Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, зміненим письмовою заявою від 06.11.2013 року, у якому просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з серпня 1996 року по 2012 рік; визнати оформленні на відповідача 197/1000 та 212/1000 частини квартири [ADDRESS], квартиру [ADDRESS] та грошові кошти у розмірі 51 144, 60 гривні спільною сумісною власністю; поділити сумісне майно та визнати за нею право власності на 197/1000 частки квартири [ADDRESS] та на ? частки квартири [ADDRESS], стягнути з відповідача на її користь половину грошових коштів у розмірі 25 572, 30 гривень. Позовні вимоги мотивувала тим, що з листопада 1994 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторін є син - [PERSON], [INFO] року народження. 24 жовтня 1995 року у результаті непорозумінь та сварок шлюб між сторонами був розірваний. Відповідач одружився з іншою жінкою, з якою 02 липня 1996 року розірвав шлюб та поновив відносини з позивачем. З серпня 1996 року по 2013 рік вони проживали у двох кімнатах 4-х кімнатної комунальної квартири [ADDRESS], які належали їй та дітям у рівних частках та складають 591/1000 частин квартири. 30 серпня 1999 року за спільні кошти сторони на ім'я відповідача придбали у [PERSON] 197/1000 часток та 16 вересня 1999 року у [PERSON] - 212/1000 часток вищевказаної квартири [ADDRESS]. Улітку 2012 року сторони за зняті гроші з рахунку відповідача у банку придбали квартиру [ADDRESS], однак у 2013 року відповідач переїхав у нову квартиру сам, тому як спільні стосунки припинились. Вважаючи, що вона й відповідач придбали зазначені квартири за спільні кошти під час спільного проживання, тому ці квартири є спільною власністю, і оскільки між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо добровільного поділу майна, то визнання факту спільного проживання однією сім'єю необхідно їй для врегулювання майнових відносин. У судовому засіданні позивач та представник позивача змінені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити. Позивач пояснила, що відносини, які склались між сторонами, мали ознаки притаманні подружжю, на підтвердження цього посилалась на фотографії, копію трудової книжки, на показання свідків. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні уточненні позовні вимоги [PERSON] не визнали, заперечували проти їх задоволення у повному обсязі. Суду пояснив, що з листопада 1994 року знаходився у шлюбі з позивачкою до 24 листопада 1995 р. Це у нього другий шлюб. Від шлюбу є син [PERSON]. Після розірвання шлюбу з позивачкою залишились добрі стосунки, від сина він не відмовлявся. Третій шлюб у нього теж не склався, та був розірваний. Позивачка на аліменти не подавала, за домовленістю відповідач за свій рахунок утримував сина до повноліття, сплачував комунальні платежі. Заробляв відповідач тим, що купував, ремонтував старі квартири та продавав. Сумісного хазяйства з позивачкою не вели, єдиного бюджету не мали, сумісного майна не нажили. Під час проживання у квартирі на [ADDRESS], підтримував з позивачкою добросусідські відносини. Майно, яке позивачка просить визнати сумісним, є його особистою власністю. До шлюбу з позивачкою мав квартиру по [ADDRESS], яку продав і деякий час жив з батьками на [ADDRESS]. Після смерті матері, купив дві кімнати у комунальній квартирі [ADDRESS], заради поліпшення побутових умов сина, на чому наполягав його батько. Позивачка [PERSON] отримувала субсидії, грошей на покупку додаткового житла не мала та надала сусідам нотаріальною згоду на продаж кімнат у комуні. Згідно договору купівлі-продажу 197/1000 частини квартири [ADDRESS] від 30.08.1999р. та договору купівлі-продажу 212/1000 частини квартири [ADDRESS] від 16.09.1999 р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] належать [PERSON]. Відповідач зазначив, що останні п'ять років живе у цивільному шлюбі з [PERSON], з якою уклав шлюб 21.05.2013 р. Для поліпшення житлових умов з [PERSON] відповідач придбав квартиру [ADDRESS], договір купівлі-продажу від 23.11.2012 р., посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.12.2012 р. Не майнових не особистих стосунків між ним та позивачкою не існувало, кожен жив своїм життям, єдине, що об'єднувало це син. Зароблені гроші відповідач клав у банк, про що позивачка дізналась, отримавши копіїї банківських документів. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних частках належать 591/1000 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22.01.1996 року. 13 серпня 1999 року за договором купівлі-продажу [PERSON] продала, а [PERSON] купив 197/1000 частин квартири [ADDRESS], договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано у реєстрі за № 2803. 16 вересня 1999 року за договором купівлі-продажу [PERSON] купив у [PERSON] 212/1000 частини квартири під номером [ADDRESS], договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано у реєстрі за № 2982. . Згідно довідки (виписки з домової книжки про склад сім'ї та реєстрацію) від 28.01.2013 року, [PERSON] зареєстрований сусідом та займає дві кімнати вищевказаної квартири спільного заселення. Крім того, судом встановлено, що за договором купівлі-продажу від 23.11.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.12.2012 року, відповідач придбав квартиру [ADDRESS]. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму ВС «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.98 №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин, що стосується 197/1000 та 212/1000 частин квартири [ADDRESS]), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 закону «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 №20. Правила ст..ст.22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із ч.1 ст.17 закону «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (стосовно 197/1000 та 212/1000 частин квартири [ADDRESS]), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п.5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин що стосується 197/1000 та 212/1000 частин квартири [ADDRESS]), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.ст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»), тощо. У відповідності до п.8 постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», передбачені Законом "Про власність" положення щодо спільної власності громадян на майно, надбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім'ї і брали трудову участь у його придбанні. Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Так у відповідності до п. 17 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60- 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1 Закону України від 07 квітня 2011 року № 3206-VI «Про засади запобігання і протидії корупції». У відповідності до ст. 244-2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Таким чином, відносно правовідносин які виникли на час придбання 197/1000 та 212/1000 частин квартири [ADDRESS], суд приймає до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного суду України від 25.12.2013 року № 6-135цс13. Зі змісту якої вбачається, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 закону «Про власність» вважається правильно застосованим. Що стосується правовідносин які виникли на час придбання квартири [ADDRESS], суд також приймає до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного суду України від 12 грудня 2012 року № 6-148цс12. Зі змісту якої вбачається, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та на підставі ст.60 ЦПК України повинні довести належними доказами обставини, як в обґрунтування заявлених позовних вимог , також щодо заперечень за позовом. Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.3, 4 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Ретельно дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що на час набуття спірного майна (197/1000 та 212/1000 частин квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS]) сторони спільно проживали, спільне майно придбане внаслідок спільної праці сторін, сторони вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати та набували інше майно в інтересах сім'ї, що підтверджується показанням свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та іншими матеріалами справи. Суд віддає перевагу саме показанням свідків [PERSON] та [PERSON], так як вони були членами сім'ї та мали можливість постійно спостерігати за стосунками, спільним проживанням та побутом сторін на відмінність від інших свідків. Зокрема, у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач був її сусідом по [ADDRESS]. Після смерті своєї матері у [INFO], він придбав дві кімнати у комунальній квартирі [ADDRESS], куди після їх ремонту і переїхав разом з батьком. Зазначила, що зі слів позивачки, їй відомо, що квартиру по [ADDRESS] придбали для сина, [PERSON]. У свою чергу, свідок [PERSON] зазначила, що зі сторонами знайома з 1994 року. Про розірвання шлюбу між ним їй стало відомо у 2007 році. З позивачкою зустрічалась переодично, однак знає, що сторони проживали однією сім'єю, і наполягала на цьому. Бувала у гостях по [ADDRESS], бачила батька, хто з ким і в яких кімнатах мешкав не знає. Зі слів [PERSON], їй стало відомо, що вони купили квартиру по [ADDRESS]., в якій вона була з позивачкою у грудні 2012 року перед новим роком. Зазначила, що відповідач офіційно ніде не працював, жив за рахунок здійснення ремонту квартир. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач був для неї як батько, виховував її з дитинства разом зі своєю донькою від першого шлюбу та братом [PERSON]. Жили сім'єю з 1992 року по 2013 рік. Зазначила, що відповідач самостійного заробітку не мав, займався вихованням дітей та був на утриманні позивача. Свідок [PERSON] пояснив, що батьки жили однією сім'єю, гроші заробляла мати, батько офіційно не працював, дивився за хазяйством. Крім того пояснив, що мати працювала ріелтором, здійснювала придбання та продаж квартир, а батько проводив їх передпродажний ремонт. Зазначив, що стосунки у них були добрі, відповідач супроводжував їх з матір'ю у туристичній поїздці до Туреччини, з сестрою та її чоловіком. У свою чергу, суд критично відноситься до показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки спостереження цих осіб мають епізодичний характер, крім того, більшість осіб з допитаних є близькими товаришами відповідача, тому носять заінтересований характер. Крім того, показання вказаних осіб є суперечливими, зокрема, показання [PERSON] суперечать показанням [PERSON], яка стверджувала, що кошти на придбання квартири по [ADDRESS] надала вона, у свою чергу. [PERSON] вказав, що він позичив відповідачу аванс на дану квартиру ну суму 27 000 тис. доларів США, а згодом - ще 12 700 тис. доларів США. Також викликають сумніви розписка, надана свідком [PERSON] [PERSON], оскільки кошти він отримав безпосередньо від [PERSON], однак договір купівлі-продажу був оформлений на відповідача. Пояснення свідка [PERSON], що придбану квартиру оформили на [PERSON] у зв'язку з тим, що не пройшло трьох років після розірвання її браку, суперечить тим її словам, відповідно до яких вона проживає з відповідачем п'ять років. Суд також вважає, що тимчасові від'їзди позивача, тимчасове перебування її на лікуванні у санаторії у зв'язку хворобою, на які посилається відповідач, не спростовують факт постійного спільного проживання. Відповідно до ст.. 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні. За таких обставин, з огляду на вищевикладене, суд вважає, що матеріалами справи підтверджено, у свою чергу, запереченнями та доказами відповідача не спростовано факт, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці під час їх спільного сумісного проживання. У свою чергу, позовні вимоги відносно стягнення з відповідача коштів у розмірі 25 572, 30 гривень задоволенню не підлягають, оскільки з матеріалів справи не вбачається, а належного підтвердження, коли саме і ким були отримані дані кошти, в поясненнях сторін не знайшли, тому дійти правильного висновку у суду не має можливості. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial