Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Орган опіки й піклування Старовижівської районної державної адміністрації Волинської області звернувся в суд з позовом, в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтовано тим, що діти відповідачів - [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку у служби у справах дітей Старовижівської РДА Волинської області з 31 січня 2012 року, як діти, які опинилась у складних життєвих обставинах, та на даний час знаходяться у Волинському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей. Відповідачі не піклуються про фізичний та духовний розвиток дітей, не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу, не спілкуються з дітьми в обсязі, необхідному для їх належного самоусвідомлення. Крім того з відповідачами неодноразово проводилась профілактична робота щодо забезпечення належного виховання дітей, створення їм відповідних умов для проживання, однак відповідачі належних висновків не зробили, фактично самоусунулись від виконання обов`язків щодо виховання своїх малолітніх дітей. Органом опіки та піклування Старовижівської районної державної адміністрації Волинської області 13 вересня 2019 року складено висновок, яким визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дітей [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав наведених в ньому. Також зазначила, що за час перебування даної сім`ї на обліку, службою у справах дітей неодноразово здійснювались виїзди по місцю проживання. Актами обстежень підтверджується, що в будинку відсутні відповідні умови для належного проживання: холодно та брудно, відсутні продукти харчування, засоби для гігієни. Крім того зазначила, що відповідачі зловживають спиртними напоями, [PERSON] веде аморальний спосіб життя, на даний час проживає разом із співмешканцем [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила суд не позбавляти її батьківських прав та пояснила, що з [PERSON] разом не проживає, проживає разом із [PERSON] у його будинку, в якому створюють належні умови для проживання дітей. Зазначила, що пройшла курс лікування від алкоголізму. Представник відповідача - [PERSON] просила відмовити в задаоволенні позову до [PERSON] , зазначила, що відповідачка змінила спосіб життя, займається пошуком роботи, є певні домовленості про працевлаштування, займається підготовкою позовної заяви про розірвання шлюбу з [PERSON] , відвідує дітей, за новим місцем проживання створюються належні умови для проживання дітей, зокрема облаштовується дитяча кімнат. Відповідач [PERSON] жодного разу в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином: через органи місцевого самоврядування, через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України", судовими повістками. Відзиву на позовну заяву та будь-яких доказів суду не подавав. Про причини неявки суд не повідомляв. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Статтею 18 Конвенції про права дитини регламентовано, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей..., зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 4 статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За змістом даної норми закону, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. При цьому зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Пунктом 16 абзацу 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до роз`яснень пункту 15 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та з`ясовувати позицію й обґрунтування відповідача. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір`ю двох малолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] (аркуш справи 7-8). [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (аркуш справи 8). Відомості про батька дітей записані відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України зі слів матері (аркуш справи 9). З січня 2012 року сім`я відповідачів перебуває на обліку у виконавчому комітеті Любохинівської сільської ради Старовижівського району Волинської області (аркуш справи 22). Діти відповідачів - [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку у служби у справах дітей Старовижівської РДА Волинської області з 31 січня 2012 року, як діти, які опинилась у складних життєвих обставинах (аркуш справи 26). На підставі рішення Любохинівської сільської ради старовижівського району Волинської області від 06 червня 2019 року та наказу начальника служби у справах дітей Старовижівської РДА № 18 від 07 червня 2019 року (аркуш справи 12, 22) дітей було відібрано на зараховано до складу вихованців Волинського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей (аркуш справи 13). Рішенням Старовижівської районної державної адміністрації Волинської області № 595/40/2-19 від 13 вересня 2019 року затверджено висновок про доцільність позбавлення [PERSON] , [PERSON] батьківських прав щодо дітей [PERSON] , [PERSON] (аркуш справи 26). З актів обстеження умов проживання (аркуш справи 23-25, 28), характеристики по місцю навчання дітей (аркуш справи 10, 11), встановлено, що відповідачі ухилялися від виконання обов`язків по вихованню дітей, зловживали спиртними напоями, неодноразово залишали дітей без нагляду. З листа Волинського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей випливає, що за весь час перебування дітей у закладі батько жодного разу дитину не відвідував, не цікавився станом здоров`я та не виявляв батьківської турботи та піклування (аркуш справи 13). Досліджені письмові докази повністю узгоджуються між собою, а тому оцінка їх, як в цілому, так і кожного окремо, на глибоке переконання суду, беззаперечно підтверджують факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Зокрема, судом встановлено, що відповідач не турбується про належне виховання дитини, не цікавиться його здоров`ям, розвитком та вихованням, не надає жодних коштів на утримання дитини. Доказів на спростування встановлених вище фактів, суду не надано. Крім того, неявка відповідача [PERSON] в судові засідання без поважних причин, який був повідомлений про дату, час та місце проведення таких судових засідань, на глибоке переконання суду, свідчить про небажання відповідача заперечувати проти позову належними та допустимими доказами, доводити суду бажання змінити своє ставлення до виконання ним батьківських обов`язків, що в свою чергу дає підстави суду зробити висновок про байдужість відповідача до долі своїх дітей. Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 263 ЦПК України суд ухвалює рішення, що обґрунтовується на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 16 абзацу 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову в частині позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] . Частиною 3 статті 166 СК України визначено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів. Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до частин 2, 3 статті 193 СК України якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнені з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до частини 2 статті 182 СК України в редакції, що діяла на час звернення позивача із позовом до суду, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів, виходячи з принципу справедливості і розумності та з урахуванням потреб дітей, можливостей відповідача, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути розмір аліментів 1/4 частки заробітку з усіх видів доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що підлягають індексації відповідно до закону, до досягнення старшою дитиною повноліття. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що ставка судового збору за подання позову майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» встановлено, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2019 року становить 1921 гривні. Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору, на день звернення позивача із позовом до суду в даній справі складає 768,40 гривень. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача, в дохід держави слід стягнути 768,40 гривень судового збору за дві позовні вимоги (768,40/ 2 * 2). Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 02 грудня 2012 року, слід застосовувати рішення Європейського Суду з прав людини як джерело права. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою. Згідно з частиною 4 статі 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, матері, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України). При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). У матеріалах справи наявний висновок Старовижівської РДА Волинської області, який визначає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дітей [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що висновок наданий на підставі матеріалів, зібраних органом опіки та піклування, обґрунтований результатом обстеженням місця проживання сім`ї [PERSON] в с.Любохини. Разом з тим, в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що хоч і не цілком належно відносилася до своїх батьківських обов`язків через певні життєві обставини, проте на сьогоднішній день вона бажає відновити стосунки з дітьми та брати участь у їх вихованні, створює умови для переїзду дітей до житлового будинку співмешканця [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] не проживає з [PERSON] , хоча шлюб між ними не розірвано, пройшла курс лікування від алкоголізму (аркуш справи 56), проживає у будинку співмешканця [PERSON] , який по місцю проживання характеризується позитивно (аркуш справи 57, 58), облаштовують будинок, щоб забрати дітей з центру. Станом на листопад 2019 року 4 рази відвідала дітей у центрі, привозила солодощі та фрукти (аркуш справи 55). З акту обстеження матеріально -побутових умов проживання від 16 січня 2020 року вбачається, що у будинку [PERSON] здійснено косметичний ремонт, облаштовано кімнату для дітей, у будинку чисто, тепло, наявні продукти харчування, в господарстві утримується кінь (аркуш справи 78). Виходячи із зазначених обставин справи, суд не вбачає підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому суд вважає, що позов в частині позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав є передчасним, а тому позовні вимоги Старовижівської РДА Волинської області до [PERSON] про позбавлення батьківських прав до задоволення не підлягають. Згідно з частиною 1 статті 170 Сімейного кодексу України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. З огляду на обставини справи та вказані норми закону, суд вважає неможливим повернення дітей [PERSON] у зв`язку із встановленими в судовому засіданні фактів порушення останньою виконання своїх батьківських обов`язків та відсутністю в [PERSON] житлового приміщення (на праві власності або користування) з належними умовами для проживання дітей. Разом з тим, суд вважає правильним відібрання дітей у відповідача [PERSON] із роз`ясненням останній про необхідність змінити свою поведінку щодо дітей та необхідність вчинити дії щодо забезпечення дітей належними умовами проживання, виховання та розвитку. Суд вважає, що таке рішення цілком відповідає вищезазначеним нормам права та інтересам малолітніх дітей. Відповідно до частини 4 статті 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги матеріальне становище відповідача, яка не працює, не має регулярний дохід, тому розмір аліментів на дітей необхідно визначити у розмірі 1/3 частки заробітку з усіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 23 вересня 2019 року до досягнення старшою дитиною повноліття, на особовий рахунок дітей у відділенні Державного ощадного банку України. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача, в дохід держави слід стягнути 384,20 гривень судового збору.

Outcome: partial