Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

В січні 2014 року позивачка звернулася в суд з цим позовом до фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON], посилаючись на порушення відповідачем своїх трудових прав. Під час розгляду справи, [PERSON], користуючись своїми процесуальними правами, подала заяву про збільшення позовних вимог / а.с. 127 - 129 / в такий спосіб, уточнивши свій позов. В судовому засіданні позивачка уточнений позов підтримала, просила задовольнити його, визнавши дії відповідача по невиплаті їй заробітної плати протиправними, зобов'язати його звільнити її з роботи за власним бажанням згідно поданої заяви з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України через порушення власником умов трудового договору та внести відповідний запис до її трудової книжки. Крім того, позивачка наполягала на стягненні з відповідача вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, в сумі 3654 гривни, невиплаченої заробітної плати за 2013 - 2014 роки в сумі 19086 гривень, компенсації за невикористану щорічну відпустку за 2013 - 2014 роки в сумі 1014 гривень, а також відшкодувати моральну шкоду в сумі 2000 гривень. В своїх поясненнях вона стверджувала, що з 18 червня 2013 року працювала у відповідача продавцем продовольчих товарів. При цьому з червня по жовтень 2013 року відповідач жодного разу не виплачував їй заробітну плату. Згодом роботодавець звинуватив її та інших продавців в недостачі, а 23.09.2013 року зажадав сплати йому 9300 гривень в рахунок її погашення та в подальшому з вказаного часу не допускав позивачку до роботи. З цих підстав вона написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, проте відповідач відмовився прийняти і розглянути таку заяву. Рекомендоване поштове відправлення з аналогічною заявою [PERSON] не одержав. Її повторна заява про звільнення з роботи відповідачем отримана 08 лютого 2014 року, однак таке звільнення ним не проведено. При цьому відповідач посилається на наявність боргу перед ним через виявлену недостачу грошових коштів. Цим порушуються її трудові права та завдано моральної шкоди. Не заперечувала того факту, що її трудова книжка знаходиться на зберіганні у неї. Відповідач [PERSON], а в подальшому і його представник [PERSON], яка діяла на підставі відповідної довіреності / а.с. 82 /, заявлений позов не визнали, крім вимоги щодо компенсації за невикористану відпустку / а.с. 32 /, просили відмовити у його задоволенні в письмових запереченнях на позов / а.с. 30 - 32 /. З пояснень сторони відповідача по суті позову слідує, що позивачка дійсно працювала у нього продавцем продовольчих товарів та 08 лютого 2014 року відповідачем від неї одержано заяву про звільнення з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Ці підстави звільнення він не визнає, оскільки не порушував трудових прав позивачки. За нетривалий період роботи, в тому числі і з вини позивачки, відповідачу через недостачу завдано майнової шкоди на суму 37200 гривень, які позивачка не бажає компенсувати. З відповідним позовом до [PERSON] щодо відшкодування таких збитків відповідач не звертався. Стороною відповідача стверджується, що заборгованості по заробітній платі перед позивачкою за період з червня по жовтень 2013 року немає, що підтверджується відомістю про одержання нею заробітної плати, в якій маються її підписи. Трудова книжка позивачки знаходиться у неї на зберіганні, а після 08 лютого 2014 року по питанню її звільнення та внесення відповідних записів до трудової книжки позивачка не зверталася. Відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Заслухавши пояснення позивачки та сторони відповідача, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, надані на засадах змагальності і диспозитивності, безпосередньо оглянувши оригінали окремих документів, та, проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення з наступних обгрунтувань. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], як фізична особа - підприємець / а.с. 83 /, та позивачка [PERSON], як працівник, 18 червня 2013 року уклали безстроковий трудовий договір, за умовами якого позивачка взяла на себе зобов'язання виконувати у відповідача роботу продавця продовольчих товарів, а той зобов'язувався оплачувати її працю на законодавчо встановленому рівні за фактично відпрацьований час. При вирішенні питань не передбачених цим договором, сторони мають керуватися загальними нормами законодавства про працю України / а.с. 4 /. За результатами укладення згаданого трудового договору відповідачем внесено відповідний запис до трудової книжки позивачки під порядковим № 21 / а.с. 11 /. До цього часу [PERSON] не звільнена з роботи та фактично не виконувала її. За повідомленням Лохвицького районного центру зайнятості Полтавської області трудовий договір, укладений між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та найманим працівником [PERSON], зареєстрований у цьому органі 18.06.2013 року за № 16121300126, і станом на 03.04.2014 року з реєстрації у службі зайнятості не знятий / а.с. 70 /. 04 листопада 2013 року позивачка направила відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення свою заяву про звільнення з роботи з 28 жовтня 2013 року з підстав передбачених ст. 39 КЗпП України і за згодою сторін, проте така заява відповідачем не отримана, в тому числі і з тих підстав, що як зареєстроване місце проживання відповідача / а.с. 13 /, так і його фактичне місце проживання в [ADDRESS] / а.с. 30, 43, 49, 58, 82 / не співпадало з адресою одержувача на відповідному поштовому конверті / а.с. 5, 6, 7 /. 08 лютого 2014 року відповідачем отримано заяву про звільнення [PERSON] з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Факт одержання такої заяви відповідачем визнається у підпункті „б" пункту 2 його письмових заперечень на позов / а.с. 30 /. Відповідач [PERSON] заперечував факт не виконання ним законодавства про працю чи умов трудового договору, укладеного з [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 360 - 7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для усіх судів України. Як вбачається зі змісту постанови судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-157цс12, розірвання трудового договору і його правові наслідки залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, спір між сторонами по справі щодо підстав звільнення підлягав вирішенню в межах заявленого позову саме судом. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 27 ч. 2 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. На заперечення го позову в частині порушення відповідачем умов трудового договору щодо оплати праці позивачки за період з червня по вересень 2013 року, стороною відповідача суду надано копію відомості про виплату [PERSON] заробітної плати за період з 26 березня по 23 вересня 2013 року, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні / а.с. 35 /. В супереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачкою суду не надано належних і допустимих доказів того, що підписи в цих відомостях їй не належать, а відтак вона не отримувала і заробітну плату за вказаний період. Після роз'яснення [PERSON] судом положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України та призначення за її клопотанням криміналістичної - почеркознавчої експертизи рукописного тексту і підписів / а.с. 86 - 87 /, в супереч вимогам ч. 2 ст. 86 ЦПК України, позивачка не оплатила вартості призначеної експертизи, внаслідок чого до суду із експертної установи поступило повідомлення про неможливість надання висновку / а.с. 91, 92, 93, 96, 97 - 98 / і відповідно до ухвали суду від 10 вересня 2014 року ухвала про призначення такої експертизи була скасована / а.с. 121 /. При цьому, зважаючи на положення ч. 1 ст. 146 ЦПК України, які були роз'яснені судом учасникам процесу при постановленні відповідної ухвали, суд приходить до переконання про те, що факт підписання позивачкою відповідної відомості про одержання нею заробітної плати слід визнати. З показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON]./ а.с. 52, 53 / вбачається, що через виявлену в магазині відповідача недостачу, між ними та позивачкою з одного боку і відповідачем, як роботодавцем, з іншого боку, виник конфлікт, який вирішувався правоохоронними органами. З жовтня 2013 року [PERSON] роботу за договором фактично не виконувала. Відповідно до умов трудового договору від 18.06.2013 року (пункт 3), який на час вирішення спору є чинним, фізична особа - підприємець зобов'язувалася оплачувати працю працівника - позивачки за фактично відпрацьований час. Оскільки з жовтня 2013 року по цей час позивачка у відповідача фактично не працювала, у того не виник обов'язок оплачувати її працю за укладеним договором. Таким чином, правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки заробітної плати за 2013 - 2014 роки чи вихідної допомоги на основі ст. 44 КЗпП України немає. За змістом ст. 117 ч. 1, ст. 235 ч. 2 КЗпП України можливість виплати працівникові середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, а також за час вимушеного прогулу пов'язується з настанням певних юридичних фактів, а саме звільнення з роботи чи поновлення на роботі. Як встановлено судом, при наявності спору між сторонами по справі щодо підстав звільнення та при відсутності позовних вимог про поновлення на роботі, позивачка не перебувала у вимушеному прогулі. Отже, вирішуючи спір в частині формулювання причин звільнення, суд приходить до переконання про те, що оскільки не доведено порушень відповідачем трудового законодавства і умов конкретного трудового договору, підстави для звільнення ним позивачки за ч. 3 ст. 38 КЗпП України були відсутні, а тому її звільнення має бути проведено на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з внесенням відповідних записів до трудової книжки та зі зняттям з реєстрації трудового договору. При цьому датою звільнення позивачки з роботи має бути зазначено 22 лютого 2014 року, як кінцевий день попередження роботодавця відповідно до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України від дати отримання ним заяви про звільнення з роботи. Що стосується позовних вимог про визнання дій приватного підприємця [PERSON] щодо невиплати заробітної плати протиправними, то в цій частині заявлений позов є не доведеним, спростовується доказами, наданими стороною відповідача і не грунтується на способах захисту цивільного права та інтересу позивачки, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідачем визнано вимогу позивачки про виплату їй компенсації за невикористану щорічну відпустку у сумі 1014 гривень ( абзац восьмий пункту 7 його письмових заперечень на позов / а.с. 30 /). Оскільки сам відповідач це визнає, як порушення трудових прав позивачки, на підставі положень ст. 237 - 1 КЗпП України вона має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування такої шкоди суд приймає до уваги суть порушеного права і виходить при цьому із засад розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи на те, що при подачі даного позову в суд позивачка була звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір", такі судові витрати за майновою та немайновою вимогами слід покласти на відповідача на основі ч. 2 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial