Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій вказав, що відповідно до укладеного договору №175СІ10130603001 від 03.06.2013 р. [PERSON] отримав у ПАТ «Укрсоцбанк» кредит в сумі 207000,00 грн. зі строком погашення до 02.06.2020 р. включно та під 18.99 % річних. Зобов'язання за вказаним договором відповідач належним чином не виконав. Станом на 16.05.2016 р. заборгованість за кредитом складає 265264,41 грн., яка складається з наступного: 174964,23 грн. - заборгованість за кредитом; 70772,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6437,71 грн. - заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту; 8372,75 грн. - заборгованість по пені за несвоєчасне повернення відсотків; 2046,90 грн. - інфляційні витрати за кредитом; 2670,64 грн. - інфляційні витрати за відсотками. Просить суд, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 265264,41 грн. та судові витрати у розмірі 3972,97 грн.. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин в порядку, передбаченому ч.1 ст.224 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній даних і доказів, з постановленням заочного рішення. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно кредитного договору №175СІ10130603001 від 03.06.2013 р. [PERSON] отримав у ПАТ «Укрсоцбанк» кредит в сумі 207000,00 грн. зі строком погашення до 02.06.2020 р. включно та під 18.99 % річних. Згідно розрахунку заборгованості за договором №175СІ10130603001 від 03.06.2013 р. заборгованість за кредитом складає 265264,41 грн., яка складається з наступного: 174964,23 грн. - заборгованість за кредитом; 70772,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6437,71 грн. - заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту; 8372,75 грн. - заборгованість по пені за несвоєчасне повернення відсотків; 2046,90 грн. - інфляційні витрати за кредитом; 2670,64 грн. - інфляційні витрати за відсотками. Таким чином, оскільки в порушення умов договору [PERSON] зобовязання передбачені договором належним чином не виконав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» в частині стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками, підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із роз'ясненням Пленуму Вищого господарського суду України, що міститься в п. 1.14 постанови „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17 грудня 2013 року, вимоги про сплату пені та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань. Разом з тим, відповідно до п. 3.1 вказаної постанови інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат за кредитом та за відсотками підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені, суд вважає позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, виходячі з наступного. Відповідно до ст.2 вказаного Закону на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, до таких населених пунктів віднесено і місто Донецьк, де проживає відповідач. Цим же розпорядженням Кабінету Міністрів України визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014р. №1053 Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція , згідно якого до таких населених пунктів також було віднесено і місто Донецьк та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р, яким було зупинено зазначене розпорядження. Крім того, суд звертає увагу на те, що комерційним банкам Національним Банком України дані розяснення у листі № 18-112/62138 від 27.10.2014року, відповідно до якого банки зобовязані у період проведення антитерористичної операції скасувати штрафні санкції за кредитами громадянам України, які проживають або переселилися з населених пунктів у зоні АТО, а також юридичним особам та підприємцям в зоні АТО. «Національний банк України наголошує на необхідності суворого і неухильного дотримання банками положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» і повідомляє, що невиконання законних вимог є підставою для застосування для порушників адекватних заходів впливу", сказано в листі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. На виконання абзацу третього пункту 5статті 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції Кабінет Міністрів України своїм розпорядженням №1053 від 30 жовтня 2014року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО), у т.ч. й м.Донецьк. На підставі зазначеного, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є субєктом Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відносно якої, відповідно до ст..2 зазначеного Закону, встановлено мораторій щодо нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання кредитних зобовязань з 14.04.2014 року. Як вбачається з розрахунку заборгованості, нарахування пені здійснювалось за період з 06.07.2015 р. по 05.05.2016 р. тобто в період дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-У11 від 02 вересня 2014 року. Тому немає підстав для стягнення з відповідача пені. На підставі викладеного суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути за кредитним договором №175СІ10130603001 від 03.06.2013 р.: 174964,23 грн. - заборгованість за кредитом; 70772,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2046,90 грн. - інфляційні витрати за кредитом; 2670,64 грн. - інфляційні витрати за відсотками, що в загальній сумі складає 250453,95 грн., в решті позовних вимог відмовити. З таких підстав позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачем при звернені до суду сплачено судовий збір в розмірі 3978,97 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, судові витрати з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі 3756,97 грн.

Outcome: partial