Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Представник позивача адвокат Костін С.С. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користуватись будинком [ADDRESS] , усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку та стягнути з нього судові витрати. Вимоги мотивує тим, що [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня 2021 рокує власником житлового будинку, у якому крім родини позивача зареєстрований [PERSON] . Відповідач не проживає в даному будинку з 01 січня 2018 року, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, його власні речі у приміщенні будинку відсутні. Зазначає, що відповідач є сином колишнього власника будинку, у якого [PERSON] придбала зазначений будинок. Добровільно [PERSON] відмовляється знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою, чинить перешкоди позивачу, як власнику майна, у проведенні ремонту, викидає її особисті речі з будинку, це створює позивачу перешкоди в користуванні її власним майном. Вирішити в позасудовому порядку дане питання позивач не має можливості, тому змушена звернутися до суду. Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2021 року відкрито провадження у зазначеній справі. Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Костін С.С. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в заяві. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи суду не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти винесення заочного рішення не заперечував. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач, як власник житла, ставить питання про захист своїх прав та визнання відповідача таким, що втратив право користування її житловим будинком. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу від 10 березня 2021 року є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10). З Акту обстеження місця проживання № 7 від 10 березня 2021 року та довідок Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області вбачається, що [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] , але фактично не проживає за зазначеною адресою з 01 січня 2018 року, що також підтверджується письмовим поясненням колишнього власника [PERSON] , який є батьком відповідача. Особистих речей та предметів побуту відповідача у будинку не виявлено ( а.с. 11-13). Факт непроживання [PERSON] за вищевказаною адресою підтверджують сусіди позивача [PERSON] та [PERSON] , про що засвідчили своїми підписами ( а.с. 11). Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7 та 11 Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до правової позиції ВС України, що викладена у постанові від 16.11.16 р. у справі № 688/63/15-ц, положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на квартиру від будь - яких осіб, у т. ч. осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Водночас відповідно до ст. 391 ЦК України позивач як власник будинку через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні спірним будинком як своїм майном, згідно зі ст. 328 ЦК України. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У пункті 4 частини першої статті 406 ЦК України визначено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Аналізуючи досліджені докази, суд враховує, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у житловому приміщенні позивача, як син колишнього власника будинку, однак на даний час житлом для проживання останній не користується з січня 2018 року, про що підтверджено показами свідків, таким чином, відповідач членом сім`ї власника приміщення не являється. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Будь-які правочини, на підставі яких відповідач був би наділений правом на користування спірним житлом (найм, оренда, позичка, тощо) не вчинялись. Інших передбачених чинним законодавством підстав для збереження за відповідачем спірного жилого приміщення судом не встановлено. На підставі вищевикладеного, та враховуючи, що відповідач не є членом сім`ї позивача, за місцем реєстрації не проживає більше року, така реєстрація є порушенням прав позивача, яка позбавлена можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, суд дійшов висновку про відновлення порушених прав позивача та усунення їй перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення про позбавлення права користування особи житлом, яке набрало законної сили. За вказаних обставин ухвалення судом рішення про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації у відповідному житловому приміщенні. Відповідач підлягає зняттю з реєстрації в спірному житлі після подання позивачем до органу реєстрації цього рішення за умов, що воно набрало законної сили. Отже, вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації є передчасною та не обґрунтована правовими підставами, а тому в її задоволенні необхідно відмовити. Враховуючи, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, судові витрати у справі у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial