Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

В квітні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментах. Позовні вимоги мотивовано тим, що 18 квітня 2007 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, який рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 березня 2011 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Згідно рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 вересня 2011 року з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 450 гривень щомісячно, починаючи з 23 березня 2011 року до його повноліття. Дане рішення перебуває на примусовому виконанні у ВДВС Тульчинського РУЮ у Вінницькій області, з приводу чого відкрито виконавче провадження. Відповідач має заборгованість по аліментах, яка згідно розрахунку ВДВС Тульчинського РУЮ у Вінницькій області за період з квітня 2013 року по січень 2016 року складає 7551 грн. 90 коп. Вказану заборгованість позивач просить стягнути на її користь. Також вважає, що має право і на стягнення неустойки у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, яка за вказаний період складає 2295.00 грн. Загалом позивач просить стягнути з відповідача на її користь 9846. 90 грн. заборгованості по аліментах, а також 300 грн. та витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснила, що протягом року після стягнення з відповідача аліментів, він їх сплачував. Однак після того, аліменти на утримання сина відповідачем не сплачуються, в результаті чого виникла заборгованість. Так як їй необхідні кошти для утримання сина, просить стягнути заборгованість по аліментах, а також неустойку за час прострочення їх сплати. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, з заявою про розгляд справи за його відсутності не звертався, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток рекомендованим листом з повідомленням за адресою реєтрації місця проживання, які повернулись на адресу суду з вітміткою, що відповідач "за зазначеною адресою не проживає". Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За таких обставин у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів, ухваливши заочне рішення, оскільки позивача не заперечила проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 березня 2011 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Згідно виконавчого листа № 2-997/11, виданого 27.10.2011 року Тульчинським районним судом з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 450 грн. щомісячно, починаючи з 23.03.2011 року і до його повноліття (а.с. 4). Також судом встановлено, що 01.11.2011 року державним виконавцем ДВС Тульчинського РУЮ у Вінницькій області Галізою Ю.О. відкрито виконавче провадження з виконання вище вказаного виконавчого листа про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача (а.с. 5). З довідки з місця проживання про склад сімї, виданої Четвертинівською сільською радою Тростянецького району Вінницької області 12.02.2016 року,судом встановлено, що [PERSON], [INFO], проживає разом з матірю [PERSON] (а.с.8). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, наданого відділом ДВС Тульчинського РУЮ у Вінницькій області, вбачається, що за період з квітня 2013 року по січень 2016 року заборгованість [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина складає 7551,90 грн. (а.с. 3). Аналізуючи дослідженні в ході судового розгляду докази, суд приходить наступних висновків. Як встановлено, заборгованість відповідача перед позивачем існує щодо аліментів, які уже стягнуто на її користь судовим рішенням і виникла вона на стадії виконання цього рішення. Порядок стягнення аліментів при виконанні рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». В цьому ж порядку підлягає стягненню і заборгованість по аліментах, яка виникла на стадії виконання судового рішення. І лише у разі наявності спору щодо розміру заборгованості із сплати аліментів, він вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Оскільки такого спору між сторонами немає, суд не вбачає підстав для стягнення виниклої заборгованості по аліментах, оскільки вона підлягає стягненню в примусовому порядку в рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів за рішенням суду. Посилання позивача в обґрунтування вказаної вимоги на норми ст. 194 СК України суд вважає помилковими, оскільки відповідно до цієї статті стягуються аліменти за минулий час та заборгованість за аліментами, які стягуються в поряду ст. 187 цього Кодексу. Отже, позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментах, на думку суду, задоволенню не підлягають. Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на дитину, суд виходить із положень ч.1 ст. 196 СК України, відповідно до якої при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Зважаючи на викладене вище, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення пені за час прострочення сплати аліментів, оскільки встановлено, що заборгованість по сплаті аліментів у відповідача за період з квітня 2013 року по січень 2016 року дійсно існує. Тому суд вважає можливим стягнути виниклу за даний час неустойку з розрахунку, проведеного позивачем, у сумі 2295 грн. За змістом ст. 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких обставин, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 150 грн. витрат на правову допомогу, які документально підтверджені, та 551, 20 коп. судового збору в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial