Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до Свердловського міського суду з позовною заявою в обґрунтування вимог зазначивши, що з 10.03.2011р. згідно з наказом №24-к від 10.03.2011р. він був прийнятий на роботу до ТОВ «Східна вугільна компанія» гірничим майстром. Наказом №412-к від 26.04.2013р. він звільнений на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. Виплата належних позивачу сум при звільненні проведена не була, хоча він звертався з цього приводу до адміністрації підприємства та йому було повідомлено про відсутність грошових коштів, необхідних для виплати. Крім того, внаслідок порушення права на своєчасне отримання заробітної плати, позивач зазначає, що він зазнав моральних страждань, які він оцінює в 5000 грн. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні, підтримав розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати наданої відповідачем, яка склала 6 858,81 грн. Представник відповідача Масленнікова Ю.О. позовні вимоги визнала частково, в своїх запереченнях надала розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі при звільненні позивача за 27 робочих днів, загальний розмір якої становить 6 858,81 грн. із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача 254,03 грн., та не визнала позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у зв'язку з їх недоведеністю в суді. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши надані сторонами докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеною законом. Як убачається із копії трудової книжки, виданої на ім'я [PERSON], з 10.03.2011р. по 26.04.2013р. позивач знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Східна вугільна компанія», що підтверджується наказом №24-к від 10.03.2011р. про прийнятий на роботу гірничим майстром та наказом №412-к від 26.04.2013р. про звільнення, на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. Відповідно до вимог ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 115 КЗпП України праця робітників та службовців оплачується відповідно до Конституції України по її кількості і якості не рідше як кожні півмісяця. У відповідності зі ст.ст.21,24 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці, заробітна плата виплачується не рідше двох разів на місяць. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р. з відповідними змінами і доповненнями встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У судовому засіданні встановлено, що відповідач у день звільнення позивача 26.04.2013р. не виплатив належні позивачу у строки вказані в ст.116 КЗпП України суми, тому суд вважає, що у позивача виникло право на виплату йому відповідачем середнього заробітку за весь час затримки. Згідно п.2 абз.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Враховуючи, що остаточний розрахунок відповідачем з позивачем у день його звільнення не зроблений, позивач наполягає на стягненні на свою користь середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне з цього приводу задовольнити вимоги позивача виходячи з наступного розрахунку. Відповідно до п.3 абз.1 Порядку обчислення середнього заробітку, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., до розрахунку середнього заробітку включається основна заробітна плата, винагорода за вислугу років, оплата вечірніх та нічних годин роботи. Відповідно до довідки ТОВ «Східна вугільна компанія» №1157 від 04.12.2013р. заробітна плата позивача за лютий 2013 року склала 4 839,75 грн., за березень 2013 року - 3 941,29 грн. У лютому 2013 року [PERSON] за 20 відпрацьованих днів було нараховане за окладом 3 845,00 грн., винагорода за вислугу років у сумі 511,39 грн., оплата нічних годин у сумі 395,48 грн. та вечірніх годин у сумі 87,88 грн. У березні 2013 року позивачу за 7 відпрацьованих днів було нараховане за окладом 1 345,75 грн., винагорода за вислугу років у розмірі 178,98 грн., доплата за роботу у святкові дні - 384,50 грн., оплата нічних годин роботи - 43,94 грн. та у вечірній час 65,91 грн. Простій не з вини працівника у сумі 1 922,21 грн. до розрахунку середнього заробітку не включається відповідно до абз.6 п.2 Постанови КМУ №100. Сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає необхідним обчислювати наступним чином: (3845+511,39+395,48+87,88+1345,75+178,98+384+43,94+65,91):(20+7)=254,03 грн. Остаточний розрахунок з позивачем було здійснено 10.06.2013р. Таким чином, затримка остаточного розрахунку склала 27 робочих днів (квітень - 2 дня, травень - 19 днів, червень - 6 днів). Враховуючи вищенаведене, середній заробіток за час затримки розрахунків по заробітній платі при звільненні [PERSON] складає 254,03 грн. х 27 робочих днів = 6 858,81 грн., який підлягає стягненню на користь позивача. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, завданої несвоєчасним розрахунком при звільненні, суд вважає, що в цій частині позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають встановленню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивачем суду не надано відповідних доказів щодо спричинення діями відповідача фізичних чи моральних страждань, інших негативних явищ у зв'язку із затримкою виплати заробітної плати позивачу при його звільненні, яка сумарно склала строк в 26 робочих днів, також позивачем не доведено факт втрати нормальних життєвих зв'язків, наявність застосування додаткових зусиль з боку позивача для організації його життя при несвоєчасному розрахунку з заробітної плати при його звільненні. Згідно зі ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача у дохід держави, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у дохід держави у розмірі 243,60 грн., оскільки у результаті його неправомірних дій позивач змушений звернутися до суду за захистом порушеного права. На підставі ст.ст.94,115,116,117 КЗпП України,

Outcome: partial