Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору № ZPVCRX02090033 від 16.12.2006р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 2296грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.12.2008 року. Згідно умов укладеного договору Договір складається з Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Але, [PERSON] взяті на себе обовязки, щодо виконання умов договору, не виконує, у звязку з чим станом на 18.08.2010 року має заборгованість 20186,92 грн., яка складається з: 2296грн. - заборгованість за кредитом; 7729,60грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1212,24грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 7511,61грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи, відповідно до пункту 6.3 Умов та правил надання банківських послуг, які складаються з фіксованої частини 500грн. та процентної складової 937,47 грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 20186,92грн. в судовому порядку, а також понесені судові витрати у звязку зі зверненням із позовом до суду у вигляді сплати судового збору в розмірі 201,87грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120грн. Протягом розгляду справи ПАТ КБ «ПриватБанк» 27.08.2015р. подав заяву про збільшення розміру позовних вимог в якій зазначив, що пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам („Розстрочка) (Стандарт) та в порядку ч. 1 ст. 259 ЦК України сторони за кредитно-заставним договором від 16.12.2006 р. домовилися про збільшення строку позовної давності, а саме: „терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років., при цьому послався на Ухвалу ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07.2015р. по справі № 6-10174св15 ВССУ по аналогічній справі за таким самим кредитно-заставним договором де висловлена наступна правова позиція. - „Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 258 цього Кодексу для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давніть: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у п'ять років. Таким чином, сторони у письмовій Формі домовились про збільшення строку позовної давності відносно стягнення заборгованості за кредитом до п'яти років, що не заборонено ст. 259 ЦК України. Отже, касаційною інстанцією підтверджена законність збільшення строку позовної давності до пяти років, яка передбачена пунктом 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) і є предметом цього спору. Тому, просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, станом на 15.05.2015р. в розмірі 31260,47грн., яка складається з: 2296грн. - заборгованість за кредитом; 21414,69грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1212,24грн. - заборгованість з комісії; 4372,76грн. - заборгованість з пені (за період з 23.10.2009 р. по 22.10.2010 р.); 500грн. - штраф (фіксована частина); 1464,78грн. - штраф (процентна складова) Також, понесені позивачем судові витрати у звязку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору в розмірі 312,61грн., а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120грн. Під час розгляду справи відповідачем уточнені зустрічні позовні вимоги та остаточної редакції вони набули від 30.07.2015р. де просив відмовити у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPVCRX0209003, як по причині його неукладеності, так і у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 6 997 грн. відшкодування матеріальних збитків та 10 000 грн. моральної шкоди, понесених останнім внаслідок незаконних дій працівників Приватбанку. Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] понесені судові витрати в розмірі 393,4грн. Аргументуючи свої вимоги тим, що 16 грудня 2006 року [PERSON] вступив у кредитні правовідносини з ПАТ КБ ПриватБанк, підписавши Заяву позичальника у одному з офісів вищевказаної установи, в обмін на надання йому можливості придбання мобільного телефону в кредит, з розстроченням виплати на два роки. Так, представником банку, було розяснено, що для здійснення зазначеної дії необхідно оформлення споживчого кредиту на суму 2296 гривень зі сплатою 12% річних, строком на два роки. Одразу ж було оформлено картковий рахунок, для щомісячного внеску в розмірі 158,77грн.. на протязі двох років, до 16.12.2008. задля погашення вищезазначеної заборгованості, разом із нарахованими 12% річних. Це вся інформація, яка була надана [PERSON] при оформленні кредиту працівниками банку. Жодних Умов надання споживчого кредиту, або інших документів, в яких би викладалась якась інформація, крім вищезазначеної, [PERSON] надано не було. Заява позичальника, яка була ним підписана не містила, ніякої інформації, крім реквізитів Банку та розділу для занесення даних про поручителя, який не заповнювався. Дана інформація працівників банку про те, що переплата, яку здійснить [PERSON], виконуючи щомісячні платежі в сумі 158,77грн. на протязі двох років, буде відповідати 12% річних ним на місці не перевірялася, оскільки це потребувало певних арифметичних операцій, а крім того не вважав за потрібне перевіряти слова представника установи, солідність якої у його розумінні відіграла роль запоруки правдивості будь-якої інформації, що надається її працівниками. Проте вже така надана інформація містила неправдиві данні щодо розміру відсоткової ставки річних при проведенні арифметичних розрахунків. Отже, вважає, що ПриватБанк приховав реальну відсоткову ставку з метою отримання додаткового прибутку, а тому має бути застосований п.20 Постанови ПВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним». Окрім того, вказує, що 15.02.2013р. Ленінським районними судом м.Запоріжжя за поданням державного виконавця, на виконання вищезазначеного рішення, постановлена ухвала про тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України та 28.09.2013р. йому було відмовлено у перетині державного кордону на виїзд по туристичній путівці, яка коштувала приблизно 800 дол.США. Кошти за путівку [PERSON] повернуті не були, відповідно до умов Договору на туристичне обслуговування. Таким чином, [PERSON] було позбавлено можливості скористатися наперед оплаченими послугами туристичної компанії через судове рішення, про яке він не знав на момент укладення туристичного договору і про яке йому стало відомо лише внаслідок відмови у перетинанні державного кордону. Таким чином, вважає, що внаслідок обмануПриватБанком суду, це призвело до винесення неправомірного судового рішення, [PERSON] була завдана матеріальна шкода в розмірі 6997грн.. Крім того, діями банку [PERSON] була завдана також моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 10000грн. та просить стягнути в ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому порядку, а також понесені ним судові витрати в розмірі 393,4грн. В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» просить відмовити, оскільки вважає, що кредитний договір не був укладений між сторонами, а також сплили строки позовної давності. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримав позовні вимоги, викладені 27.08.2015р. та надав письмові заперечення проти зустрічного позову, де він зазначив, що укладений кредитний договір, відповідає вимогам діючого законодавства України, позов поданий у строках позовної давності, визначеної сторонами під час підписання кредитного договору, розрахунок заборгованості вчинений на підставі умов кредитного договору, а тому вважає зустрічні позовні вимоги абсурдними та просить в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Представник відповідача посилається на те, що в договорі - в даному випадку заяві позичальника - протизаконно зазначено про зміну відсоткової ставки до 10,33% на місяць, що суперечить ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Але, пунктом 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин » судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (рішення Конституційного Суду України). В заяві позичальника (а.с.7), підписаній 16.12.2006р. представником банку та позичальником [PERSON] зазначено, що згідно п.4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам при порушенні позичальником зобовязань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 10,33% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Також представником відповідача подана заява про застосування строків давності відповідно до правової позиції Судової палати у цивільних справах ВСУ по справі № 6-16-цс15, згідно якого не підписані позичальником Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та договором про збільшення позовної давності, який повинен укладатись у письмовій формі та бути підписаний обома сторонами. Тому вважає, що до позову має бути застосований загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, у звязку з чим просить в задоволенні позову відмовити саме через сплив строку позовної давності. Вислухав пояснення учасників процесу, дослідив письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що 16.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений договір № ZPVCRX02090033, на підставі якого останній отримав кредит в сумі 2296грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.12.2008 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості повинно відбуватися в період з 16 по 21 число кожного місяця щомісячними платежами в розмірі 158,77 грн. Згідно до умов укладеного договору, договір складається із заяви позичальника та умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також витрати згідно умов. В заяві позичальника (т.1, а.с.7) зазначено, що згідно п.4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам при порушенні позичальником зобовязань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 10,33% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. [PERSON] отримав від КБ «ПриватБанк» кредитні кошти на придбання мобільного телефону, що підтверджується рахунком ПП [PERSON] №326 про отримання 2050 грн. в рахунок придбання [PERSON] мобільного телефону, що також в судовому засіданні не заперечувалось представником відповідача, але взяті на себе зобовязання [PERSON] не виконував належним чином, у звязку з чим має заборгованість. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Судом встановлено, що після укладення договору, відповідач жодного платежу у відповідності до умов договору, викладених в заяві-позичальника, не сплатив, тому при визначені заборгованості за кредитом, суд виходить з висновків правових позицій щодо застосування строку позовної давності які містяться в постанові ВСУ від 11.03.2015, та з урахуванням правових позицій Постанов Верховного Суду України від 06.11.2013 р. по справі № 6-116цс13 і в Постанові Верховного Суду України від 18.06.2014 р. по справі № 6-61цс14 та є обовязковимидля суддів згідно ст. 360-7 ЦПК України, відповідно до яких: несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах строку позовної давності по кожному із платежів, а тому вважає, що заборгованості з відповідача має бути стягнута в межах строку загальної позовної давності - три роки. Враховуючи те, що Банк звернувся до суду 22.10.2010 р., суд вважає, що правомірним є стягнення заборгованості з відповідача в межах строку загальної позовної давності (ст. 257 ЦК України три роки), а саме: за період з 23.10.2007 р. до 15.05.2015 року, яка складає суму у розмірі 18848,26 гривень (вісімнадцять тисяч вісім сорок вісім гривень 26 коп.) до якої входить: - 1 407,82 грн. - заборгованість за кредитом; - 12 360,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 707,14 грн. заборгованість з комісії; - 4 372,76 грн. заборгованість з пені (за період з 23.10.2009 р. по 22.10.2010 р.); Суд не погоджується з доводами представника Банку про можливість збільшення строку позовної давності у термін 5 років, як передбачено пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, які б містили підпис відповідача кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), через те, що суду не надано доказів, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. У відповідності до положень ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Тобто пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. Отже, зі змісту ст. 549 ЦК України вбачається, що пеня і штраф, як різновиди неустойки, обчислюються у відсотках саме від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, можливість нарахування одного виду неустойки на інший виключається. Таким чином, Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам за одне і те саме порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання) передбачено подвійну цивільно-правову відповідальність, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З розрахунку заборгованості, вбачається, що відповідачу був нарахований штраф (процента складова) у розмірі 1464,78 гривень, у відповідності до п. 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам у розмірі 5 % від суми заборгованості до складу якої входить заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками та пені за прострочення виконання зобов'язання. Отже, за порушення позичальником строків виконання зобов'язання за кредитним договором позивачем одночасно нарахована пеня та штраф, при цьому останній нарахований, в тому числі, й на суму пені, що є недопустимим. Тому вимоги банку в частині стягнення з [PERSON] двох видів штрафу в розмірі 1964,78 грн. (1464,78+500) є такими, що протиричать закону, а тому задоволенню не підлягають. Щодо зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», судом було встановлено наступне. В зустрічних позовних вимогах [PERSON] зазначає, що протизаконними діями банку йому було завдана шкода, оскільки він не зміг скористатись туристичною путівкою, вартість якої склала 800 дол.США у звязку з тим, що йому було відмовлено в перетині державного кордону на виїзд на підставі ухвали Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15.02.2013р. про тимчасове обмеження [PERSON] у праві виїзду за межі України за поданням державного виконавця, на виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2011р. Проте, в судовому засіданні встановлено, що ухвала суду про обмеження у виїзді відповідача за межі України постановлена 15 лютого 2013р. у звязку з примусовим виконанням державним виконавцем заочного рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26.09.11р, яким з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ ПриватБанк кошти в розмірі 13000грн., а також судових витрат, яке на той час не було ніким скасовано та перебувало відповідно на примусовому виконанні у Відділу державної виконавчої служби. Щодо витрат, які поніс [PERSON] у звязку з оплатою туристичної путівки, суду також не було надано таких доказів, а з квитанції про сплату туристичних витрат вбачається, що оплата за туристичну путівку здійснена [PERSON] Письмові пояснення свідка [PERSON] щодо часткової сплати [PERSON] не є належними доказами даного факту та спростовуються наданими банківськими документами, а саме чеком про сплату за путівку свідком 12994 грн. (т.2, а.с.69) . Разом з тим, слід зауважити, що ухвалою Ленінського районного суду від 19.03.2015р. скасовано заходи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відносно [PERSON] (т.2, а.с12) Пояснення представника відповідача, що [PERSON] взагалі не отримував кредит, бо його мала сплачувати інша особа, спростовуються письмовими доказами укладеним договором від 16.12.2006 року та оглянутим в судовому засіданні оригінала рахунку ПП [PERSON], що також підтверджено [PERSON], який був допитаний в судовому засіданні в якості свідка. Таким чином, проаналізувавши у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ ПриватБанк про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки під час розгляду справи, з наданих сторонами належних доказів, він не знайшов свого підтвердження, а позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк мають бути задоволенні в межах строку загальної позовної давності та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № ZPVCRX02090033 від 16.12.2006р., яка станом на 15.05.2015р. склала 18848,26грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають відшкодуванню судові витрати, понесені позивачем при зверненні із позовом до суду по сплаті судового збору в розмірі 201,87грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн..

Outcome: partial