Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, м. Авдіївка, вул. Лермонтова, 72. 31 січня 2017 року в результаті терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції в м. Авдіївка декілька снарядів влучили у вказаний будинок та зруйнували його. В результаті теракту будинок знаходиться в нежилому стані, потребує нового відновлення, і не може бути використаним для проживання. Стосовно факту руйнування будинку позивач звернулася до СВ Авдіївського ВП [PERSON] Таким чином, позивачу було спричинено матеріальну шкоду. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом у виді зруйнування житла, розташованого за адресою: Донецька область м. Авдіївка вул. Лермонтова, 72, в розмірі 1\~000\~935 грн. шляхом стягнення з Державної казначейської служби України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав до суду письмові заперечення, згідно з якими Кабінет Міністрів України не є належним відповідачем по справі, оскільки Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів, а тому не може здійснювати відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем не надано жодного належного доказу пошкодження його житлового будинку. Наданий позивачем акт обстеження житлового будинку складений посадовими особами міської ради, які не мають повноважень встановлювати причини пошкодження будинку, наявність кримінального правопорушення при пошкодженні будинку. Тільки вироком суду може бути визначена кваліфікація кримінального правопорушення та обставини його скоєння. Позивачем не надано доказів про наявність вироку суду , який набрав законної сили. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушених прав, оскільки в обґрунтування своїх вимог посилається на положення Закону України « Про боротьбу з тероризмом», який не передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам в результаті проведення антитерористичної операції. Крім того, в своїй позовної заяві позивач оминає ч. 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка передбачає, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за у мови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, субєктам господарювання. Добровільної згоди [PERSON] на передачу державній адміністрації права власності на будинок № 72 по вул. Лермонтова в м. Авдіївка заявлено не було. Крім того, відповідач зазначає, що вимоги щодо розміру відшкодування заподіяної шкоди є недоведеними та необґрунтованими. Жодних належних доказів, які б підтверджували факт завдання шкоди безпосередньо Кабінетом Міністрів України, розмір завданої позивачу шкоди, а також доказів того, що Кабінет Міністрів України є особою, яка завдала шкоду або особою, яка відповідно до закону зобовязана відшкодувати шкоду, позивачем до суду не надано. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - Державної казначейської служби України - в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, а також письмові заперечення, згідно з якими бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Законом України « Про Державний бюджет України на 2017 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що руйнування спричинено саме проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачем районі, не визначені особи, якими були завдані зазначені руйнування, не встановлено факту наявності причинно-наслідкового звязку між діями відповідачів та спричиненою позивачу шкоди. Крім того, представник відповідача зазначає, що в матеріалах справи відсутнє зазначення позивача про відмову від права власності на зруйнований будинок відповідно до ч. 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України. Крім того, відповідно до пунктів 24,27 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України , в населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють своїх повноважень, утворено нові державні органи, а саме державні адміністрації та військово-цивільні адміністрації, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України безпосередньо, які є розпорядниками коштів державного бюджету. Згідно із Законом України « Про військово-цивільні адміністрації , військово-цивільні адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження, зокрема, із сприяння житлового будівництва, надання громадянам, які мають потребу в житлі, допомоги в будівництві житла, надання допомоги власникам квартир ( будинків) у їх відбудові у разі пошкодження в результаті терористичних актів, диверсій тощо. Таким чином, виходячи з того, що місцеві адміністрації на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей та військово-цивільні адміністрації є розпорядниками бюджетних коштів, повноваження щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок проведення антитерористичної операції покладається саме на них. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників позивача, та відповідача - Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з копією договору купівлі-продажу від 13 жовтня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Авдіївського міського нотаріального округу [PERSON], житловий будинок № 72 по вул. Лермонтова в м. Авдіївка Донецької області, належить [PERSON]. Відповідно достатті 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 ст. 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованогоЗаконом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8). Проте, в порушеннястатті 41 Конституції Україниправо приватної власності позивача порушено, належний їй на праві власності будинок не з її волі став непридатним для подальшої експлуатації, що підтверджується актом б/н від 09 лютого 2018 року попереднього обстеження будинку за адресою: Донецька область м. Авдіївка, вул.. Лермонтова, 72. Відповідно дост. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановленістаттею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, позивач посилався на те, що така шкода завдана позивачеві внаслідок терористичного акту під час проведення антитерористичної операції на території м. Авдіївка Донецької області 31 січня 2017 року, а саме, внаслідок влучення декілька снарядів. Указом Президента України «Про рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено встатті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом»(в редакціїЗакону № 1313-VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідност. 1 зазначеного Закону терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакціїЗакону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI). Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбаченастаттею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно достатті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07 квітня 2014 року. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, місто Авдіївка Донецької області, де знаходиться житло позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Є загальновідомим фактом, що в період проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, яким було передбачено, зокрема: - забезпечення роботи місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької та Луганської областей, на рівні районів і міст обласного значення Донецької та Луганської областей (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, інші заінтересовані центральні органи виконавчої влади, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування); - забезпечення визначення обсягу руйнувань, обстеження несучої здатності будівель, що потребують першочергового відновлення, об'єктів інфраструктури, виготовлення відповідної проектної документації (виконавці: Державне агентство з питань відновлення Донбасу, Мінрегіон, Мінінфраструктури, місцеві штаби, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування (за згодою). На виконання цього розпорядження Кабінету Міністрів головою Донецької обласної державної адміністрації видано розпорядження від 05.01.2015 року № 1 «Про створення штабу з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області», яким створено штаб з організації відновлення об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення населених пунктів Донецької області та головам райдержадміністрацій, міським головам було доручено створити та забезпечити роботу місцевих штабів з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області на відповідній території; організувати роботу зі складання переліку пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем життєзабезпечення на відповідній території та розробки проектно-кошторисної документації, отримання експертних висновків для подання на розгляд штабу. За фактом артилерійського обстрілу 31.01.2017 року 31 січня 2017 року в Авдіївському ВП [PERSON] ГУНП в Донецькій області зареєстрована заява [PERSON] за фактом руйнування домоволодіння: м. Авдіївка, вул. Лермонтова, 72. Дана заява внесена в ЄРДР за № 12017050140000081. Матеріали за зверненням [PERSON] за фактом пошкодження її будинку за вищезазначеною адресою були долучені до матеріалів кримінального провадження № 12016050140000692 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України, та передані за підслідністю до УСБУ в Донецькій області. 09 лютого 2017 було обстежено житло, розташоване за адресою: Донецька область м. Авдіївка, вул.. Лермонтова, 72, та складено відповідний акт попереднього обстеження об'єкта, який постраждав внаслідок проведення бойових дій на території м. Авдіївка, який затверджено 09 лютого 2017 року головою робочої групи, згідно якого виїзною. Робочою групою 09 лютого 2017 року за зверненням [PERSON] від 03 лютого 2017 року, на підставі розпорядження керівника військово-цивільної адміністрації № 82 від 06 жовтня 2016 року,в присутності [PERSON] було проведено попереднє візуальне обстеження. Встановлено повне руйнування шиферного покриття та кроквяної конструкції даху житлового будинку. Руйнування деревяного перекриття з дахом житлового будинку. Пошкодження восьми деревяних віконних блоків ( руйнування скління з частковим пошкодженням конструкції рам). Пошкодження пічного опалення. Руйнування всіх міжкімнатних та вхідних дверей будинку. Часткове руйнування сараю. Руйнування паркану та вхідних металевих воріт. Таким чином, матеріалами справи доведено, що житло за адресою: Донецька область м. Авдіївка, вул.. Лермонтова, 72, було розташовано в районі проведення антитерористичної операції, та було пошкоджено внаслідок терористичного акту. Факт пошкодження житла та висновок про те, що він не придатний для подальшої експлуатації, підтверджується актом, який складений робочою групою військово-цивільної адміністрації м. Авдіївки на виконання повноважень міського штабу з питань, пов'язаних з відновленням інфраструктури та життєдіяльності населених пунктів Донецької області. На підставі викладеного, суд вважає доведеним факт заподіяння шкоди позивачеві. Є загальновідомим фактом, що місто Авдіївка Донецької області, де розташовано житло позивача, в період з початку проведення антитерористичної операції та станом на січень 2017 року, піддавалося обстрілам. Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою - ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Враховуючи зазначене, доводи представника Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про те, що належним відповідачем по цій справі є заподіювач шкоди, не ґрунтуються на законі. Доводи представника відповідача про те, що позивачем не доведено факт завдання їй шкоди саме терористичним актом, як злочинним діянням, відповідальність за яке передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України, що вирок суду щодо винної в терористичному акті особи відсутній, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту, тобто проведення антитерористичної операції за відсутності терористичного акту є неможливим. Виходячи з системного аналізу статей 1,11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 зазначеного Закону. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає наступне стягнення суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, тобто після відшкодування шкоди потерпілому, у разі встановлення осіб, якими заподіяно шкоду, держава може стягнути суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що згідно ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону, тобто покладається на державу. Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до частини 4 ст. 58 ЦПК держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в якості відповідача зазначив саме Державу Україна та відповідно до частини 4 ст. 58 ЦПК України як представника держави - Кабінет Міністрів України. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені вст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», зокрема і Служба безпеки України, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України. Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі суб'єктів боротьби з тероризмом (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), суд вважає, що Кабінет Міністрів України як представник держави представником позивача визначено правильно. Доводи представника Кабінету Міністрів України - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, яке діє на підставі довіреності Міністерства юстиції України від 31.01.2017 року за № 878/9.1/32-17, виданої відповідно до ст. 37 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», про те, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у цій справі, не відповідають заявленим позовним вимогам. Позов безпосередньо до Кабінету Міністрів України представником позивача не заявлявся і відповідні кошти на відшкодування шкоди представник просив стягнути з держави (з Державного бюджету України в цілому), а не з окремого органу державної влади - Кабінету Міністрів України (з частини коштів Державного бюджету України, які виділено на фінансування Кабінету Міністрів України). Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз'яснює подібні за змістом відносини. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не визначає механізм визначення розміру відшкодування. Проте такий порядок визначено Кодексом цивільного захисту України(Закон від 02.10.2012 № 5403-VI), який введено в дію з 01.07.2013 року. Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція Держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4). Згідно з пунктом 24 ст. 2 Кодексу, надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності. До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункт 4 ст. 5 Кодексу). Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України. Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24). Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Тобто Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до пункту 6 частини 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України, громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків. Частиною 1 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Відповідно до частин 3, 4, 7, 8 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований. Згідно ч. 4 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього земельних ділянок. Частиною 7 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України визначено, що якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування, суб'єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується. Відповідно до ч. 8 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085(в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 № 1276-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Місто Авдіївка Донецької області до таких населених пунктів не відноситься - воно розташоване на лінії зіткнення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 1002-р було затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей, згідно якого Мінрегіон, Мінсоцполітики, Мінекономрозвитку, Мін'юст, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проект Порядку надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Проте до теперішнього часу такий спеціальний нормативно-правовий акт не прийнятий. Цим же Планом Мінрегіон, Мін'юст, Мінінфраструктури, Мінекономрозвитку, Мінфін були зобов'язані у жовтні 2014 року підготувати та внести на розгляд Кабінету Міністрів України проекти нормативно-правових актів щодо фінансування за рахунок резервного фонду державного бюджету першочергових проектів з відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 № 250 затверджений Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях, яким передбачено надання субвенцій обласним бюджетам Донецької та Луганської областей на відновлення їх інфраструктури. Згідно цього Порядку субвенція спрямовується на реалізацію таких проектів і заходів у населених пунктах Донецької та Луганської областей, що постраждали внаслідок проведення антитерористичної операції і на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, зокрема що стосується житлового фонду - лише на реконструкцію, капітальний ремонт, проектні та вишукувальні роботи на об'єктах житлового фонду комунальної власності, що зазнали пошкодження внаслідок проведення антитерористичної операції. Що стосується відновлення об'єктів житлового фонду приватної власності, субвенції на нього не надавалися. Згідно з доводами у письмових запереченнях Державної казначейської служби України, зазначено, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Згідно з частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Проте реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджену квартиру, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній. Враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу цивільного захисту України та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачам шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження їхнього майна і, зокрема, житлового будинку терористичним актом, а саме, щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, яка узгоджується із статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Виходячи з наведеного, суд вважає неспроможними доводи представника відповідача з приводу того, що Кодекс цивільного захисту України до правовідносин, які виникли за обставин даної справи не підлягає застосуванню. Уточнюючи позовні вимоги, представник позивача послався на опосередковану вартість спорудження житла за регіонами України, затверджену наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2017 року № 291 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України», зокрема, по Донецькій області вартість 1 кв. м. загальної площі квартир будинку (з урахуванням ПДВ), затверджена 11 310 грн. Суд звертає увагу, що відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України, розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Статтею 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Статтею 380 ЦК України, визначено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в повному обємі, оскільки позивач просив відшкодувати шкоду заподіяну не лише житловому будинку, а й сараю, який не відноситься до поняття житла, визначеного законодавством. Враховуючи, що згідно з технічним паспортом житлового будинку, розташованого за адресою: м. Авдіївка, вул.. Лермонтова, 72, загальна площа будинку позивача складає 52,9 кв.м (житловий будинок 48,30 кв. м+ тамбур 4,60 кв. м), а діюча опосередкована вартість спорудження житла по Донецькій області за 1 кв. м загальної площі квартири (з урахуванням ПДВ) складає 11 310 грн., а також того, що відповідачами суду не надано доказів про те, що пошкоджений будинок був застрахований, суд вважає, що позивач відповідно до частини 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України має право на грошову компенсацію за пошкоджене житло в розмірі 598 299 грн. (52,9 кв.м х 11\~310 грн.). Частиною 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Судом встановлено, що зруйноване житло позивача знаходиться у м. Авдіївка Донецької області, тобто у місті, де для здійснення повноважень органу місцевого самоврядування створена військово-цивільна адміністрація. Відповідно до вимог ч. 12 ст. 12 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» повноваження військово-цивільних адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Згідно з п. 39 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про військово-цивільні адміністрації» військово-цивільні адміністрації населених пунктів на відповідній території здійснюють повноваження із надання згоди на передачу обєктів з державної у комунальну власність, а також щодо придбання обєктів державної власності. Тобто, у військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка відсутні підстави для прийняття від постраждалої зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації житла. Крім того, суд вважає, що саме статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» визначено підстави для відшкодування шкоди позивачеві за рахунок коштів Державного бюджету України, а для визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що у даній справі підстави відшкодування шкоди не є повязаними з умовою добровільної передачі зруйнованого житла. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ст. 7 Кодексу цивільного захисту України одним з основних принципів здійснення цивільного захисту є гарантування та забезпечення державою конституційних прав громадян на захист життя, здоров'я та власності. Згідно із ст. 3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» боротьба з тероризмом ґрунтується, зокрема, на принципах: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина 10 ст. 10 ЦПК України). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. У подібних правовідносинах, у рішенні від 19 жовтня 2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями "ПМР" в Придністров'ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов'язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110). Таким чином, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, зобов'язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючу з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов'язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. Слід зазначити, що на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015року Постановою Верховної [PERSON] України № 462-VIII схвалена Заява Верховної [PERSON] України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями5,6,8та13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету в сумі 598 299 грн. У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити, у звязку з їх необґрунтованістю. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~суд вважає необхідним судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial