Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

І. Суть спору Позивачка [PERSON] , 13.02.2020року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 21.09.2017року між нею та відповідачем [PERSON] , був укладений шлюб, який зареєстрований Мостиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області за актовим записом №118. Зазначає, що від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що непорозуміння між нею та відповідачем почалися вже після укладення шлюбу та народження сина. Відповідач систематично влаштовував сварки, проявляв неповагу до сім`ї, ухилявся від виконання сімейних обов`язків. Після чергового скандалу, який відбувся 14.10.2019року, вони проживають окремо та між ними фактично припинено шлюбні відносини. Спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають. Вважає, що подальше подружнє життя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечить їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини. Крім того, зазначає, що дитина проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини надає частково. При цьому, вказує, що відповідач офіційно не працевлаштований, проте має джерела доходів за кордоном. З огляду на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем та стягнути з відповідача в її користь аліменти на утримання сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, щомісячно, але не менше рекомендованого чинним законодавством України розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище « [PERSON] ». ІІ. Позиція учасників справи Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позов визнав частково, а саме: не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою та погоджується на визначення йому розміру аліментів на утримання сина [PERSON] у сумі 1200 гривень. В обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що він жодним чином не відмовляється від обов`язку щодо утримання свого сина, однак на даний час у нього немає можливості отримувати дохід від тимчасових заробітків за кордоном у зв`язку із обмеженням перетину державного кордону. Також зазначає, що визначений позивачкою розмір аліментів у сумі 2000 гривень на одну дитину перевищує рівну міру утримання дитини по 890 гривень з кожного, яка покладається на обох батьків, для дитини віком до 6 років. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Мельник Л.Я. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Борисенко В.В. в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, в обсязі та з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 17.02.2020року позовну заяву залишено без руху, надавши позивачці строк для усунення вказаних у цій ухвалі недоліків. Ухвалою судді від 23.04.2020року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, з таких підстав. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи Сторони перебувають між собою у шлюбі, який зареєстрований 21.09.2017року Мостиським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області за актовим записом №118. У даному шлюбі у сторін народилася одна дитина син [PERSON] , [INFO] . Малолітня дитина син [PERSON] зареєстрований та проживає разом з матір`ю позивачкою [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на її утриманні. Відповідач проживає окремо. Розпорядженням Мостиської районної державної адміністрації №88 від 01.04.2020року «Про внесення змін до розпорядження голови Мостиської РДА від 11.02.2020року №38» відповідачу [PERSON] визначено періодичні побачення як спосіб участі у спілкуванні та вихованні з його малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , за адресою реєстрації та проживання батька: [ADDRESS] . Вищевказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: оригіналом свідоцтва про шлюб між сторонами серії [NUMBER] від 21.09.2017року; копією свідоцтва про народження дитини [PERSON] серії [NUMBER] від 31.05.2018року; копією Будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] ; копією довідки про склад сім`ї від 04.05.2020року №686, виданої Центром надання адміністративних послуг Мостиської міської ради Львівської області; копією розпорядження Мостиської районної державної адміністрації №88 від 01.04.2020року «Про внесення змін до розпорядження голови Мостиської РДА від 11.02.2020року №38» та іншими матеріалами справи. V. Застосоване судом законодавство Відповідно до ст. 51 Конституції України та ч.1 ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.112 СК України, вирішуючи спір про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Статтею 113\~СК України визначено право особи, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до частин 1 і 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства"\~виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими. Згідно із ч. 2\~ст. 150 СК України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до положень ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно вимог ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до вимог ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2020 року для дітей віком до 6 років становить 1779 гривень, з 01.07.2020року 1859 гривень. ЦПК України встановлено, що: відповідно до\~положень ст.12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); згідно положень\~ст.81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); згідно ст.78 ЦПК України суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду. При вирішенні даного спору, суд виходить із того, що добровільність шлюбу це одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Так, із пояснень позивачки слідує, між подружжям часто виникають суперечки та скандали, відсутні почуття любові та взаємоповаги один до одного. Подружжя вже тривалий час разом не проживають та жодних шлюбних стосунків не підтримують, шлюб існує лише формально. Позивачка несе моральні страждання, тому наполягає на розірванні шлюбу, примирення з відповідачем не бажає. Відповідач, в свою чергу, позов про розірвання шлюбу визнав та не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою. За таких обставин, суд прийшов до переконання, що сім`я сторін розпалась остаточно і зберегти її не можливо. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечать інтересам сторін та дитини, а тому згідно з ст.112 Сімейного кодексу України є всі підстави для розірвання шлюбу, отже позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають до задоволення. При цьому, у відповідності до положень, визначених ст.113 СК України, суд, при вирішенні питання про розірвання шлюбу, враховує волевиявлення позивачки про залишення їй прізвища, на яке вона змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, то суд вважає, що оскільки обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків, дитина проживає разом з позивачкою, між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на дитину, то є всі підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання його дитини до досягнення нею повноліття. В ході розгляду справи із наявних матеріалів справи та наданих сторонами доказів судом не встановлено достатності заробітку (доходу) відповідача, як платника аліментів, для присудження йому розміру аліментів, який визначений у позовних вимогах у сумі 2000 гривень щомісячно. Покликання позивачки на те, що відповідач має у власності легковий автомобіль та у нього наявні грошові кошти, не підтверджені жодними доказами, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Разом із цим, судом встановлено, що відповідач є працездатним, тобто такий може бути працевлаштований та отримувати дохід не менше встановленої законом мінімальної заробітної плати, інших осіб, в тому числі неповнолітніх дітей, які б перебували на його утриманні, не має, а відтак має можливість сплачувати аліменти на утримання сина. Суд критично ставиться до позиції відповідача, що враховуючи те, що він добровільно матеріально допомагає своїй дитині, а відповідно і має бути менший розмір аліментів, які будуть з нього стягуватися згідно рішення суду, оскільки сам зміст слова «добровільний» це - який здійснюється, діє з власного бажання, доброї волі, без насилля, примусу, тобто це дії, які на думку суду, відповідач вчиняє з огляду на своє бажання і ментальне ставлення до ситуації, але ж таке жодним чином не позбавляє його обов`язку по утриманню свого сина. Така позиція суду прямо кореспондується з висновком Верховного Суду, висловленого у постанові КЦС від 27.05.2020року, у справі №712/4702/19. Таким чином, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідача та дитини, також беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та виходячи із того, що обов`язок по утриманню дитини покладається на обох батьків, суд вважає можливим позовні вимоги про стягнення аліментів задовольнити частково та визначити відповідачу [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1800 гривень, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, які, на думку суду, будуть достатніми для забезпечення повноцінного розвитку та належних умов проживання дитини та відповідатимуть гарантованому законом розміру аліментів на утримання дитини. Також, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Виходячи з вимог ст.430 ЦПК України, суд вважає, що слід допустити до негайного виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. VII. Судові витрати У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивачки понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за позовні вимоги в частині про розірвання шлюбу на суму 840,80гривень, а також підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80гривень за позовні вимоги в частині про стягнення аліментів, оскільки позивачка на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати такого.

Outcome: partial