Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому, враховуючи зменшення, збільшення та уточнення позовних вимог, просили стягнути із [PERSON] за прострочення виконання ним зобов`язань за період з 27 лютого 2015 року по 23 травня 2018 року на користь [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 78376 грн. 45 коп., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 8909 грн. 71 коп. і проценти за користування чужими грошима в розмірі 70960 грн. 18 коп., всього - в загальному розмірі 158246 грн. 34 коп., та на користь [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 90641 грн. 71 коп., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 10585 грн. 30 коп. і проценти за користування чужими грошима в розмірі 81259 грн. 06 коп., всього - в загальному розмірі 182486 грн. 07 коп. (а. с. 3-6, 44-48, 50-53). В обґрунтування позову зазначали, що 17 січня 2012 року Броварський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення у цивільній справі № 2-3070/11, яким з [PERSON] стягнув на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 110562 грн. 16 коп. та судові витрати в розмірі 1225 грн. 69 коп., всього - 111787 грн. 85 коп., та на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 107850 грн. 89 коп. та судові витрати в розмірі 1198 грн. 89 коп., всього - 109049 грн. 78 коп., яке набрало законної сили 28 січня 2012 року. Починаючи з цієї дати відповідач зобов`язаний був виконати рішення суду та сплатити на їх користь вказані суми грошових коштів. Проте рішення суду [PERSON] не виконує, лише 21 травня 2013 року ним у добровільному порядку на користь [PERSON] сплачено 20000 грн., тому вважають, що [PERSON] відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України з урахуванням строку позовної давності повинен сплатити на їх користь за період з 27 лютого 2015 року по 23 травня 2018 року суми інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми та за цей же період згідно із ст. 536 ЦК України проценти за користування чужими грошима. Позивач [PERSON] і представник позивачів [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги повністю, посилаючись на те, що вони ґрунтуються на вимогах закону. Також останній у суді пояснив, що зазначені вище суми заборгованості відповідача перед позивачами обчислені з урахуванням трирічного строку позовної давності з моменту підготовки ним позову (27 лютого 2015 року) по день уточнення позовних вимог (23 травня 2018 року). Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, з підстав, викладених у відзиві на позов. Також просили суд застосувати до заявлених позивачами вимог положення ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України та відмовити [PERSON] і [PERSON] у позові в повному обсязі, у зв`язку з пропуском ними строку звернення до суду, про що подано заяву. В обґрунтування заперечень проти позову посилалися на те, що вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми є додатковими (похідними) від основного зобов`язання та виникли між сторонами внаслідок закону, тому до цих вимог застосовуються такі ж строки позовної давності як і до основної вимоги. У даному випадку перебіг позовної давності розпочався з моменту ухвалення 17 січня 2012 року Броварським міськрайонним судом Київської області рішення у цивільній справі № 2-3070/11 про стягнення на користь позивачів з [PERSON] сум заборгованості та сплинув ще 18 січня 2015 року, до суду позов подано за межами строку позовної давності. Крім того, вказували, що стягнення процентів за користування чужими грошима можливе лише у разі наявності між сторонами договірних відносин, що регулюються ст. ст. 1046, 1054 ЦК України щодо позики чи кредиту. Заборгованість відповідача виникла із зобов`язань, що випливають з договору оренди майна, будь-яких грошових коштів [PERSON] від позивачів не отримував, тому виключається можливість стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. 17 січня 2012 року Броварським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення у цивільній справі № 2-3070/11 за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором найму (оренди) нежитлового приміщення - офісу № 1 у секції "В", загальною площею 134,9 м2, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеного між сторонами 02 липня 2010 року строком на один рік до 02 липня 2011 року. Цим рішенням суду позов задоволено: - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором оренди в розмірі 110562 грн. 16 коп., з яких: 57742 грн. 65 коп. - заборгованість по орендній платі, 3325 грн. 81 коп. - за сплачені комунальні послуги, 49493 грн. 70 коп. - неустойку за користування приміщенням за межами строку дії договору найму, а також судові витрати в розмірі 1225 грн. 69 коп., всього - у загальному розмірі 111787 грн. 85 коп.; - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором оренди в розмірі 107850 грн. 89 коп., з яких: 57742 грн. 65 коп. - заборгованість по орендній платі, 614 грн. 54 коп. - за сплачені комунальні послуги, 49493 грн. 70 коп. - неустойку за користування приміщенням за межами строку дії договору найму, а також судові витрати в розмірі 1198 грн. 89 коп., всього - у загальному розмірі 109049 грн. 78 коп. Дане рішення суду сторонами в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 28 січня 2012 року. 13 квітня 2012 року стягувачам [PERSON] і [PERSON] суд видав виконавчі листи про стягнення на їх користь з [PERSON] зазначених сум заборгованості, які ними пред`явлені до примусового виконання до відділу державної виконавчої служби. На підставі цих виконавчих листів Броварським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області відкрито два виконавчі провадження: № 52437775 - про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 111787 грн. 85 коп. та № 52437716 - про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 109049 грн. 78 коп. Станом на 28 січня 2019 року вказані суми заборгованості з [PERSON] не стягнуті, рішення суду від 17 січня 2012 року боржником не виконано. 21 травня 2013 року на виконання вказаного вище рішення суду від 17 січня 2012 року відповідач [PERSON] передав позивачу [PERSON] грошові кошти в сумі 20000 грн., що підтверджується розпискою про отримання цієї суми грошей та останнім не заперечується. 02 березня 2018 року [PERSON] та [PERSON] , враховуючи трирічний строк позовної давності, подали до суду позов про стягнення на їх користь з [PERSON] у зв`язку із невиконанням ним рішення суду від 17 січня 2012 року на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми та на підставі ст. ст. 536 і 1048 ЦК України процентів за користування чужими грошима за період з 27 лютого 2015 року по23 травня 2018 року, виходячи із наявних сум заборгованості [PERSON] перед [PERSON] у розмірі 91787 грн. 85 коп. та [PERSON] у розмірі 109049 грн. 78 коп. У ч. 1 ст. 1291 Конституції України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із п. 1 ч. 2, ч. 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 висловив правову позицію та зазначив, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем [PERSON] у загальному розмірі 91787 грн. 85 коп. та позивачем [PERSON] у загальному розмірі 109049 грн. 78 коп. згідно із рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2012 року. Вказані суми заборгованості відповідачем позивачам не сплачені. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У постанові від 26 квітня 2017 року Верховний Суд України у справі № 3-1522гс16 висловив правову позицію та зазначив, що ст. 625 ЦК України врегульовані правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають певні особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою в розумінні положень ст. 549 ЦК України і ст. 230 ГК України. Інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми не є також додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України. За змістом наведеної вище норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. Так, у ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати і 3 % річних від простроченої суми нараховуються щомісячно на весь час невиконання боржником грошового зобов`язання та підлягають сплаті ним до моменту фактичного повернення всієї суми заборгованості. Оскільки законом встановлено обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу із урахуванням рівня інфляції та 3 % річних від простроченої суми за увесь час прострочення виконання ним свого грошового зобов`язання, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає у кредитора за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, тобто до моменту сплати ним всієї суми боргу та проведення повного розрахунку. Системний аналіз змісту наведених норм матеріального права в їх сукупності дає суду підстави для висновку, що до правових наслідків порушення боржником виконання грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується визначений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. У ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На день подачі позову до суду - 02 березня 2018 року відповідачем [PERSON] рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2012 року в повному обсязі не виконане, суми боргу не сплачені, що підтверджується повідомленнями Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області від 28 січня та 18 лютого 2019 року за вих. № 5550 і № 8466, заборгованість відповідача перед позивачем [PERSON] становить 91787 грн. 85 коп., перед позивачем [PERSON] складає 109049 грн. 78 коп. Виходячи з наведених норм ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про стягнення з [PERSON] на їх користь інфляційних втрат і 3 % річних від прострочених сум за весь час прострочення виконання ним встановленого рішенням суду грошового зобов`язання ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог і трирічного строку позовної давності, що передували дню звернення позивачів до суду з цим позовом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, виходячи із вказаних сум заборгованості відповідача, враховуючи індекси інфляції, період прострочення виконання грошового зобов`язання (1178 днів), перевіривши зроблені позивачами розрахунки, суд дійшов висновку, що за період з 02 березня 2015 року по 23 травня 2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 69726 грн. 46 коп. і 3 % річних від простроченої суми в розмірі 8887 грн. 08 коп. та на користь [PERSON] за цей же період інфляційні втрати в розмірі 82839 грн. 45 коп. і 3 % річних від простроченої суми в розмірі 10558 грн. 41 коп. Доводи відповідача [PERSON] про те, що позивачами пропущений як загальний, так і спеціальний строк позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних від прострочених сум, які є штрафними санкціями та додатковими, похідними вимогами від основного зобов`язання є необґрунтованими, висновків суду про стягнення зазначених вище сум вони не спростовують, оскільки за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України ці нарахування не є штрафними санкціями (неустойкою) в розумінні ст. 549 ЦК України та додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, їх обчислення проводиться щомісячно на суму заборгованості до моменту повної сплати відповідачем всієї суми боргу. Оскільки таке правопорушення є триваючим, на нього поширюється загальний трирічний строк позовної давності, який обчислюється з моменту кожного прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Що стосується вимог [PERSON] і [PERSON] про стягнення з [PERSON] на їх користь на підставі ст. 536 ЦК України процентів за користування належними їм до сплати чужими грошовими коштами в розмірі облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період, суд вважає, що в цій частині позов задоволенню не підлягає. Згідно із ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими грошовими коштами; по-друге - установлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад ст. 1048 ЦК України). Правовий аналіз ст. 536 ЦК України свідчить про те, що проценти за користування чужими грошима нараховуються у зв`язку з користуванням чужими грошима, тобто грошовими коштами переданими кредитором боржникові на певний строк за відповідну плату. Із рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2012 року, ухваленого у цивільній справі № 2-3070/11, видно, що правовідносини між сторонами виникли із договору найму нежитлового приміщення від 02 липня 2010 року, а не із договору позики чи договору кредиту, за умовами цього договору найму відповідач [PERSON] грошові кошти від позивачів [PERSON] і [PERSON] не одержував, розмір процентів за несвоєчасну сплату ним орендної плати у вказаному договорі не визначався. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що у даному випадку ст. 536 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивачів процентів за користування чужими грошима у визначеному ст. 1048 ЦК України розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України застосуванню не підлягає, позовні вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошима задоволенню не підлягають, оскільки на вимогах закону вони не ґрунтуються. Наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно їх не сплачує, врегульовані ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також крім зазначених вище сум інфляційних втрат та 3 % річних від прострочених сум із відповідача на користь позивачів відповідно до вимог ст. 141 ЦК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 % від задоволеної частини суми позовних вимог, зокрема, на користь [PERSON] - 786 грн. 14 коп. та на користь [PERSON] - 933 грн. 98 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial