, відповідач не допускає до житла, та змінив замки у спірній квартирі. Вказані вище спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Житлового кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки ( квартири ), що є у приватній власності громадян, не може бути вних вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком ( квартирою ), крім випадків, установлених законодавством України. Відповідно до ст. ст. 64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину ( чоловіка ) власника житла ( якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності ), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 176 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Суд, вирішуючи питання про вселення позивачки разом з неповнолітньою дитиною в спірну квартиру, виходить із принципів справедливості та доцільності, раціонального вирішення спірних правовідносин, внаслідок чого вважає можливим задовольнити заявлений позов в цій частині, не звужуючи та не порушуючи при цьому права кожної із сторін та самих неповнолітніх дітей сторін. Вирішуючи вимогу позивачки про встановлення порядку користування квартирою, суд враховує наступне. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Частиною 1 ст. 369 ЦК України, визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною сумісною власністю. Відомості про те, що між сторонами встановлений конкретний порядок користування спірною кватирою та те, що позивачка зверталася до відповідача [PERSON], з пропозицією домовитись про порядок користування квартирою [ADDRESS], відсутні. Тому, беручи до уваги, що про існування досудового встановлення порядку користування квартирою шляхом взаємної домовленості сторонами не доведено, у зв"язку з чим, суд вважає, що позовна вимога про встановлення порядку користування спірною квартирою не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial