Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій заявлено вимогу надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , до Чеської Республіки, країн Європейського Союзу, Російської Федерації та до тимчасово непідконтрольної владі України території Донецької області без дозволу (згоди) батька дитини, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , в супроводі [PERSON] на строк 3 роки з моменту набрання рішенням суду законної сили. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] та [PERSON] з 06.09.2008 року до 12.03.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розлучення дитина проживає з матір`ю. З серпня 2018 року позивач разом з дитиною, за згодою відповідача, виїжджала до Чеської Республіки, де проживали у м. Мельник до 12.01.2021 року. [PERSON] навчався у загальноосвітній школі м. Малий Уїзд. [PERSON] має намір виїхати за кордон для відпочинку, оздоровлення та навчання дитини, а саме до м. Мельник Чеської Республіки, але відповідач категорично не надає дозволу на виїзд дитини. [PERSON] потребує оздоровлення. Під час перебування у Чехії, він перестав хворіти на захворювання дихальної системи. А за час перебування в Україні (м. Донецьк, м. Маріуполь) постійно хворів на нежить, гайморити, хронічні бронхіти, мав проблеми з кишковою мікрофлорою, часто приймав антибіотики. [PERSON] після розірвання шлюбу жодного разу не вийшов на зв`язок з дитиною, на думку позивача, він використовує своє право на відмову у виїзді дитини за кордон як інструмент впливу, що негативно відображається на інтересах дитини, зокрема його стані здоров`я. Неможливість отримати від батька дитини письмової нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон позбавляє дитину права всебічного та гармонійного розвитку та оздоровлення. За таких обставин, - позивач звернулась до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Ухвалою суду від 01.02.2021 року порушено справу за правилами загального позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України. Ухвалою суду від 09.04.2021 року справу призначено до судового розгляду по суті, що узгоджується з ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] , в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, просить ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , в порядку ст. 190 ЦПК України, відзив не подав. Судом вжито максимальні заходи для його повідомлення про розгляд справи з дотриманням ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Інформацію про судові засідання для відповідача проживання якого є тимчасово непідконтрольна територія ( [ADDRESS] ), - розміщено на сторінці Красноармійського міськрайонного суду Донецької області офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (здійснити повідомлення поштою за місцезнаходженням, шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв`язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення не видалося можливим). Повідомлення учасника процесу про судовий розгляд у наведений спосіб слід вважати належним в контексті статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» та ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Згідно інформації Міністерства соціальної політики України (наданої на запит суду) - в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб про [PERSON] міститься наступна інформація: з 11.12.2014 по 16.04.2015 року перебував на обліку внутрішньо переміщених осіб в Управлінні праці та соціального захисту населення Веселинівського району Миколаївської області; фактично проживав за адресою: [ADDRESS] ; станом на 13.04.2021 року в ЄІБД ВПО довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] скасована (а.с. 46). Представником третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради Мамаєвою С.В., в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подано заяву про розгляд справи у її відсутність, при винесенні рішення просить максимально врахувати інтереси малолітньої дитини (а.с. 48). З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Донецьк Донецької області, громадянка України, адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] (відомості підтверджено копією паспорта - а.с. 5) адреса фактичного місця проживання: [ADDRESS] (підтверджено копією довідки про взяття на облік ВПО - а.с. 7). З 06.09.2008 року [PERSON] перебувала в зареєстровану шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] (відомості підтверджено копією свідоцтва про народження - а.с. 9); адреса фактичного місця проживання: [ADDRESS] (підтверджено копією довідки про взяття на облік ВПО - а.с. 11). Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 12.03.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8). 27.07.2018 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області видано наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] (а.с. 12, 13). В матеріалах справи містяться копії нотаріально посвідчених заяв [PERSON] : про надання згоди на перебування сина в зоні антитерористичної операції, а саме на території Донецької області, в бідь-який час, починаючи з 21.12.2017 року та закінчуючи 21.12.2018 року - від 19.12.2017 року - а.с. 15; про надання згоди на перебування сина на території Чехії, транзитом на території інших будь-яких країн, в тому числі країн-учасниць Шенгенської угоди і території країн європейського Союзу, у бідь-який час, починаючи з 11.05.2018 року та закінчуючи 11.05.2019 року - а.с. 16. Позивачем [PERSON] долучено заяву від 21.01.2021 року, в якій вона гарантує повернення сина [PERSON] , [INFO] , до України після спливу терміну, визначеного рішенням суду (а.с. 17). Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається потреба в наданні дозволу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] за кордон, а саме до Чеської Республіки, країн Європейського Союзу, Російської Федерації та до тимчасово непідконтрольної владі України території Донецької області, без згоди та супроводу батька [PERSON] . Отримання нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] на виїзд за кордон та тимчасово непідконтрольну території владі України - об`єктивно неможливо. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом надано оцінку поданих [PERSON] доказів і прийнято висновок про слушність поданих аргументів, наведених в позовній заяві та наявність підстав для задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 270 ЦК України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування. Згідно ч. 2 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 12 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. 4 червня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 367 «Про затвердження Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї», яка регулює питання перетину адміністративного кордону вільної економічної зони «Крим» під час в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї громадян України відповідно до Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», а також іноземців та осіб без громадянства - з урахуванням вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до п. 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ № 367 від 04.06.2015 року - в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюються через контрольні пункти: громадян України - за умови пред`явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Відповідно до пунктів 3-5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, на підставі: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що [PERSON] не має можливості отримати згоду [PERSON] на в`їзд/виїзд сина на тимчасово неконтрольовану територію та до Чеської Республіки, країн Європейського Союзу, Російської Федерації, оскільки відповідач проживає окремо від дитини, та ухиляється від оформлення дозволу на виїзд дитини. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на перетин державного кордону, лінії зіткнення територій проведення Операції об`єднаних сил без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати багаторазовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами - першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] як мати має право на самозахист дитини і несе повну відповідальність за її життя, здоров`я, при тому, що нормами діючого законодавства не встановлено обмеження щодо в`їзду дітей на тимчасово окуповану територію, - суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині надання дозволу позивачу [PERSON] на в`їзд на тимчасову окуповану територію разом з неповнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] строком на один рік з дня набрання рішенням суду законної сили. Визначаючи строк дозволу на в`їзд позивача разом з дитиною до тимчасово непідконтрольної території м. Донецька (один рік з дня набрання рішення суду законної сили), - суд враховує, що відповідно до роз`яснень Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, дія дозволів для перетину лінії розмежування складає 1 рік. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині надання тимчасового дозволу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон, а саме територію Чеської Республіки, країн Європейського Союзу, Російської Федерації - суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Так, з позовної заяви вбачається, що [PERSON] має намір виїхати за кордон для відпочинку, оздоровлення та навчання дитини, а саме до м. Мельник Чеської Республіки. Оскільки з серпня 2018 року по січень 2021 року вона разом з сином [PERSON] проживала у м. Мельник Чеської Республіки та дитина навчалась у загальноосвітній школі в містечку Малий Уїзд. Під час перебування у Чехії, він перестав хворіти на захворювання дихальної системи (нежить, гайморити, хронічні бронхіти, проблеми з кишковою мікрофлорою). З урахуванням таких обставин, позивач [PERSON] як мати безсумнівно має право на отримання дозволу на підставі рішення суду на виїзд неповнолітнього сина за кордон. Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішенням законної сила у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України), в якому зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Оскільки у позивача [PERSON] є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України,

Outcome: partial