Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

В травні 2018 року позивача [PERSON] через свого представника адвоката Маковецьку М.Ю. звернулась в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначено, що 23.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 2, відповідно до умов якого позивач передала відповідачу [PERSON] у власність до 23.11.2017 року грошові кошти в сумі 37560 доларів США, а відповідач зобов»язався повернути отримані кошти до 23.11.2017 року. Відповідач [PERSON] виступив поручителем за вказаним договором та взяв на себе зобов»язання щодо солідарної відповідальності перед позивачем в повному обсязі за несвоєчасне виконання відповідачем [PERSON] усіх його зобов»язань за договором позики та додатковими угодами до нього, які існували на момент укладення договору і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому. У зв»язку із несвоєчасним виконанням [PERSON] умов договору позики, 14.06.2017 року сторонами була підписана додаткова угода до договору позики від 23.11.2016 року, відповідно до умов якої було погоджено інші строки погашення заборгованості. На дату звернення з даним позовом відповідач [PERSON] взяті на себе зобов»язання не виконав, в зв»язку з чим утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 127750 грн., а тому позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути солідарно із боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] суму заборгованості в розмірі 127750 грн., а також судові витрати у справі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 03.07.2018 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання (а.с.53-54). В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до відповідача [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання поруки припиненою. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що дійсно 23.11.2016 року між сторонами було укладено договір позики та він є поручителем за вказаним договором. Однак, на даний час його порука за договором позики є припиненою, та, оскільки [PERSON] вимагає в первісному позові солідарне стягнення боргу із нього та [PERSON], він звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати поруку [PERSON] на забезпечення виконання зобов»язань за договором позики № 2 від 23.11.2016 року, що укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] припиненою в частині чергових платежів, що підлягали сплаті до 18.11.2017 року, оскільки, строк виконання зобов»язання по сплаті чергових платежів остаточно сплинув 23.11.2017 року, а [PERSON] звернулась із позовом про стягнення заборгованості 18.05.2018 року, а відтак вимога [PERSON] щодо стягнення інших чергових платежів пред»явлена поза межами шестимісячного строку встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України та порука є припиненою. В серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до відповідача [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання пунктів договору позики недійсними. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що дійсно між сторонами 23.11.2016 року було укладено договір позики. 14.06.2017 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору позики від 23.11.2016 року, в якій було деталізовано графік повернення простроченого боргу та визначено, що на дату укладення додаткової угоди заборгованість становила 5670 доларів США, що еквівалентно 141750 грн. Позивач за зустрічним позовом вважає, що пункти 1 та 3.3 договору позики № 2 від 23.11.2016 року в частині умов позики в розмірі 30000 доларів США та про повернення зазначеної суми є нікчемними, оскільки, не підписувались сторонами і кошти в зазначеній сумі не передавались, а тому просив суд визнати пункт 1 до договору позики № 2 від 23.11.2016 року в частині позики грошових коштів в розмірі 30000 доларів США та пункт 3.3. договору позики № 2 від 23.11.2016 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], - недійсними. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.10.2018 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с.141). Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав, в задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити, в зв»язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Представник відповідача [PERSON] та [PERSON] за первісним позовом в судовому засіданні первісні позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики в сумі 127750 грн. визнала, та вказала на визнання відповідачем [PERSON] позову в цій частині та можливості стягнення вказаної суми боргу саме із позичальника. Однак, просила зустрічні позови відповідачів задовольнити з викладених в них підстав. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з»ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні та зустрічні вимоги, об»єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 23.11.2016 року [PERSON] (Позикодавцем) та [PERSON] (Позичальником), [PERSON] (Поручителем) уклали договір позики № 2, відповідно до умов якого позикодавець при укладенні договору передав у власність позичальнику строком до 23.11.2017 року, а позичальник прийняв від нього у власність грошові кошти в сумі 37560 доларів США. Вказану суму грошових коштів позичальник зобов»язався повернути позичальнику до 23.11.2017 року. Поручитель зобов»язався відповідати перед позичальником солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов»язань за даним договором позики та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і такими, що виникнуть на його підставі в майбутньому. Сторонами узгоджено умови та строки повернення позики (а.с.10-11). 14.06.2017 року між [PERSON] (Позикодавцем) та [PERSON] (Позичальником), [PERSON] (Поручителем) було укладено додаткову угоду до договору позики № 2 від 23.11.2016 року, відповідно до умов якої сторони, у зв»язку із несвоєчасним виконанням [PERSON] умов п. 3.1 договору позики та пропозицією останнього щодо змін умов цього пункту, погодились змінити і доповнити договір № 2 від 23.11.2016 року, виклавши п. 3.1 щодо графіку внесення платежів та їх розміру в новій редакції (а.с.12-13). Судом встановлено, та не заперечувалось всіма сторонами, що на момент укладення зазначеної додаткової угоди заборгованість за договором позики складала суму в розмірі 5670 доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 141750 грн. та зобов»язання мало бути виконане в повному обсязі в строк до 23.11.2017 року. Станом на дату звернення з первісним позовом до суду, доказів на підтвердження повернення суми позики в пред»явленому первісним позивачем до стягненні розмірі, - матеріали справи не містять. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В даному випадку, відповідно до вимог ст. 1047ЦК України, договір позики було укладено в письмовій формі. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1ст.207 ЦК). Відповідно до ч. 2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує укладений між сторонами правочин щодо передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки, після укладення цього договору позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено договір позики, та сторонами погоджено всі його істотні вимоги. Докази на підтвердження фактичної не передачі коштів, та відсутність підписів сторін, а також інші передбачені законом підстави для визнання деяких пунктів правочину недійсними, - матеріалами справи не підтверджено, а тому доводи зустрічного позову про визнання пунктів договорів недійсними є недоведеними та безпідставними, в зв»язку з чим в задоволенні зустрічного позову про визнання пунктів договору позики недійсними слід відмовити. Крім того, згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушення зобов»язання є його невиконання або виконання з порушень, визначених змістом зобов»язання . Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Судом встановлено, та не заперечувалось стороною відповідачів те, що за укладеним договором позики позивачу передавались кошти, однак, з певним запізненням, в зв»язку з чим між сторонами було укладено додаткову угоду, якою визначено новий графік та розмір платежів, які мають вноситись позичальником на виконання умов договору про позику. Строк виконання зобов»язання сплинув 23.11.2017 року, однак, відповідачем [PERSON] борг повністю повернуто не було, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Крім того, згідно з ч.1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов»язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов»язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов»язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником. Відповідно до вимог ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися, як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи у первісного позивача право вимоги до поручителя виникло з 23.11.2017 року, та первісним позивачем пред»явлено позов до суду - 18.05.2018 року. Враховуючи те, що договором поруки не було встановлено строку припинення поруки, а позивач звернувся до поручителя з позовом про стягнення заборгованості в межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов»язання, а тому, відповідно до положень ст. 559 ЦК України, порука [PERSON] за договірними зобов»язаннями не є припиненою та зустрічний позов, останнього, про визнання поруки припиненою є безпідставним, в зв»язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Разом з тим, в ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] визнав первісні позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь позивача всієї суми заборгованості в розмірі 127750 грн. та судового збору, понесеного позивачем за первісним позовом. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що представник відповідача [PERSON] за первісним позовом визнав основну суму боргу та не заперечував проти її стягнення саме з нього, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 127750 грн., та, в зв»язку з цим, в задоволенні первісних позовних вимог в частині стягнення боргу із відповідача [PERSON], - слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача за первісним позовом [PERSON] підлягає стягненню документально підтверджена сума судового збору в розмірі 1277,50 грн. Разом з тим, на підтвердження витрат на правову допомогу стороною позивача за первісним позовом не надано достатніх та належних доказів, зокрема, на підтвердження сплати позивачем коштів за надання правничої допомоги саме в даному спорі, а, зокрема, платіжне доручення від 11.05.2018 року на суму 13999,97 грн. з вказівкою про сплату коштів позивачем за юридичні послуги, не є достатнім доказом на підтвердження такої оплати саме за надані послуги в цій справі, в зв»язку з чим суд не вбачає законних та доведених підстав для їх стягнення. Крім того, в порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати за зустрічними позовами слід залишити за [PERSON] та [PERSON] по фактично понесеним, оскільки, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовів.

Outcome: partial