Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

Представник звернулася до суду в інтересах позивача із зазначеним позовом, посилаючись на те, що починаючи з 11.09.2004 р. до моменту реєстрації шлюбу, тобто 24.09.2005 р. сторони проживали однією сім»єю в однокімнатній квартирі, належній відповідачеві, де вели спільне господарство, планували своє майбутнє життя, з метою чого 18.05.2005 р. за спільні кошти та за допомогою своїх батьків придбали квартиру [ADDRESS], право власності на яку оформлено на відповідача. Після закінчення ремонту сторони перебралися у вказану квартиру, де прожили до моменту розірвання шлюбу. Просила встановити факт проживання однією сім»єю між сторонами без реєстрації шлюбу з 11.09.2004 р. до реєстрації шлюбу 24.09.2005 р., визнати трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] об»єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача, визнати за позивачем право власності на 1/2 частку вказаної квартини, стягнути на її користь з відповідача судові витрати, в тому числі на правову допомогу. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги із зазначених вище підстав. Відповідач позов не визнав, не заперечуючи факту проживання однією сім»єю до укладання шлюбу у період, зазначений позивачем, коли була придбана спірна квартира, тим не менш вважаючи, що квартира була придбана за кошти його родини, а родина позивача після чого тільки давала кошти на ремонт придбаного житла. Заслухавши сторони та їх представників, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 24.09.2005 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], який було у подальшому розірвано. З 11 вересня 2004 року до моменту реєстрації шлюбу, тобто до 23.09.2005 р. включно позивач та відповідач проживали однією сім»єю, вели спільне господарство, за кошти батьків для них була придбана трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], куди вони вселилися і стали проживати до розірвання шлюбу після ремонтних робіт, які робилися також силами і за кошти їх батьків. Зазначене не заперечувалося сторонами та підтверджено показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Договором купівлі-продажу від 18.05.2005 року [PERSON] трьохкімнатної квартири [ADDRESS], зареєстрованому в реєстрі за № 2926, витягом про реєстрацію права власності на спірну квартиру від 23.05.2005 р. Згідно ст. 74 Сімейного Кодексу України (в редакції на момент спірних правовідносин) якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. (право спільної сумісної власності подружжя). Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За правилами п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом, або рішенням суду. За таких підстав, оскільки з матеріалів справи підтверджено, що спірна квартира придбана сторонами під час спільного проживання, тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають право на поділ вказаного майна, при цьому, частки дружини та чоловіка в спірній квартирі, які являються неподільними речами, є рівними. Тому, позов підлягає задоволенню в частині визнання квартири [ADDRESS] об»єктом права спільної сумісної власності подружжя громадян [PERSON] та [PERSON]., а також визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину цієї квартири як об»єкта права спільної сумісної власності подружжя. Посилання відповідача на той факт, що на придбання спірної квартири кошти передані його сім»єю більше, ніж сім»єю позивача суд до уваги не приймає, оскільки, виходячи із вказаних норм СК України придбана квартира є об»єктом права спільної сумісної власності сторін, а письмового договору, який би підтверджував інший розмір розподілу часток між сторонами, не представлено. Згідно положень ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Ч.1 ст. 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Стягнення понесених стороною витрат на правову допомогу здійснюється відповідно до ч.2 ст.84 ЦПК України та постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року "Про граничні розміри компенсаційних витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", якими передбачено, що граничний розмір витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. З договору про надання правових послуг адвоката від 10.02.2014 р. вбачається, що позивач доручив, а адвокат [PERSON] прийняла на себе зобов»язання надати юридичну допомогу на умовах, передбачених цим договором, а саме - здійснювати представництво інтересів клієнта у Новокаховському міському суді Херсонської області у справі за її позовом до [PERSON] ( п. 1.1. Договору). Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру позивачем сплачено 2000 грн. на виконання вказаного Договору. Але, надані позивачем докази не свідчать про те, який час затрачений адвокатом [PERSON] на здійснення правової допомоги, клопотань про надання цих документів до суду не надходило. У зв»язку з цим вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 2000 грн. на правову допомогу, яка здійснена адвокатом [PERSON], не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню. З виписки з Договору про надання правових послуг № 141 від 16.07.2014 р. вбачається, що позивач доручив, а адвокат [PERSON] прийняв на себе зобов»зання надати юридичну допомогу за її позовом до [PERSON] Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру позивачем сплачено 2400 грн. на виконання вказаного Договору. Як вбачається з журналів судового засідання по цивільній справі № 661/3116/14-ц адвокат [PERSON] приймав участь, здійснюючи представництво інтересів позивача у судових засіданнях: 29.07.2014 р. з 10-32 год. до 11-18 год., що становить 46 хвилини; 18.08.2014 р. з 15-02 год. до 15-25 год., що становить 23 хвилини. Загальний час участі адвоката у судових засіданнях становить 1 година 09 хвилин. Таким чином, враховуючи встановлений Законом України Про державний бюджет в Україні на 2014 рік розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2014 р. у розмірі 1218 грн., 40 % від якої становить 487 грн. 20 коп., загальні витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідача становлять 560 грн. 28 коп.: (487,2 грн. (за 1 годину роботи) + 73,08 грн. (за 09 хвилин роботи ) = 560,28 грн.). Тому, у цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати у розмірі 290,37 грн.

Outcome: partial