Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 06.05.2015 року звернулася в суд із позовом до приватного підприємства «Млин-Михнівці» про стягнення заробітної плати за вимушений прогул та відшкодування моральної шкоди в якому зазначила, що 24 липня 2013 року згідно наказу № 27 від 24 липня 2013 року на підставі п. 2 за втратою довіри ст. 41 КЗпП України була звільнена з роботи в підприємстві « Млин - Михнівці» , де працювала завідуючою складом. 14 серпня 2013 року вона з позовною заявою про поновлення на роботі звернулась до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області. Надіючись, що керівництво ПП « Млин Михнівці» перед судом, а на крайній випадок в суді визнає факт, що підставою для звільнення її з роботи був підроблений акт інвентаризації матеріальних цінностей по складу ПП « Млин - Михнівці» від 11 липня 2013 року, вона у своїй позовній заяві до суду про поновлення на роботі не ставила питання про відшкодування шкоди в звязку з незаконним звільненням з роботи. 05 грудня 2013 року Лубенський міськрайонний суд Полтавської області виніс рішення яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПП «Млин Михнівці» про поновлення на роботі відмовив. 05 листопада 2014 року позивач офіційно працевлаштувалась продавцем продовольчих товарів в [PERSON] Василівни. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 січня 2014 року рішення Лубенського міськрайонного суду від 05 грудня 2013 року залишено без змін. 17 вересня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по касаційній скарзі ухвалила : Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 січня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 03 березня 2015 року Лубенський міськрайонний суд Полтавської області виніс рішення яким поновив позивача на роботі в ПП « Млин - Михнівці» на посаді завідуючої складом. Як зазначено в рішенні суду, рішення в частині поновлення на роботі, у відповідності до п.4 ст. 367 ЦПК України, допущено до негайного виконання. На час винесення рішення суду позивач продовжувала офіційно працювати продавцем продовольчих товарів у ФОП [PERSON] ПП « Млин Михнівці» відмовляється добровільно виплатити позивачу заробітну плату за вимушений прогул та відшкодувати моральну шкоду. За ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення з роботи без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом який розглядає трудовий спір та йому виплачується середній заробіток за вимушений прогул. З роботи в ПП « Млин Михнівці» позивач була звільнена 24 липня 2013 року. Після звільнення ніде не працювала по 04 листопада 2014 року ( з 05.11. 2014 року стала працювати в [PERSON] Василівни продавцем продовольчих товарів ) Вимушений прогул становить: 5 робочих днів в липні 2013 року, серпень, вересень, жовтень, листопад грудень 2013 року , січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2014 року та 2 робочі дні листопада 2014 року. Під час праці в ПП « Млин Михнівці» на посаді завідуючої складом позивачу офіційно нараховувалась мінімальна заробітна плата, що була по Україні на той час. В зв'язку з вимушеним прогулом [PERSON] заподіяна матеріальна шкода у сумі шістнадцять тисяч триста дев'яносто гривень 94 копійки( 16 390,94 гривень.) виходячи із розрахунку, що під час вимушеного прогулу позивачу повинна була нараховуватись мінімальна заробітна плата та проводились відрахування 3,6 % єдиного соціального внеску, застосувалась соціальна пільга і відрахувалось 15 % податків. Окрім того, внаслідок звільнення з роботи крім матеріальної шкоди позивачу завдана також і моральна шкода. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, відповідач незаконно позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй дитині на життя. Коли позивач дізналась про своє звільнення з роботи через недовіру відповідача у неї трапився психологічний шок. Даний психологічний шок можна порівняти із втратою чогось дуже важливого. Вказані дії відповідача призвели до моральних переживань, втратити душевного спокою. В стані постійних душевних переживань та страждань позивач перебувала майже 2 роки, а точніше з часу незаконного звільнення з роботи, тобто з 24 липня 2013 року і по час винесення судом рішення про поновлення її на роботі, тобто по 03 березня 2015 року. Заподіяну моральну шкоду позивач визначила в розмірі 20 000 тисяч гривень. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача ПП «Млин Михнівці» на свою користь заробітну плату за вимушений прогул в сумі 16 390 гривень 94 копійки та моральну шкоду в сумі 20 000 тисяч гривень, а всього 36 390 гривень 94 копійки та судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити в повному обсязі із підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та вказав, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення із підстав пропуску стоків позовної давності визначених ст.233 КЗпП України, про що подав до суду письмове клопотання . Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши всі подані письмові докази у справі та беручи до уваги докази сторін, суд приходить до висновку, що в данному випадку позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 24 липня 2013 року згідно наказу № 27 від 24 липня 2013 року на підставі п. 2 за втратою довіри ст. 41 КЗпП України [PERSON] була звільнена з роботи на підприємстві «Млин - Михнівці», де працювала завідуючою складом. 14 серпня 2013 року вона з позовною заявою про поновлення на роботі звернулась до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області. 05 грудня 2013 року Лубенський міськрайонний суд Полтавської області виніс рішення яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПП «Млин Михнівці» про поновлення на роботі відмовив . 05 листопада 2014 року позивач офіційно працевлаштуватись продавцем продовольчих товарів в [PERSON] Василівни. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 січня 2014 року рішення Лубенського міськрайонного суду від 05 грудня 2013 року залишено без змін. 17 вересня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по касаційній скарзі ухвалила : рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 січня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 03 березня 2015 року Лубенський міськрайонний суд Полтавської області виніс рішення яким поновив позивача на роботі в ПП « Млин - Михнівці» на посаді завідуючої складом. Дане рішення суду набрало законної сили. Таким чином, суд у своєму рішенні констатував факт незаконного звільнення позивача із займаної посади на підприємстві. Відповідальність власника за порушення трудових прав працівників передбачена ст. ст.117,235 КЗпП України. За затримку розрахунку при звільнені з вини власника або уповноваженого ним органу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в разі незаконного звільнення з роботи, неправильного формулювання причин звільнення з роботи в трудовій книжці, якщо це перешкоджало працевлаштуванню працівника, чи в разі затримки видачі трудової книжки працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Також, відповідно до ст.237-1КЗпП України, передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої працівникові. Згідно ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення ? в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач дізналася про факт свого незаконного звільнення 03.03.2015 року з моменту винесення рішення Лубенським міськрайонним судом Полтавської області про поновлення на роботі в ПП « Млин - Михнівці» на посаді завідуючої складом, саме з цього часу суд рахує відлік строку давності на звернення до суду, визначеного ст.233 КЗпП України, який на момент звернення [PERSON] до суду із цим позовом ( 06.05.2015 року) не минув. Тому доводи представника відповідача щодо спливу строків позовної давності, визначені ст.233 КЗпП України, не відповідають фактичним обставинам справи. За ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення з роботи без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом який розглядає трудовий спір та йому виплачується середній заробіток за вимушений прогул. З роботи в ПП «Млин Михнівці» позивач була звільнена 24 липня 2013 року. Після звільнення ніде не працювала по 04 листопада 2014 року ( з 05.11. 2014 року стала працювати в [PERSON] Василівни продавцем продовольчих товарів ) Вимушений прогул становить: 5 робочих днів в липні 2013 року, серпень, вересень, жовтень, листопад грудень 2013 року , січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2014 року та 2 робочі дні листопада 2014 року. Під час праці в ПП « Млин Михнівці» на посаді завідуючої складом позивачу офіційно нараховувалась мінімальна заробітна плата, що була по Україні на той час. В зв'язку з вимушеним прогулом [PERSON] заподіяна матеріальна шкода у сумі шістнадцять тисяч триста дев'яносто гривень 94 копійки ( 16 390,94 гривень.) виходячи із розрахунку, що доданий до справи та не оспорений протилежною стороною. Тому вимоги [PERSON] в цій чатині підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, то, відповідно до ст. 237- 1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати працівникові завдану ним моральну шкоду. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. В абзаці 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з того, що не проведення виплати заробітної плати призвело до порушення законних прав позивача та моральних страждань, втратити нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя. Враховуючи обставини справи, глибину душевних страждань та

Outcome: partial