Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся 04.09.2017 року до суду з вищеназваним позовом, в уточненій редакції від 30.01.2018 року , просить стягнути з [PERSON] акціонерного товариства "Інгулецький гірнично-збагачувальний комбінат" (далі - [PERSON] «ІнГЗК» ) та Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області ( далі - КВ УФСС), з кожного окремо, на його користь моральну шкоду в сумі 61440,00 грн. без урахування утримання податку на доходи фізичних осіб . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що працював на підприємстві відповідача [PERSON] «ІнГЗК» протягом тринадцяти років, в наслідок чого отримав хронічне обструктивне захворювання легень та туховухість. Висновком медико-соціальної експертної комісії від 28.10.2013 року йому первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням, 15% - ХОЗЛ, 10% - туговухість. При переогляді збільшений відсоток втрати працездатності 40%, з яких 20% - ХОЗЛ, 20% - туговухість. Вважає, що діями відповідачів йому завдано моральну шкоду, яка виражається в тому, що ним втрачено нормальні життєві звязки, він змушений постійно лікуватися, купувати дорогі медикаменти для ефективного лікування, через що сімя перебуває у скрутному матеріальному становищі, що призводить до тяжких моральних страждань. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] ( договір про надання правової допомоги №1-28107 від 28.07.2017 року) в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «ІнГЗК» в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений. Від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи без підтвердження повноважень представника. В наданих суду запереченнях відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що позивач на підприємстві [PERSON] «ІнГЗК» працював лише 10 років з 22.09.1975 р. по 01.04.1988 р. , а на інших підприємствах 15 років, що у відсотковому співвідношенні до загального стажу в умовах шкідливих факторів становить 60%; позивач безпідставно звинувачує відповідача у порушенні законодавства з питань охорони праці, оскільки підприємством вживалися нові методи та засоби для покращення умов праці, позивач свідомо обрав роботу у шкідливих умовах та отримував відповідні пільги; не доведено завдання моральної шкоди,позивач втратив професійну працездатність (40%) , але не втратив здатність вести звичний спосіб життя, можливість реалізовувати свої повсякденні звички та бажання; позивач є застрахованою особою , ст.42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» встановлено перелік щомісячних страхових виплат та інших витрат на відшкодування шкоди, які здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник КВ УФСС [PERSON]С.( довіреність №10 від 05.02.2018 р., дійсна до 31.12.2018 р.), позовні вимоги не визнала. зазначила, що до Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві... внесено зміни, відповідно до яких усі норми даного Закону стосовно виплати моральної шкоди виключено. Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» набрав законної сили з 01.01.2015 року, а позивач звернувся до суду 04.09.2017 року після набрання чинності вказаним Законом, тому права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Фонду соціального страхування не має. Просила у задоволенні позову відмовити. Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача ПАТ «ІнГЗК» з 22.09.1975 р. по 01.05.1976 р. машиністом насосних установок [PERSON] «ІнГЗК»; з 16.01.1978 р. по 01.07.1980 р. слюсарем ремонтником на плавучих насосних станціях [PERSON] «ІнГЗК»; з 01.07.1980 р. по 01.04.1988 р. змінним майстром [PERSON] «ІнГЗК» , з 01.08.1990 р. по 03.09.1990 р. машиністом механічного обладнання земленасосного плавучого несамоходного снаряду на дільниці Гідромеханізація «ІнГЗК» що вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (а.с.7) та не заперечується сторонами. Згідно акту №16 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 01.10.2013 року( далі Акт), складеному комісією з представників керівництва ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», технічного інспектора праці Криворізького міського комітету профспілки металургів та гірників України, страхового експерту з охорони праці відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривий Ріг встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання стала робота в умовах перевищення гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу : робоче місце слюсаря чергового та з ремонту устаткування пил,концентрація в мг/м3 : 10,8 мг/м3 при гранично допустимій 2,0, шум, рівень в дБ: 93 при гранично допустимому 80; умови праці слюсаря чергового та з ремонту устаткування та концентрацією пилу відносяться до ІІІ класу 3 ступеня шкідливості, за рівнем шуму відносяться до ІІІ класу 2 ступеня шкідливості. Робоче місце машиніста конвеєра, зайнятого повний день на підземних роботах : пил,концентрація в мг/м3 : 6,8 -11,2мг/м3 при гранично допустимій 2,0, шум, рівень в дБ: 91-92 при гранично допустимому 80; умови праці слюсаря чергового та з ремонту устаткування та концентрацією пилу відносяться до ІІІ класу 3 ступеня шкідливості, за рівнем шуму відносяться до ІІІ класу 2 ступеня шкідливості (п.17).В пункті 19 конкретних винних осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, встановити не можливо, в звязку з тривалою роботою в умовах впливу шкідливих факторів (а.с.6-9). Відповідно п.16 Акту професійне захворювання виникло, зокрема, машиністом насосних установок збагачувальної фабрики (22.09.1975-01.05.1976), слюсарем ремонтником на плавучих насосних станціях (16.10.1978-01.07.1980) та змінним майстром (01.07.1980-01.04.1988) цеху технічного водопостачання і шламового господарства на «Інгулецькому ГЗК», машиністом механічного обладнання земленасосного плавучого несамоходного снаряду на дільниці Гідромеханізація «ІнГЗК» (01.08.1990-03.09.1990)(а.с.8). За висновком МСЕК від 28.10.2013 року [PERSON] первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням, 15% - ХОЗЛ, 10% - туговухість (а.с.4). За висновком МСЕК від 01.12.2015 року [PERSON] повторно визначено втрату профпрацездатності в розмірі 40% , 20% - ХОЗЛ, 20% - туговухість (а.с. 5). Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати позивачем [PERSON] професійної працездатності , в зв'язку з професійними захворюваннями, які виникли через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу у відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача. За таких обставин, вимоги позивача до [PERSON] «ІнГЗК» є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Наявність професійного захворювання у позивача також підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема наданими виписними епікризами та виписками з медичних карток стаціонарного хворого, з яких вбачається, що позивач з приводу отриманого професійного захворювання неодноразово проходив стаціонарне лікування в закладах охорони здоровя (а.с. 10-12). Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обовязку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку фізичне перевантаження, що стало причиною отримання професійного захворювання позивачем, перевищувало гранично-допустимі норми. Крім того, Акт розслідування хронічного професійного захворювання не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - [PERSON] «ІнГЗК» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Статею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виходячи з цього, суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України). З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, який не створив працівнику безпечні умови праці, що призвело до ушкодження його здоров'я на виробництві та моральних страждань. Відповідно до наданих доказів встановлено, що [PERSON] була заподіяна шкода здоровю, він отримав професійні захворювання, втратив працездатність в розмірі 40 відсотків. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, змушений приймати ліки та постійно звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманих професійних захворювань, порушено звичайний життєвий ритм позивача, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час позивач страждає від професійного захворювання та у зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення [PERSON] «ІнГЗК» шкоди здоровю позивачу, вину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий звязок між винними діями підприємства-відповідача (а саме: порушенням адміністрацією [PERSON] «ІнГЗК» вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», яке встановлено Актом розслідування хронічного професійного захворювання) та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 40 відсотків, перенесення фізичних болів, проходження постійного лікування, а відповідно перенесення моральні переживання. Суд врахував і той факт, що всю свою трудову діяльність більше 13 років, позивач працював в шкідливих умовах з перевищенням гранично-допустимих показників на підприємстві відповідача. Суд врахував і той факт, що позивач [PERSON] на протязі свого трудового стажу, працював також на інших підприємствах в умовах важкої праці, що перевищували нормативи , що також призвело до виникнення професійного захворювання. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 40000 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає. Щодо стягнення моральної шкоди з КВ УФСС України в Дніпропетровській області суд виходить з наступного. Так, відповідно до висновку МСЕК від 28 жовтня 2013 року позивача вперше встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності до 03 квітня 2013 року та за висновком МСЕК від 07 01 грудня 2015 року - 40 % стійкої втрати професійної працездатності безстроково (а.с. 4,5). Законом України від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів Украйна щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» викладений в новій редакції: з назвою «Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Відповідно до ч. 7 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» страхові виплати складаються із: І) страхової виплата втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (дат - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сімї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності: 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. Отже, з 01 січня 2015 року вищезазначений Закон набрав чинності. Положеннями ч. 8 ст. 36 зазначеного Закону передбачено, що відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Оскільки позивач звернулася до суду 04.09.2017 року, тобто після набрання чинності вищевказаним законом, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди з КВ УФСС України в Дніпропетровській області. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial