Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін: [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь суму позики - 5000 (п`ять тисяч) доларів США, 3% річних - 4413,06 грн, а також понесені судові витрати в сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень та розмір судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що 08.10.2013 відповідач отримав у [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 10000 доларів США, про що було складено розписку в присутності [PERSON] 14 лютого 2018 року відповідно до розписки борг [PERSON] перед [PERSON] складав 5000 доларів США, який боржник зобов`язувався повернути до 1 грудня 2018 року. 23 травня 2019 року між [PERSON] та ним, позивачем, було укладено договір №1 про відступлення права вимоги, за яким перший відступає, а він приймає на себе право вимоги, що належить [PERSON] та стає кредитором за договором позики, укладеним між [PERSON] та відповідачем 08.10.2013, на підтвердження чого [PERSON] було видано розписку. Тобто за цим договором він одержує право вимагати від останнього належного виконання зобов`язань щодо повернення грошових коштів в сумі 5000 доларів США. [PERSON] та він повідомили [PERSON] про укладений між ними договір та контактні дані нового кредитора листом, який відповідач отримав особисто 24.05.2019. 12 вересня 2019 року під розпис власноруч [PERSON] одержав його вимогу від 28.08.2019 про повернення позики, в якій він вимагає повернути залишок заборгованості за договором позики у сумі 5000 доларів США у тридцятиденний строк з моменту її отримання. Таким чином, строк виконання вимоги про повернення позики сплив 13 жовтня 2019 року, однак заборгованість у сумі 5000 доларів США [PERSON] не повернута, що змушує його звернутися в суд із відповідною позовною вимогою. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На сьогодні [PERSON] не погашено борг в сумі 5000 доларів США. Крім цього, виходячи з розрахунку за період з 02.12.2018 по 10.02.2020 сума 3% річних становить 4 413,06 грн, яка також підлягає стягненню з відповідача на його користь. Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він позовні вимоги визнає частково, а саме заборгованість на 1 грудня 2019 року перед [PERSON] в сумі 18528 грн, яка складається з відсотків (3% річних) за користування кредитом, та яку він готовий повернути [PERSON] . Просить суд задовольнити позов про стягнення коштів саме в сумі 18528 гривень, оскільки при укладанні договору позивач оперує розпискою від 08.10.2013 і не надає документи, які підтверджують його заборгованість станом на момент укладання договору про відступлення боргу. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові, та пояснив, що відступлення права вимоги відбулося, тому що у 2013 році [PERSON] позичив у нього 10000 доларів США. Згодом виявилося, що ці гроші він позичав для [PERSON] . Дізнавшись про це, на початку 2018 року він поставив вимогу перед [PERSON] про повернення цих коштів. Тоді останній уточнив, що 5000 доларів США він позичав для себе та 5000 доларів США - для [PERSON] . Грошей для повернення не було ні в кого з них. Вони неодноразово зідзвонювалися та спілкувалися втрьох, однак жодної «копійки» він так і не отримав. На підтвердження того, що [PERSON] заборгував 5000 доларів США, останній написав розписку від 14.02.2018. Він рік чекав на повернення йому коштів. Потім звернувся до адвоката і було укладено договір про відступлення права вимоги. Сума, яка зазначена в договорі, відповідає сумі, зазначеній у розписці від 14.02.2018. [PERSON] було повідомлено про договір, заперечень чи зауважень з приводу наявної у нього заборгованості він не висловлював, таким чином погодився із сумою боргу за договором позики в розмірі 5000 доларів США. Однак, крім обіцянок, ним нічого не повернуто. Позика була в доларах і безпроцентна. Ніякі кошти, в тому числі відсотки за кристування його грошима, він не отримував. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, підтримав поданий ним відзив на позов та просив стягнути з нього лише 18528 гривень, а саме 3% від 5000 доларів США, якими він користувався 4 роки з 2013 року по 2017 рік. Підтвердив, що 08.10.2013 йому передали 80000 гривень, що становило 10000 доларів США по курсу. Вказаними коштами вони користувалися разом з [PERSON] , так як спільно вели бізнес. За користування своєю частиною позики він сплачував [PERSON] по 250 доларів США щомісячно. Станом на 2018 рік в нього весь борг перед останнім було закрито. Розписку про 5000 доларів США [PERSON] він писав власноручно, однак вона складена без свідків, тому не є правочинною, крім того, в ній немає даних його паспорта. При укладенні договору про відступлення права вимоги був присутній, підписався про ознайомлення з ним, однак не читав. Спір між сторонами не вирішений. Заяви, клопотання сторін та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 03.06.2020 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. 25 червня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов. Ухвалою суду від 25.06.2020 постановлено долучити поданий [PERSON] відзив на позов до матеріалів справи, запропоновано позивачу подати відповідь на відзив та продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів. 11 серпня 2020 року на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду від 26.08.2020 підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 18.09.2020 позивачем заявлено клопотання про долучення доказів про розмір витрат за надання йому правової допомоги та оригіналу розписки, яке протокольною формою ухвали суд постановив задовольнити. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: 8 жовтня 2013 року [PERSON] взяв позику у [PERSON] в сумі 10000 доларів США в присутності [PERSON] , про що свідчить складена ним розписка (а.с.6). 14 лютого 2018 року [PERSON] написав розписку про те, що станом на 14.02.2018 він має борг перед [PERSON] в сумі 5000 доларів США, які зобов`язується повернути до 1 грудня 2018 року (а.с.7, 63). 23 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги №1, за яким перший відступає, а останній приймає на себе право вимоги, що належить [PERSON] , і стає кредитором за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 08.10.2013, на підтвердження чого [PERSON] було видано розписку (п.1.1). За цим договором [PERSON] одержує право замість [PERSON] вимагати від боржника [PERSON] належного виконання зобов`язань за основним договором щодо повернення грошових кошів у сумі 5000 доларів США. Строк повернення позики в розписці не визначено (п.1.2). Право вимоги [PERSON] до боржника на суму 5000 доларів США за основним договором підтверджується розпискою від 08.10.2013, яка є невід`ємною частиною цього договору і передається [PERSON] [PERSON] в момент підписання цього договору (п.1.3) (а.с.8). Про зміну кредитора у борговому зобов`язанні позики було відповідним листом повідомлено [PERSON] з вказівкою на контактні дані [PERSON] , зокрема, його місцезнаходження, ідентифікаційний код, контактний номер телефону, адресу для листування, а також прохання з 24.05.2019 усі платежі здійснювати саме [PERSON] (а.с.9). 28 серпня 2019 року [PERSON] виставив [PERSON] письмову вимогу повернути залишок заборгованості за договором позики у сумі 5000 доларів США за розпискою від 08.10.2013 у тридцятиденний строк з моменту отримання даної вимоги. Вказану письму вимогу [PERSON] отримав власноручно 12.09.2019, про що розписався у ній (а.с.10). Згідно з розрахунком відсотків (3% річних) за користування грошовими коштами, проведеним позивачем за період з 01.12.2018 по 10.02.2020, сума таких відсотків, виходячи зі суми заборгованості 5000 доларів США, що в еквіваленті на гривню - 122897 грн, складає 4413,06 грн (а.с. 11). Відповідач у відзиві зазначає, що визнає суму заборгованості перед [PERSON] , що складається з 3% річних в сумі 18528 грн, при цьому жодних розрахунків не наводить (а.с. 29). Таким чином судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу повернення суми позики та сплати 3 (трьох) відсотків річних від простроченої суми. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, представлені позивачем на виконання вимог ст.ст. 80, 81 ЦПК України, які він вважає достатніми для обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, беручи до уваги часткове визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ст. 4 ЦПК України та ст.ст.15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з вимогами ст.ст. 13, 77, 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що спірні правові відносини між сторонами виникли з договірних відносин. Так, ч. 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як визначено в ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Встановлено, що 8 жовтня 2013 року [PERSON] надав у борг [PERSON] 10000 доларів США, що підтверджується розпискою, написаною останнім власноруч. Після цього, 14 лютого 2018 року [PERSON] у ще одній розписці, написані ним, підтвердив, що його борг перед [PERSON] станом на 14.02.2018 становить 5000 доларів США, які він зобов`язався повернути йому до 1 грудня 2018 року. 23 травня 2019 року [PERSON] відступив своє право вимоги [PERSON] , уклавши з ним відповідний договір, за яким останній приймає на себе право вимоги, що належить [PERSON] , і стає кредитором за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 08.10.2013 та одержує право замість [PERSON] вимагати від боржника [PERSON] належного виконання зобов`язань за основним договором щодо повернення грошових кошів у сумі 5000 доларів США. Про даний договір, як і про суму боргу в розмірі п`ять тисяч доларів США перед новим кредитором [PERSON] , було повідомлено боржника [PERSON] , про що свідчить його підпис на повідомленні від 24.05.2019. Верховний Суд України у постанові №309/3458/14-ц від 13.12.2017 виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як зазначено у ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Вимогами ч. 2 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно положень до ч. 1 ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що 12.09.2019 [PERSON] отримав від [PERSON] вимогу від 28.08.2019 повернути залишок заборгованості за договором позики у сумі 5000 доларів США за розпискою від 08.10.2013 у тридцятиденний строк з моменту отримання даної вимоги. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Тому, наявність боргового документа у позивача, згідно зі ст. 545 ЦК України, також підтверджує той факт, що боржник не виконав свого зобов`язання. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладений у постанові №483/1953/16-ц від 26.06.2018. В силу вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Укладаючи договір позики та зазначаючи про те, що [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 10000 доларів США, після чого підтвердив, що станом на 14.02.2019 його борг перед ним становить 5000 доларів США, які він зобов`язався повернути до 01.12.2018, відповідач засвідчив, що сторони в силу положень ст. 638 ЦК України досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що пояснення [PERSON] , надані в судовому засіданні, суперечливі та нерозбірливі. Його твердження про те, що він кошти повернув і погасив весь борг, не заслуговує на увагу, оскільки не підтверджене жодними доказами. Він розрахунків не проводить, фактично з його слів він повертав кошти [PERSON] в межах боргу 10000 доларів США, при цьому вказує, що цими коштами вони користувалися спільно з останнім. Однак, коли відбулося відступлення права вимоги, визначена сума наявної заборгованості в розмірі 5000 доларів США, і жодних доказів на її повернення позивачу [PERSON] не надав. В період 2013 по 2019 рік в останнього взаємовідносин з [PERSON] не було і позивач теж пред`являє вимоги з моменту укладення договору про відступлення права вимоги. Відтак, вимоги позовної заяви про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у сумі 5000 доларів США підлягають до задоволення. З приводу стягнення боргу в іноземній валюті у вказаному розмірі 5000 доларів США, то слід зазначити, що ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вимоги щодо стягнення заборгованості саме в іноземній валюті є правомірними. Щодо вимог позивача про стягнення 3% річних із суми боргу 5000 доларів США, як того просить позивач, то вони підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Суд вважає, що у даній справі є всі складові для відповідальності відповідача перед позивачем, а саме розписка та договір про відступлення права вимоги, тому існує зобов`язання між сторонами, яке є грошовим і визначено в іноземній валюті. При цьому суд враховує вказану вище позицію Верховного Суду України щодо повернення позики в тій же валюті, в якій отримана, однак, беручи до уваги те, що фактично мова йде про право, а не обов`язок суду, та те, що позивач у своїх позовних вимогах просить стягнути 3% річних саме у гривнях, як і відповідач зазначає, хоч і іншу суму 3 % річних, однак саме гривнях, а суд, як встановлено ст. 13 ЦПК України, не вправі виходити за межі позовних вимог, тому вважає, що 3% річних слід розрахувати та стягнути у гривнях. При розрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Оскільки договором не визначено строк виконання зобов`язання, тому такий строк слід рахувати з моменту пред`явлення вимоги про повернення боргу. 12 вересня 2019 року [PERSON] отримав від [PERSON] вимогу про повернення позики у сумі 5000 доларів США за розпискою від 08.10 2013 у тридцятиденний строк з моменту її отримання. Таким чином, нарахування трьох процентів річних здійснюється згідно з розрахунку, наведеного нижче, починаючи з 13 жовтня 2019 року, тобто з моменту, коли виникло прострочення виконання зобов`язання. 3% річних за період з 13 жовтня 2019 року по 10 лютого 2020 року включно становить 1219,81 гривень = 122653 х 3% / 100% / 365 х 121, де 122653 = 5000 доларів США х 24,5306 (курс долара у відношенні до гривні станом на 13.10.2019) - сума боргу у гривнях, 3% - процентна ставка, 365 - кількість днів у році, 121 - кількість днів за період 13.10.2019 по 10.02.2020. Даючи оцінку, розрахунку, проведеному позивачем, суд звертає увагу, що 12.09.2019 відповідач отримав вимогу від [PERSON] про повернення суми позики в розмірі 5000 доларів США у тридцятиденний строк з моменту отримання даної вимоги, тому фактично прострочення заборгованості почалося з 13 жовтня 2019 року, а не з 1 грудня 2018 року, як вказує у своєму розрахунку позивач (а.с.11). Крім цього, у нього право вимоги виникло лише 23 травня 2019 року, тобто з моменту укладення між [PERSON] та [PERSON] договору про відступлення права вимоги, а зобов`язання повернути борг до 01.12.2018 фактично брав на себе [PERSON] згідно з розпискою від 14.02.2018 перед [PERSON] , а не перед [PERSON] . Укладаючи договір відступлення права вимоги [PERSON] та [PERSON] обумовили розмір боргу [PERSON] , на який отримує право вимоги позивач. Отже, враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що право позивача, з приводу якого він звернувся в суд, порушено і воно підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача суми позики у розмірі 5000 доларів США та 3% річних від простроченої суми за період 13.10.2019 по 10.02.2020 в розмірі 1219,81 гривень, що підлягають стягненню на користь позивача, а позов слід задовольнити частково. Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить оплату судового збору у розмірі 1273,10 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.5) та витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 15000 грн, а саме: 1) за надання консультацій у справі щодо повернення коштів за позикою в сумі 5000 доларів (1 год) - 1500 грн; 2) збирання та обробка доказів у справі: вивчення практики та процесуальних моментів досудового врегулюванню спорів в даній категорії справ (2 год) - 1500 грн, підготовка від імені клієнта вимоги про повернення позики (1 год) - 1000 грн; 3) підготовка процесуальних документів у справі: опрацювання судової практики, а саме пов`язаних зі справою рішень в єдиному реєстрі судових рішень (2 год) - 1500 грн, здійснення розрахунку відсотків за користування коштами (0,5 год) - 500 грн, позовна заява з додатками (2 год) - 2000 грн; 4) надання консультацій у справі щодо припинення судового врегулювання спору у зв`язку із тим, що [PERSON] бажає визнати позов повністю (1 год) - 1500 грн, підготовка відповідного проекту заяви (0,5 год) - 500 грн, 5) фіксований розмір гонорару адвоката за правничу допомогу, пов`язану із справою - 5000 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги №1-2308/19-ц від 23.08.2019 (а.с.55-57), актом про надання послуг від 16.09.2020 (а.с.59-60), виставленим рахунком на оплату та квитанцією від 17.09.2020 про сплату 15000 грн (а.с.58, 61). Беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про задоволення позову частково, то з урахуванням того, що судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, слід стягнути на користь позивача з відповідача 1226,53 гривень сплаченого судового збору, що дорівнює 1226,53 = 122653 х 1273,10 / 127310,06, де 122653 = 5000 доларів США х 24,5306 (курс долара у відношенні до гривня станом на 13.10.2019) - сума боргу у гривнях, 1273,10 - сплачена сума судового збору позивачем при зверненні до суду, 127310,06 = 122897 + 4413,06 - сума заборгованості, розрахованої позивачем (ціна позову) (а.с.11). Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд при визначенні їх розміру враховує таке: - в договоріпро надання правової допомоги не обумовлено, що входить в суму гонорару (5000 грн). Фактично гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Згідно з положеннями ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Однак, у договорі не конкретизовано, за які саме послуги та чим керувалися при визначені вказаної суми гонорару, хоча фактично згідно з актом надання послуг адвоката надання консультації, збирання та обробка доказів у справі, підготовка процесуальних документів, тобто конкретизовані послуги, які також оцінені в грошовому еквіваленті, при цьому окремо від суми гонорару; - в судовому засіданні відповідач вказав, що 2000 грн ним було перераховано позивачу під час обговорення умов мирової угоди, на що позивач повідомив, що ці кошти були зараховані в рахунок погашення послуг правничої допомоги щодо припинення судового врегулювання; - були допущені описки при складанні документів, зокрема не вірно вказані паспортні дані відповідача, не вірний розрахунок 3%річних, за який позивачем було фактично сплачено 500 гривень, на що наголошував [PERSON] , як підставу для зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Крім цього, згідно з позиції Європейського Суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтовним (справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пункт 95). Тому, враховуючи викладене, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, які слід стягнути з відповідача на корить позивача становлять 7500 грн (15000 - 5000 - 2000 - 500 = 7500), тобто за мінусом вищеописаних необгрунтованих сум, які є справедливими, пропорційними до предмета спору, складності справи, затраченого часу, наданих послуг та їх обсягу. На підставі вищевикладеного, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 55 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 77, 81, 141, 263 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 207, 524, 533, 526, 530, 545, 610, 625, 626, 627, 629, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" №5076-VI від 05.07.2012, ст. 28 Правила адвокатської етики, затверджених З`їздом адвокатів України від 09.06.2017 та

Outcome: partial