Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням неодноразових уточнень остаточно просить: зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні 1/2 частиною квартири № 55, що розташована за адресою: [ADDRESS] (далі - Квартира); вселити її в Квартиру; визначити та встановити порядок користування приміщеннями Квартири, а саме: залишити кімнату № 1 площею 12,7 кв.м. в її користуванні, залишити кімнату № 2 площею 22,3 кв.м. в користуванні відповідача, кухню залишити в спільному користуванні сторін, з вільним доступом позивача до труб водопостачання та водовідведення, газопостачання, коридор залишити в спільному користування сторін, ванну залишити в її користуванні, вбиральню (сполучену) залишити в користуванні відповідача, лоджію залишити в її користуванні; стягнути з відповідача матеріальні збитки у розмірі 1180,00 грн. за послуги аварійного відімкнення дверей та заміну циліндра замка; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що сторони є співвласниками Квартири в рівних частках, по 1/2 частці кожний. Відповідач перешкоджає їй в доступі до Квартири, а також в користуванні Квартирою. Внаслідок протиправних дій відповідача, які полягали в перешкоджанні її доступу до Квартири, приниженні її гідності та гідності її чоловіка, влаштуванні сварок, вона, перебуваючи в стані вагітності, перенесла глибокий психологічний шок, який призвів до тяжкого психологічного стану, що спричинив втрату нею дитини. Також вона відчуває переживання у зв'язку з розумінням незаконності дій відповідача, нехтуванням відповідачем її прав, використанням відповідачем свого домінуючого положення над нею. Завдану їй моральну шкоду вона оцінює в 50000,00 грн., які просить стягнути з відповідача. Крім того, нею було викликано представників служби аварійного відкриття дверей, які відкрили двері до Квартири. В зв'язку з наведеним вона просить стягнути з відповідача понесені нею при цьому витрати в розмірі 1180,00 грн. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримали в повному обсязі. Відповідач, його представник заперечували проти позову. В обґрунтування заперечень зазначили, що на момент звернення позивача до суду з первісними вимогами щодо її вселення в спірну Квартиру її право власності на вказане майно не було зареєстроване, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо інших позовних вимог позивача, то вони були заявлені після початку судом розгляду справи по суті, в зв'язку з чим відсутні підстави для розгляду вказаних вимог по суті. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.04.2012 року, яке набрало законної сили, визнано, що договір про участь в будівництві від 09.01.2006 року був укладений [PERSON] в інтересах сім'ї подружжя [PERSON] та [PERSON] Встановлено, що долі [PERSON] та [PERSON] в Квартирі є рівними - по 1/2 кожному. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину Квартири. 07.11.2014 року на ім'я позивача оформлено Свідоцтво про право власності на 1/2 частину Квартири. Згідно технічного паспорту на Квартиру, остання складається з 2 кімнат житловою площею 35,0 кв.м., в тому числі житлової кімнати № 2 площею 12,7 кв.м., житлової кімнати № 6 площею 22,3 кв.м., а також коридору № 1 площею 11,4 кв.м., кухні № 3 площею 17,5 кв.м., ванної кімнати № 4 площею 4,6 кв.м., вбиральні (сполученої) № 5 площею 2,9 кв.м., лоджії площею 7, 4 кв.м. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині встановлення порядку користування Квартирою, суд керується наступним. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. В п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як вбачається з роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Як встановлено судом з пояснень позивача, його представника, а також свідка [PERSON], між сторонами існують суперечки з приводу порядку користування Квартирою. З акту від 05.12.2014 року вбачається, що вільним є доступ лише в кімнату площею 12,7 кв.м., інші приміщення Квартири, в тому числі кухня, коридор, санвузол, зайняті співвласником [PERSON] За таких обставин суд вважає доведеним, що між сторонами виник спір з приводу порядку користування Квартирою. Представником позивача в судовому засіданні 26.01.2015 року було уточнено, що вони просять визначити порядок користування Квартирою, згідно якого позивачу виділяється у користування менша житлова кімната площею 12,7 кв.м., відповідачу виділяється в користування більша житлова кімната площею 22,3 кв.м., а інші приміщення Квартири залишаються в спільному користуванні сторін. Також представником позивача було зазначено, що вони усвідомлюють, що при такому варіанті користування Квартирою площа частини Квартири, що перебуватиме в користуванні позивача, буде меншою за площу, що відповідає її частці у праві власності на Квартиру, та вони згодні на визначення саме такого порядку користування Квартирою. Крім того, судом представнику позивача також було роз'яснено право заявити клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення можливих варіантів користування Квартирою, що відповідають частці позивача в праві власності на Квартиру. Вказане клопотання представником позивача заявлено не було, при цьому останньою також було зазначено, що вони згодні на виділення в користування позивачу меншої кімнати. За таких обставин, враховуючи згоду позивача на визначення такого порядку користування Квартирою, а також те, що вказаний порядок не порушуватиме прав відповідача на користування частиною Квартири, що відповідає його частці у праві власності, суд вважає за можливе задовольнити позов в цій частині та встановити порядок користування Квартирою, за яким позивачу в користування виділяється житлова кімната № 2 площею 12,7 кв.м., відповідачу в користування виділяється житлова кімната № 6 площею 22,3 кв.м., інші приміщення залишаються в спільному користуванні сторін. При цьому доводи відповідача, його представника відносно того, що вимоги про визначення порядку користування Квартирою, які були заявлені позивачем після початку розгляду справи по суті, є зміною предмета позову, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне. В первісному позові позивач посилалась на неможливість доступу до Квартири, а також на складнощі в пересуванні Квартирою, використанні місць загального користування тощо. Також в первісному позові позивачем було зазначено, що нею висунуто вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме Квартирою. За таких обставин суд приходить до висновку, що пред'явлення позивачем в ході розгляду справи вимоги про визначення порядку користування Квартирою не є зміною предмету та підстав позову, в зв'язку з чим вказані вимоги підлягають розгляду судом та вирішенню їх по суті. Щодо позовних вимог про вселення позивача в Квартиру, то суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне. В остаточній редакції позову позивачем було зазначено, що вона має доступ до кімнати площею 12,7 кв.м. (перший аркуш заяви про уточнення та збільшення позовних вимог). Позивачем надано суду акт від 05.12.2014 року, з якого вбачається, що позивач безперешкодно потрапила в спірну Квартиру під час складання акту, оскільки її чоловік [PERSON] відчинив двері в Квартиру власним ключем. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач є колишнім чоловіком позивача, він - її нинішнім чоловіком. [PERSON] підтвердив, що станом на 05.12.2014 року позивач мала безперешкодний доступ до Квартири. Також пояснив, що після 05.12.2014 року позивачу від відповідача надійшло повідомлення про зміну замків на дверях до Квартири. Проте у зв'язку із станом здоров'я позивача, яка знаходиться на восьмому місяці вагітності, остання не схотіла вчиняти будь-яких дій щодо отримання нового ключа від Квартири, який відповідач ніби-то був готовий віддати позивачу. Також [PERSON] зазначив, що після складання акту від 05.12.2014 року позивач жодного разу не приходила до Квартири, не намагалась до неї потрапити та, відповідно, не отримувала відмови в доступі до Квартири. Представник позивача підтвердила вказані вище показання, що надавались свідком. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем на час вирішення справи всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України не доведено факт порушення відповідачем її прав, пов'язаних із доступом до Квартири. В зв'язку з наведеним відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо вселення позивача в спірну Квартиру. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника позивача та свідка відносно того, що після 05.12.2014 року свідку чинили перешкоди у вільному доступі до Квартири, з наступних підстав. Як встановлено судом з пояснень свідка, у нього відсутні будь-які передбачені чинним законодавством України документи, що підтверджують його право представляти позивача у відносинах, пов'язаних із реалізацією позивачем права власності на Квартиру. Доводи свідка відносно того, що він як чоловік позивача має право на доступ до Квартири, судом не приймаються, оскільки сама по собі наявність між позивачем та свідком подружніх відносин не наділяє свідка повноваженнями щодо користування Квартирою, яка є власністю позивача та відповідача. За таких обставин суд приходить до висновку, що перешкоджання свідку в доступі до Квартири не може вважатись порушенням прав позивача та бути підставою для задоволення позовних вимог в частині вселення позивача до Квартири. Щодо вимог позивача відносно стягнення на її користь грошових коштів в розмірі 1180,00 грн., які були витрачені нею на оплату послуг з аварійного відкриття дверей до Квартири, то суд відмовляє в їх задоволенні з наступних підстав. Як встановлено судом з пояснень представника позивача, а також свідка [PERSON], вказані дії щодо відкриття дверей здійснювались позивачем на власний розсуд та ризик, без узгодження з відповідачем. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Враховуючи відсутність згоди відповідача на аварійне відкриття дверей, у суду відсутні підстави покладати на нього витрати, що були понесені позивачем у зв'язку із самовільними діями останньої. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., то суд також відмовляє у вказаних вимогах з наступних підстав. В судовому засіданні представником позивача було зазначено, що внаслідок неправомірних дій відповідача, пов'язаних із перешкоджанням позивачу в користуванні Квартирою, позивачем було отримано психологічний стрес, що призвів до завмирання плоду та штучного переривання вагітності. Проте всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що завмирання плоду стало наслідком саме неправомірних дій відповідача, суду надано не було. Крім того, свідок [PERSON] показав, що завмирання плоду стало наслідком проклять та нападок з боку батьків відповідача. На уточнююче запитання суду свідок пояснив, що неправомірні дії, внаслідок яких позивачу було спричинено моральну шкоду, вчинялись саме батьками відповідача, а не самим відповідачем. За таких обставин у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Оскільки судом задоволено позовні вимоги немайнового характеру, на підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останньою витрати по сплаті судового збору за позовні вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial