Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON], пред»явила позов до ДП по розповсюдженню періодичних видань »Преса» про поновлення на роботі та стягнення на її користь з відповідача заробітну плату та компенсацію моральної шкоди. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим що 31.03.2015 року вона була звільнена з роботи за п.6 ст.36 КЗ Пп України у зв»язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Однак в цілому по підприємству ніяких змін в організації виробництва не відбулося взагалі , і її звільнили з роботи наказом від 31.03.2015 року з грубим порушенням ч.2ст.32 КЗпП України. Ухвалою Козелецького районного суду від 16 червня 2015 року, закрито провадження у справі [PERSON] до державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі , стягнення заробітної плати та моральної шкоди - в частині позовних вимог про визнання незаконним наказу №03-05 від 16 січня 2015 року»Про зміну режиму роботи», з підстав передбачених ст.205 ЦПК України. Рішенням Козелецького районного суду від 16 червня 2015 року в задоволенні позову [PERSON] до державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» про визнання незаконним наказу про звільнення №15-к від 31.03.2015 року, поновлення на роботі , стягнення заробітної плати та моральної шкоди - відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з даним рішенням суду [PERSON], подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на невідповідність рішення нормам матеріального та процесуального права , що судом не були встановлені обставини які мають значення для справи, просить його скасувати. В обґрунтування скарги [PERSON] посилається на ті обставини що, що відповідачем не було надано доказу щодо її ([PERSON]), відмови від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці(ні розписки ні заяви), тому у відповідача не було підстав для звільнення її за п.6ст.36 КЗпП України. Вислухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши, матеріали справи , доводи скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. №14 "Про судове рішення у цивільній справі" обгунтованим визнається рішення , в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи , висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. [PERSON] у відповідності з наказом №210- к від 29.08.2002 року прийнята на роботу в цех експедирування преси №1 Державного підприємства по розповсюдженні періодичних видань»Преса»(ас.19 зворот). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у державному підприємстві по розповсюдженню періодичних видань «Преса» , наказом від 16 січня 2015 року №03 05.проводилися зміни в організації виробництва і праці, які є виключним повноваженням власника. Суть таких змін полягала в встановленні з 1 квітня 2015 року неповного робочого часу працівникам цеху експедирування преси, що безпосередньо зайняті на обробленні та експедируванні періодичних видань(нічні та денні зміни), дано відповідні доручення посадовим особам для здійснення таких змін(ас.22). [PERSON], у відповідності з ч.3 ст.32 КЗпП України про майбутні зміни в організації виробництва і праці була попереджена персонально письмово за два місяці, про що свідчить її підпис в розпорядженні по цеху №1 від 28.01.2015 року(ас.23). Таким чином встановивши неповний робочий час для структурного підрозділу підприємства - цеху експедирування преси, а саме працівникам що безпосередньо зайняті на обробленні та експедируванні періодичних видань (нічні та денні зміни) відповідач як власник реалізував своє право на зміни в організації виробництва та праці. Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає без підставним твердження [PERSON] про те що ніяких змін в організації виробництва та праці в цілому в Державному підприємстві по розповсюдженні періодичних видань «Преса» не було. Наказом №15-к від 31.03.2015 року [PERSON] сортувальник поштових відправлень та виробів друку цеху експедирування преси №1, звільнена 31 березня 2015 р.. у зв»язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, п.6ст.36 КЗпП України.(ас.29). Даний наказ про звільнення [PERSON] зупинений наказами від 01.04.2015 р№03-17 та 10.06 2015 р. (ас.30,78) і за якими [PERSON] повинна бути звільнена в перший робочий день. Відмовляючи [PERSON] в задоволенні вимог про визнання незаконним зазначеного наказу про звільнення від 31.03.2015 р., суд першої інстанції виходив з того, що наказ про звільнення позивача виданий відповідно до вимог трудового законодавства. Проте з таким висновком суду не може погодитися колегія суддів виходячи з наступного. Згідно з п.6ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці. Як доказом відмови [PERSON] від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці з яким погодився і суд першої інстанції, відповідач послався на Акт від 25.03.2015 року складеного працівниками підприємства, про відмову [PERSON] продовжувати роботу при зміні режиму роботи з 01 квітня 2015 року та відмова ставити свій підпис в повідомленні(ас.44). Проте на думку колегії суддів, зазначений доказ наданий відповідачем не може свідчити про відмову позивача від продовження роботи у зв»язку із змінами істотних умов праці. Згідно з вимогами ч.3ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимого або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України. При цьому у спорах про поновлення на роботі , з урахуванням положень ЦПК України та КЗпП України доведення правомірності звільнення працівника покладено на роботодавця. У порушенні вимог ст.ст.57-60,212-214 ЦПК України суд першої інстанції погодився з тим, що позивачка відмовилася продовжувати роботу у зв»язку із зміною істотних умов праці, перерахувавши лише надані роботодавцем докази, не давши при цьому буд-якої правової оцінки цим доказам на предмет їх достовірності , достатності, взаємозв»язку з іншими доказами та наведеними запереченнями і доводами [PERSON] про її наміри продовжувати роботу на підприємстві і після зміни істотних умов праці., саме на умовах неповного робочого часу , про що свідчить і її позовна заява до суду. Крім того, судом не враховано, що працівник вправі в будь - який час змінити своє рішення: скасувати раніше дану згоду на продовження роботи або дати згоду на продовження роботи, скасувавши раніше заявлену відмову від продовження роботи. Враховуючи зазначене, колегія суддів оцінюючи наявні в матеріалах справи докази згідно з принципами ст.212 ЦПК України, приходить до переконання про відсутність волевиявлення [PERSON]. щодо її відмови на продовження роботи з 01.04.2015 року в цеху експедирування преси №1 із зміненими умовами праці. Зважаючи на вищенаведене, у відповідача не було підстав для припинення трудового договору з [PERSON] за п.6 ст.36 КЗпП України. Оскільки судом першої інстанції неповно з»ясовані обставини що мають значення для справи, рішення суду як необґрунтоване підлягає скасуванню. У зв»язку з тим, що наказ від 31.03.2015 року був прийнятий відповідачем без законної підстави, позовні вимоги [PERSON] необхідно задовільнити частково, а саме: визнати незаконним наказ Державного підприємства по розповсюдженню періодичних видань «Преса» від 31 березня 2015 року №15-к щодо звільнення [PERSON] у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п.6ст.36 КЗпП України. Враховуючи фактичні обставини справи що [PERSON] на час розгляду справи не звільнена, а дія наказу який вона оскаржує призупинена у зв»язку з перебуванням її у відпустці та період її тимчасової непрацездатністі, колегія суддів вважає що відсутні правові підстави для задоволення її вимог про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відшкодування моральної шкоди, тому в цій частині позовних вимог позивачці треба відмовити.

Outcome: partial