Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] посилається в обґрунтування своїх вимог на те, що 20 червня 2014 року він надав відповідачеві [PERSON] грошову позику в сумі 9000 грн. на строк до 07 липня 2014 року, про що була складена боргова розписка. Після закінчення обумовленого строку відповідач добровільно не повернув позику. На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 9000 грн. та моральну шкоду, заподіяну внаслідок неповернення позики, в сумі 10000 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечив та пояснив, що в 2013 році він вирішив продати свій автомобіль, який [PERSON] виявив бажання купити за 9000 грн. В рахунок оплати вартості автомобіля [PERSON] сплатив йому аванс в сумі 1000 грн., а решту 8000 грн. пообіцяв сплатити пізніше. Через деякий час [PERSON] відмовився від придбання автомобіля та почав вимагати повернення авансового платежу. Через тяжкий майновий стан він не зміг відразу повернути [PERSON] отримані від нього кошти, за що останній почав йому погрожувати. 08 липня 2014 року він перерахував на картковий рахунок [PERSON] отриманий від нього авансовий платіж в сумі 1000 грн. Більше ніяких відносин між ним та [PERSON] не було, ніяких грошових коштів він у позивача в борг не брав, підпис на борговій розписці виконаний не ним. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. 20 червня 2014 року позивач [PERSON] надав відповідачеві [PERSON] грошову позику в сумі 9000 грн., яку останній зобов'язався повернути в строк до 07 липня 2014 року. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Факт отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів від позивача [PERSON] підтверджується борговою розпискою від 20 червня 2014 року на суму 9000 грн. Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд критично оцінює пояснення відповідача [PERSON] про те, що підпис на борговій розписці від 20 червня 2014 року виконаний не ним. Так, на підтвердження цих пояснень відповідач [PERSON] не надав суду жодних належних доказів, а позивач [PERSON] заперечив проти цих пояснень, надавши суду оригінал боргової розписки. Суд враховує, що відповідач [PERSON], заперечуючи свій підпис на борговій розписці, заявив клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для перевірки достовірності його підпису на спірному документі. Для забезпечення проведення експертизи відповідач був зобов'язаний надати експерту необхідні матеріали (вільні зразки почерку та підпису). Проте відповідач [PERSON], незважаючи на неодноразові попередження судом та експертною установою, не надав вільних зразків свого почерку та підпису, внаслідок чого унеможливив проведення судово-почеркознавчої експертизи. Згідно ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Оскільки відповідач [PERSON] ухилився від проведення судово-почеркознавчої експертизи, то у суду немає підстав для сумнівів щодо достовірності його підпису на борговій розписці від 20 червня 2014 року. Суд критично оцінює пояснення відповідача [PERSON] про те, що він не отримував грошової позики від позивача [PERSON] Так, на підтвердження цих пояснень відповідач не надав суду жодних належних доказів, а позивач [PERSON] заперечив проти цих пояснень, надавши суду оригінал боргової розписки від 20 червня 2014 року на суму 9000 грн. Згідно ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Таким чином, суд робить висновок, що 20 червня 2014 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошову позику в сумі 9000 грн. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав свого боргового зобов'язання у визначений сторонами строк та не повернув позивачеві [PERSON] грошову позику в сумі 9000 грн. Суд не приймає як доказ часткового виконання зобов'язання за договором позики надану відповідачем [PERSON] квитанцію від 08 липня 2014 року на суму 1000 грн., оскільки у цій квитанції не вказано ні платника, ні отримувача коштів, ні призначення платежу. Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.1 ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач [PERSON], як позикодавець, має право вимагати від відповідача [PERSON], як позичальника, який прострочив виконання зобов'язань, повернення суми заборгованості за договором позики від 20 червня 2014 року в сумі 9000 грн. Разом з тим, згідно ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями Цивільного кодексу України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України „Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. Договором позики, укладеним між сторонами 20 червня 2014 року, відшкодування моральної шкоди також не передбачено. Таким чином, наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди позивач не довів, чим не виконав вимоги ст.ст.10, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. На підставі викладеного, суд вважає можливим стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 червня 2014 року в сумі 9000 грн. Суд вважає можливим відмовити в задоволенні вимог позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди в сумі 10000 грн. через необґрунтованість. Згідно ст.88 ЦПК України суд вважає можливим стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial