Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила, та просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 27.04.2012 року у розмірі 255 000,00 грн., 520 762,28 грн. - компенсації індексу інфляції за період з 2014 року по серпень 2017 року та 3% річних в сумі 26 469,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, 27 квітня 2012 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 255 000,00 грн. При фактичному одержанні суми був складений договір безпроцентної позики грошей від 27.04.2012 року. Згідно вказаного договору, [PERSON] зобов'язаний був повернути борг до 27 квітня 2014 року включно. Однак, до теперішнього часу відповідач борг не повернув, взяті на себе зобов'язання не виконав. 26 квітня 2017 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який уточнила 12 вересня 2017 року. 22 листопада 2018 року з Харківського Апеляційного суду в провадження Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільна справа автоматичним розподілом від 22.11.2018 р. розподілена в провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Сілантьєвої Е. Є. Ухвалою Фрунзенського районного суду від 27 листопада 2018 року цивільна справа прийнята до провадження суддею Сілантьєвою Е.Є. 17 грудня 2018 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, повідомляли про час та місце слухання справи належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи у її відсутність. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, надав пояснення згідно позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи сповіщався своєчасно та належним чином, повторно не з'явився в судове засідання, причини його неявки визнані судом не поважними, відзиву на позов не подав. В матеріалах справи міститься заява відповідача про закриття провадження по справі в зв*язку з закінченням сроку позовної давності. Таким чином, суд вважає, що сторона відповідача не з'явилася в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомили, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Судом встановлено, що [PERSON], 27.04.2012 року передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 255 000,00 грн., що підтверджується договором безпроцентної позики грошей від 27.04.2012 року, копія якого, яка долучена до матеріалів справи. Відповідно до змісту зазначеного Договору [PERSON] зобов'язався повернути позивачу грошові кошти до 27.04.2014 року включно. Позивач в обґрунтування позову стверджувала, що зверталась до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, однак відповідач до теперішнього часу борг позивачу не повернув. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що згідно договору безпроцентної позики грошей від 27.04.2012 року, встановлено, що 27.04.2012 року [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 255 000,00 грн., які він зобов'язується повернути до 27.04.2014 року включно. Грошові кошти відповідач зобов'язується повертати рівними долями по 12750 грн., щомісячно, починаючи з третього місяця після укладення цього договору. У разі прострочення зобов'язується виплачувати неустойку відповідно до чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 1051 ЦК України передбачає право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обов'язок довести зазначений факт покладений на позичальника. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб , які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі статтею 610, 612 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача 255000,00 грн. є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення суми з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положеннями ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 2 ст. 625 ЦК України зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов*язання, на вимогу кредитора зобов*язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Уразі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Прострочення сплати заборгованості за договором позики від 27.04.2012 року з 28.04.2014 року по 11.09.2017 року становить 1263 календарних дні. У зв'язку із простроченням відповідачем сплати суми основного боргу позивачем за період з 28.04.2014 року по 11.09.2017 року нараховано 3 % річних від простроченої суми у розмірі 26469,00 грн. (255000,00 грн.*(3/365*1263). Отже, суд надійшов до висновку, що відповідач до встановленого у Договорі терміну, не повернув суму позики в розмірі, то з відповідача повинно бути також стягнуто три відсотка річних від суми боргу 26 469,00 грн. Що стосується вимог позивача стосовно стягнення з відповідача індексу інфляції, суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Уразі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Інфляційні нарахування на суму борг і відсотки річних входять до складу грошового зобов'язання, і не ототожнюються з санкціями за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань. Згідно Лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці. Відповідно даних Міністерства Фінансів України індекс інфляції за період з травня 2014 року по серпень 2017 року склав 1,11 %, тому сумі стягнення з відповідача складає 255000 х 1,11 = 283350 (в межах заявлених позовних вимог). Відповідачем по справі через канцелярію суду подана заява про застосування строків позовної давності та відмови у позовних вимог у зв'язку з пропуском строків позовної давності. У судовому засіданні представник позивача заперечував щодо задоволення заяви, вказуючи , що строк позовної давності пропущений не був. Відповідно до боргової розписки відповідач повинен був повернути грошові кошти до 27 квітня 2014 року, а позов поданий 26 квітня 2017 року, що свідчить про пред'явлення позову у межах строку позовної давності. Суд, вивчивши договір зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України). Так, згідно договору строк повернення суми боргу був визначений сторонами 27 квітня 2014 року. Як свідчить штам вхідної кореспонденції позовна заява надійшла до суду 26 квітня 2017 року. Таким чином, строк позовної давності пропущений не був. Отже, аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позову щодо стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial