Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 01 січня 2014 року згідно наказу №30-к вiд 31 грудня 2013 року працював на посаді лікаря Коломийської станції швидкої медичної допомоги Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в порядку переведення з Коломийської центральної районної лікарні. Наказом №202-к вiд 29 липня 2015 року його, позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 7 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із набранням законної сили вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі №346/3652/14-к, яким його було засуджено до покарання у виді двох років обмеження волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з наданням медичної допомоги, на один рік. В подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України вiд 16 лютого 2016 року зазначений вирок суду апеляційної інстанції скасовано, призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Під час розгляду в Апеляційному суді Івано-Франківської області заявниця відмовилась від апеляційної скарги - провадження було закрито. Вказує, що 12 березня 2016 року ним подано заяву до Комунального закладу про поновлення на роботі. Проте, у відповідь на дану заяву отримав лист, яким адміністрація К3 «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» повідомила, що «поновлення незаконно звільненого працівника та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається тільки за рішенням суду». Відповідно до постанови Верховного суду України вiд 28 листопада 2018 року у справі № 344/4173/16-ц його, позивача поновлено на роботі на посаді лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги південно-східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 12 березня 2016 року. На підставі даного рiшення наказом №143 вiд 11 червня 2019 року його, позивача поновлено на роботі на посаді лікаря з медицини невідкладних станів Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги з 12 березня 2016 року. 25 червня 2019 року він, позивач, звернувся до головного лікаря Комунального закладу з проханням виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, однак згідно відповіді йому запропоновано з приводу даного питання звернутись до суду. Зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України вiд 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до довідки №390 вiд 06 вересня 2019р. заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі години становить 5254,64 грн.; число відпрацьованих робочих годин - 156. Отже, середньогодинна заробітна плата становить 33,68 грн. Оскільки його графік роботи передбачає розрахунок заробітної плати виходячи із кількості відпрацьованих годин, а не днів, то вважає за необхідне проводити розрахунок виплат за вимушений прогул виходячи із середньомісячного числа робочих годин, котре становить 292,6 год./2 = 146,1 год. Період вимушеного прогулу : з 12 березня 2016 року по 11 червня 2019 року, тобто 39 місяців . Розмір заробітку, належного йому до нарахування за вказаний час вимушеного прогулу становить 39 міс.*146,1 год. *33,68 грн. = 191 905,27 грн. ,котрих просить стягнути з відповідача. Крім того, збільшивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» на його, позивача користь допомогу на оздоровлення за 2018 рік в розмірі 3735 гривень, оскільки відповідно до п. 3.10. розділу «Оплата праці» колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом комунального закладу «Івано-Франківській обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на 2017- 2021 роки та постанови КМУ від 11.05.2011 року № 542 «Питання оплати праці працівників установ, закладів та організації окремих галузей бюджетної сфери» медичним і фармацевтичним працівникам КЗ «ІФОЦЕМД та МК» виплачується допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Після поновлення на роботі, яке відбулось 11 червня 2019 року йому було нараховано та виплачено допомогу на оздоровлення за відповідні роки. У виплаті зазначеної допомоги за 2018 рік, відмовлено. Відповідно до витягу з штатного розпису на 01.01.2018 року медичного, фармацевтичного та іншого персоналу КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» посадовий оклад лікаря з медицини невідкладних станів І категорії Коломийської станції « екстреної (швидкої) медичної допомоги, яким він є, становив 3735 грн. Таким чином, у зв`язку із безпідставною відмовою відповідача поновити його на роботі на підставі поданої 12 березня 2016 року заяви, його позбавлено можливості використати своє право на одержання вказаних виплат, що є істотним порушенням його прав. Враховуючи викладене, розмір допомоги на оздоровлення, яка йому належиться до виплати без урахування податків та зборів за 2018 рік становить 3735 грн. Подавши відповідь на відзив , зазначив, що відповідач вважає, що в даному випадку немає підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а є підстави для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України та відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного засудження. Проте, вважає, таке твердження відповідача не відповідає обставинам справи та вимогам чинного трудового законодавства України. Вказує, що у відповідь на його заяву про поновлення на роботі він отримав лист яким адміністрація КЗ Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф повідомило, що поновлення незаконно звільненого працівника та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається тільки за рішенням суду. Своє волевиявлення на продовження роботи , а відповідно і на продовження одержання заробітної плати та інших виплат належних за виконану роботу, він позивач довів до роботодавця шляхом подання відповідної заяви ще 12.03.2016р. Проте, відповідач , відмовив йому у можливості реалізації таких прав, що і дає йому підстави для звернення до суду з відповідним позовом Представник відповідача надав відзив на позов, в котрому зазначив, що позивачем не правильно зазначено зміст позовних вимог та вказано неналежного відповідача, оскільки [PERSON] було звільнено з роботи не за прогул, а у відповідності до вимог ч.7 ст.46 КЗпП України на підставі вироку колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року, який набрав законної сили з моменту його проголошення. Цим вироком позивачу призначено покарання за ч.2 ст. 140 КК України у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з наданням медичної допомоги на один рік. На підставі цього вироку Головним лікарем «Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» В. Похмурським видано наказ № 202- к від 29 липня 2015 року, яким позивача [PERSON] звільнено з роботи з посади лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги південно-східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги у відповідності до ч..7 ст. 36 КЗпП України. Крім того, на заяву позивача [PERSON] 03.07.2019 року за №517/01-18 було направлено листа за підписом Голови комісії з припинення комунального закладу «Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Матейка М.Ф., яким роз`яснено про можливість відшкодування шкоди в наслідок незаконного засудження, як передбачено ч.1 ст. 1176 ЦК України. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву в котрій просив проводити розгляд справи без участі представника. Заслухавши пояснення позивача, беручи до уваги поданий відзив на позов та заяву представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ч.6 ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В судовому засіданні встановлено, що вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2014 року позивача [PERSON] визнано винним у вчинені злочину, передбаченого частиною другою статті 140 КК України, і призначено покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді виправних робіт за місцем роботи в Коломийській станції екстреної (швидкої) медичної допомоги КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на строк один рік з відрахуванням в дохід держави 10% заробітку, без призначення додаткового покарання. Вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року в частині призначення [PERSON] покарання за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 140 КК України, скасовано. Призначено [PERSON] покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з наданням медичної допомоги, на один рік. Ухвалено строк відбуття покарання рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання. В решті вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року залишено без змін. З наказу (розпорядження) про припинення трудового договору № 202-к від 29 липня 2015 року встановлено, що лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги [PERSON] 30 липня 2015 року звільнено відповідно до пункту 7 частини першої статті 36 КЗпП України - у зв`язку з набранням законної сили вироком Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року та вироком апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року. 3 серпня 2015 року [PERSON] прибув до Долинського виправного центру № 118 для відбування покарання. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково; касаційну скаргу прокурора задоволено. Вирок апеляційного суду Івано-Франківської області від 5 травня 2015 року щодо позивача [PERSON] скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Звільненопозивача [PERSON] з Долинського виправного центру № 118. 12 березня 2016 року позивач [PERSON] звернувся із заявою до головного лікаря КЗ «Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з вимогою про поновлення його на посаді лікаря з 14 березня 2016 року. Листом від 21 березня 2016 року [PERSON] роз`яснено, що поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається виключно за рішенням суду. Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 квітня 2016 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілої на вирок Коломийського міськрайонного суду від 25 листопада 2014 року закрито у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги. Згідно ухвали Коломийського міськрайонного суду від 01 червня 2016 року позивачу [PERSON] зараховано в строк відбування покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік призначеного за ч.2 ст.140 КК України вироком Коломийського міськрайонного суду від 25.11.2014 відбутий ним з 03.08.2015 по 19.02.2016 включно строк покарання у виді обмеження волі , та вважається [PERSON] таким , що повністю відбув покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік, у зв`язку з чим звільнено засудженого від відбування зазначеного покарання Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року позивачу [PERSON] у задоволенні позову про поновлення на займаній посаді, відмовлено. . Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу позивача [PERSON] відхилено, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року залишено без змін. Вищенаведене встановлено постановою Верховного суду України від 28 листопада 2018 року (а.с.20-28), котрою, зокрема рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким поновлено позивача [PERSON] на роботі на посаді лікаря швидкої медичної допомоги Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги південно-східного окружного відділення екстреної (швидкої) медичної допомоги Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» - з 12 березня 2016 року. Встановлено, що наказом №143 вiд 11 червня 2019 року позивача поновлено на роботі на посаді лікаря з медицини невідкладних станів Коломийської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги з 12 березня 2016 року.(а.с.29) 25 червня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до головного лікаря Комунального закладу з проханням виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, однак згідно письмової відповіді йому запропоновано з приводу даного питання звернутись до суду.(а.с.30) Листом від 03 липня 2019 року відповідачу повідомлено, що відповідно до ст.. 1176 ЦК України шкода, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Рекомендовано з відповідним позовом звернутися до суду (а.с.31). Суд не погоджується з твердженням відповідача про наявність в даному випадку підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України та відшкодування шкоди заподіяної внаслідок незаконного засудження та відсутністю підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , виходячи з наступного. Згідно з пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження роботи, є підставою для припинення трудового договору. Вирішуючи справи про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України, суди мають виходити з того, що з цих підстав трудовий договір припиняється при набранні законної сили вироком, яким працівника засуджено до позбавлення волі, виправних робіт не за місцем роботи або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи, та що днем звільнення вважається останній день фактичного виконання ним трудових обов`язків. Таким чином, ухвалення вироку, яким працівника засуджено до позбавлення або обмеження волі, є підставою для припинення трудового договору саме у зв`язку з тим, що працівник, відбуваючи покарання, фактично не може продовжувати роботу. У разі скасування відповідного вироку така обставина як неможливість працівника продовжувати роботу, зникає. Законодавством не визначений порядок поновлення трудових прав осіб, звільнених за пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України, у разі скасування ухваленого щодо них вироку, тобто у випадках, коли правова підстава звільнення відпала. Позивач звертався до відповідача із заявою про поновлення на роботі, та адміністрація КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» повідомила позивача [PERSON] , що поновлення незаконно звільненого працівника та виплата йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається тільки за рішенням суду. Відповідно до постанови Верховного суду України від 28 листопада 2018 року позивача [PERSON] поновлено на роботі з 12 березня 2016 року виходячи з того, що право особи на працю є одним із фундаментальних прав людини, яке закріплене міжнародно-правовими актами і визнане усіма державами світу. Відмова працівнику, звільненому за пунктом 7 частини першої статті 36 КЗпП України, у поновленні на роботі у разі скасування ухваленого щодо нього вироку, який став правовою підставою звільнення, порушує право на працю, гарантоване Конституцією України. Саме з моменту відмови КЗ «Івано-Франківського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» позивачу [PERSON] у поновленні на роботі його трудові права є порушеними і підлягають судовому захисту. У такому випадку при вирішенні питання щодо поновлення на роботі визначальним для суду є не встановлення незаконності у діях роботодавця при винесенні наказу про звільнення, оскільки таке звільнення на день винесення наказу правомірне, а перевірка існування правової підстави звільнення, яка фактично перешкоджала працівнику продовжувати роботу, та чи має працівник волевиявлення на продовження роботи. Своє волевиявлення на продовження роботи, а відповідно і на продовження одержання заробітної плати та інших виплат належних за виконану роботу позивач довів до роботодавця шляхом подання відповідної заяви 12.03.2016. Проте, відповідач відмовив йому у можливості реалізації таких прав, що і дає йому підстави для звернення до суду з відповідним позовом Слід зазначити, що відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці"за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього ж Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком ( пункт 8 Порядку). Відповідно до довідки №390 вiд 06 вересня 2019р. заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі години становить 5254,64 грн.; число відпрацьованих робочих годин - 156. (а.с.32)Отже, середньогодинна заробітна платастановить 33,68 грн. Оскільки графік роботи позивача передбачає розрахунок заробітної плати виходячи із кількості відпрацьованих годин, а не днів, то слід за необхідне проводити розрахунок виплат за вимушений прогул виходячи із середньомісячного числа робочих годин, котре становить 292,6 год./2 = 146,1 год. Період вимушеного прогулу : з 12 березня 2016 року по 11 червня 2019 року, тобто 39 місяців. Розмір заробітку, належного йому до нарахування за вказаний час вимушеного прогулу становить 191 905,27 грн. Крім того, відповідно до п. 3.10. розділу «Оплата праці» колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом комунального закладу «Івано-Франківській обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на 2017- 2021 роки та постанови КМУ від 11.05.2011 року № 542 «Питання оплати праці працівників установ, закладів та організації окремих галузей бюджетної сфери» медичним і фармацевтичним працівникам КЗ «ІФОЦЕМД та МК» виплачується допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівниками бюджетної сфери чітко регламентована законами України, постановами Уряду, галузевими наказами. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до фонду оплати праці. Після поновлення на роботі, яке відбулось 11 червня 2019 року позивачу [PERSON] нараховано та виплачено допомогу на оздоровлення за відповідні роки. У виплаті зазначеної допомоги за 2018 рік, відмовлено. Відповідно до витягу з штатного розпису на 01.01.2018 року медичного, фармацевтичного та іншого персоналу КЗ «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» посадовий оклад лікаря з медицини невідкладних станів І категорії Коломийської станції « екстреної (швидкої) медичної допомоги, яким є позивач , становив 3735 грн. (а.с.54-56). Таким чином, у зв`язку із безпідставною відмовою відповідача поновити його на роботі на підставі поданої 12 березня 2016 року заяви, позивача було позбавлено можливості використати своє право на одержання вказаних виплат, що є істотним порушенням його прав. А тому, враховуючи наведене, суд вважає, що дана позовна вимога підлягає задоволенню та слід стягнути з відповідача Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Івано-Франківської обласної ради» на користь позивача допомогу на оздоровлення за 2018 рік в розмірі 3735 гривень без урахування податків та зборів . На підставі ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір. В частині стягнення судових витрат слід відмовити за недоведеністю. На підставі наведеного, Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 ,ст.ст. 235,238 КЗпП України,

Outcome: partial