Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що відповідач є батьком їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачкою, про те матеріальної допомоги на його утримання не надає, хоча може це робити, так як є працездатним, тому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі ? частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того просила стягнути із відповідача понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 550 грн. В судовому засідання позивачка свої позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, виходячи з підстав, зазначених в позові. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, вказав, що згоден платити аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів своїх доходів, так як визначений позивачкою розмір аліментів він не зможе сплачувати, так як вже виплачує аліменти в розмірі ? частини всіх видів доходів на утримання свого сина [PERSON] від першого шлюбу. Третя особа [PERSON] вважала, що позов є підставним, не заперечувала проти його задоволення. Вивчивши матеріали справи, належно дослідивши докази, які є в матеріалах справи та оцінивши їх, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували 07 вересня 2013 року шлюб, від якого мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], який на даний час проживає з позивачкою. Сторонами вказана обставина не заперечується. Домовленості між батьками щодо визначення способу виконання обов'язку утримувати дітей не досягнуто. Відповідно до ст.ст. 180, 181, 183 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідач не подав суду доказів своєї неспроможності надавати матеріальну допомогу на утримання сина, однак з нього на користь третьої особи [PERSON] вже стягуються аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, що вбачається із рішення Хорольського районного суду від 05.06.2013 року та не заперечується сторонами по справі. За таких обставин з відповідача слід стягти на користь позивача аліменти у розмірі 1/6 частини його доходів, з врахуванням необхідності позивача також утримувати і себе. Суд вважає, що з урахуванням майнового стану відповідача, який на даний час є непрацюючим, сплачує аліменти по іншому виконавчому листу, визначений судом розмір аліментів буде достатнім для забезпечення належного рівня життя дитини та не обмежуватиме її прав. Суд також вважає, що вимоги позивачки про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу в сумі 550 грн. також підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ст. 84 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 р., єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру гонорару беруться до уваги наступні фактори: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката. Жодний з цих факторів не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв'язку стосовно до обставин кожного конкретного випадку. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Відповідно до ст.34 Правил адвокатської етики адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта кошти, необхідні для покриття фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення, якщо обов'язок клієнта з погашення цих витрат визначено угодою. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов'язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. За аналогією вищезазначені положення Правил адвокатської етики можна поширити й на інших фахівців у галузі права. Таким чином, до складу витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, включаються витрати на оплату праці адвоката або іншого фахівця у галузі права (гонорар), а також відшкодування витрат, зумовлених наданням правової допомоги (наприклад, витрати у зв'язку із відрядженнями, нотаріальним посвідченням документів, перекладом; витрати, пов'язані із виконанням процесуальних дій по справі (наприклад, збір доказів, копіювання документів). Усі ці витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв'язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати. У постанові від 01.10.2002 р. по справі N 30/63 ВС України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавалися, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Стягнення ж суми в рахунок майбутньої їх оплати у вигляді судових витрат чинним законодавством не передбачено. Незважаючи на дату цього рішення, його мотиви і на даний час залишаються визначальними. Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги і її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав. Вказані відносини регулюються також Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року №4191-УІ, який було прийнято на захист учасників процесу від завищених гонорарних розмірів. Згідно статті 1 зазначеного Закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, з прийнятого Закону перелік послуг, з яких стягуються витрати на правову допомогу, обмежений лише: участю адвоката або іншого фахівця в галузі права у судовому засіданні; під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Витрати на правову допомогу повинні бути підтверджені документально. Тому інші засоби доказування цих обставин, крім письмових, є недопустимими. З матеріалів справи вбачається, що позивачкою за надання правової допомоги по складанню позовної заяви сплачено 550 грн. грошових коштів, що стверджується відповідною квитанцією. Виходячи з того, що позовна заява про стягнення аліментів, та норми закону, що регулюють ці правовідносини не мають особливої складності для застосування, суд вважає, що судові витрати на правову допомогу є завищеними, тому вважає за необхідне обмежити їх сумою, що відповідає одній годині роботи адвоката та рівняється 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, тобто 487 грн. 20 коп., які підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial