Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

У жовтні 2014 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей і дружини, в якій заявник вказала, що сторони із 19.09.2009 р. по даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі, внаслідок якого мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] р. н., та [PERSON], [INFO] р. н. Оскільки з 03 вересня 2014 р. сторони проживають окремо, діти повністю знаходиться на утриманні позивача, а [PERSON] добровільно не надає матеріальну допомогу на їх утримання. Ураховуючи наведене, посилаючись на ст. ст. 180-183 СК України, заявник вимагає стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви і до повноліття дітей. Крім цього, позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому просить суд стягнути аліменти на власне утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 400 гривень щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. Оповіщені у встановленому порядку про час і місце розгляду справи позивач і третя особа у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Як вбачається із письмових заяв від 20.10.2014 р.: позивач [PERSON] просить суд слухати справу в її відсутність, підтримує позов у повному обсязі; третя особа [PERSON] просить суд розглянути справу в її відсутність, заперечень проти позову не має. У судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав позов частково: лише вимогу стягнути аліменти у розмірі третини його заробітку (доходу) на утримання неповнолітніх дітей. Категорично заперечує проти вимог щодо розміру такого стягнення не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також з приводу стягнення аліментів на утримання дружини, бо неспроможний сплачувати таке утримання через мінімальну заробітну плату і стягнення аліментів на іншу дитину від попереднього шлюбу. Наслідки такої процесуальної дії, передбачені ст. ст. 130, 174 ЦПК України, тобто ухвалення рішення про задоволення позову, йому роз'яснені. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача і третьої особи на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково із таких підстав. Відповідно до положень ЦПК України: ч. 4 ст. 130 - при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 України зазначеного Кодексу; ч. 4 ст. 174 - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У даному випадку суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Як вбачається із наданих сторонами доказів, вони із 19.09.2009 р. по даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі, внаслідок якого мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] р. н., та [PERSON], [INFO] р. н. Згідно довідки відділу Державної виконавчої служби Новомиргородського РУЮ Кіровоградської області з [PERSON] проводяться стягнення аліментів у передбаченому законом порядку на користь [PERSON] За довідкою Новомиргородської міської ради неповнолітні перебувають на утриманні позивача. Із довідок КЗ «Новомиргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» витікає, що діти на «Д» обліку не перебувають. Згідно із вимогами Сімейного кодексу України: ст. 180 - батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; ч. 3 ст. 181 - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; ч. 1 ст. 183 - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. ч. 1 ст. 192 - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У судовому засіданні безспірно встановлено, що відповідач, не дивлячись на свій батьківський обов'язок, участі у вихованні дітей не приймає, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, у зв'язку з чим з нього необхідно стягнути аліменти в примусовому порядку. Проте стягнення аліментів у зазначеному позивачем розмірі (не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) неможливе, бо відповідач одержує мінімальну заробітну плату і вже сплачує аліменти на утримання іншої дитини. У даному випадку при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) відсутність у платника аліментів непрацездатних батьків, дружини; 4) наявність у відповідача іншої дитини; 5) інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 Сімейного кодексу України). Тому позов [PERSON] слід задовольнити в обумовленому судом обсязі. Відповідно вимогам Сімейного кодексу України: ч. 2 ст. 84 - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. ч. 4 ст. 84 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. У даному випадку суд погоджується із запереченнями відповідача з приводу його неспроможності сплачувати кошти на утримання дружини у зазначеному нею розмірі. Як вбачається з наданих сторонами доказів, розмір його заробітної плати, з урахуванням щомісячних відрахувань аліментів на утримання 3-х неповнолітніх дітей, не дозволяє сплачувати аліменти на утримання дружини. Тому суд міркує за доцільне відмовити у решті позову за його недоведеністю. Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір", ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України судовий збір у сумі 243,60 грн., від сплати якого позивач була звільнена у встановленому законом порядку, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Ураховуючи наведене, на підставі ст. ст. 84, 180-183, 191-192 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial