Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, в обґрунтування якого вказала, що за рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 20.05.2014 року її визнано власником квартири за адресою: [ADDRESS], яке набрало чинності 02.06.2014 року. Після набрання рішенням законної сили, вона звернулася до відповідача з повідомленням про результати розгляду справи та з проханням знятися з реєстрації за зазначеною адресою у добровільному порядку. Також нею було запропоновано відповідачу віддати їй ключі від квартири для оформлення необхідних документів, а саме: опломбування лічильників електроенергії та водопостачання у квартирі. Відповідач відмовив у всіх її вимогах. Крім того, відповідач за вказаною адресою не поживає, після смерті його тітки [PERSON] він поживає за адресою: [ADDRESS]. Тому позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні нею своєю власністю шляхом зобов'язання відповідача надати їй дублікат ключа від вхідної двері належної їй квартири, визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням, та виселити відповідача з цієї квартири. Позивач [PERSON] до судового засідання не з,явилася, про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, письмово повідомила суд про розгляд справи у її відсутність. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги свого довірителя у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник третьої особи приватного підприємства «Домінант-Сервіс» до судового засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином, представник третьої письмово повідомив суд про розгляд справи у його відстуність. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Димитровського міського суду Донецької області від 20.05.2014 року за позовом [PERSON] до Димитровської міської ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за позивачем [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] Рішення набрало законної сили 02.06.2014 року, що підтверджується копією відповідного рішення (а.с.10-11). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 18.06.2014 року право власності на однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 36,1 кв.м, зареєстровано на [PERSON] на підставі рішення Димитровського міського суду Донецької області від 20.05.2014 року (а.с.9). Відповідно до довідок приватного підприємства «Домінант-Сервіс» від 20.06.2014 року та від 11.07.2014 року власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] згідно рішення суду № 2/226/132/2014 року від 20.05.2014 року, яка за даною адресою не зареєстрована. Попередній власник - [PERSON], [INFO], померла 12.11.2011 року. За вказаною адресою зареєстрований з 09.11.2011 року - відповідач [PERSON], [INFO], як колишній власник (а.с.8). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснила, що відповідач ніколи не був власником спірної квартири, позивач успадкувала цю квартиру після смерті [PERSON], яка за життя заповіла позивачці це житлове приміщення. Відповідно до акту від 08.08.2014 року, складеному працівниками приватного підприємства "Домінант-Сервіс", відповідач [PERSON], [INFO], з 01.01.2010 року до теперішнього часу за адресою: [ADDRESS], не мешкає, даний факт підтвердили сусіди з квартири [ADDRESS] [PERSON] та з квартири [ADDRESS] [PERSON] Згідно за рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 18.10.2013 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні його позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім,єю із спадкодавцем [PERSON] для оформлення права на спадщину та у визнанні заповіту, яким [PERSON] заповіла позивачці спірне житлове майно, недійсним. З тексту даного рішення вбачається, що факт постійного спільного проживання однією сім,єю [PERSON] з [PERSON] у період з листопада 1997 року до часу відкриття спадщини (12.11.2011 року) чи в будь-який інший період не доведено. За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно за ст.150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей, та вправі розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За чинним житловим законодавством членами сім'ї власника житлового приміщення визнаються дружина, чоловік, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство (ч.2 ст.64 ЖК України). Відповідно до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в суді, житлова квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], є приватною власністю позивача і не належить відповідачеві, який у даній квартирі фактично не мешкає декілька років, не є членом сім,ї ані позивача, ані попереднього власника - померлої [PERSON], що виключає необхідність у з,ясуванні обставин, регламентованих ч.2 ст.405 ЦК України. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що будь-яких договорів щодо користування відповідачем квартирою позивача не встановлено, те, що наявність реєстрації відповідача за адресою розташування квартири позивача та неможливість проникнути до неї через відсутність ключів створює останній перешкоди у здійсненні нею своїх прав щодо цього житла, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та про зобов'язання відповідача надати дублікат ключа від вхідної двері квартири підлягають задоволенню. Вимоги позивача щодо виселення відповідача із належної їй квартири за вказаною адресою, є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено і на це звертає у своєму позові сама [PERSON], що відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, за призначенням ним не користується, а отже з цього приводу спір відсутній. На підставі ст.150 СК України, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial