Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

В травні 2016 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, та просила стягнути на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, в зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків з ПАТ Євраз [PERSON] 290\~000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказала, що позивачка працювала на підприємстві відповідача в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 20 років 9 місяців: - з липня 1993 року до квітня 2014 року учнем машиніста конвеєра, машиністом конвеєра, оператором пульта керування, ш. Ювілейна, ПАТ «Євраз [PERSON]» . У квітні 2014 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту протокол № 732 промислової медицини їй було встановлене професійне захворювання: - хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії.). Легенева недостатність першого другого ступеня. Професійне захворювання було встановлене на підставі даних Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 25.10.2012 № Ф-2/2-11-3-2528 виданої Головним державним санітарним лікарем Жовтневого району м. Кривого Рогу де вказано, що вона працювала в шкідливих умовах, підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 12.06.2014 де вказано, що працюючи на підприємстві вона виконувала роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища: умови праці за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 1 ступеню шкідливості. Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду (SiO2) у пилу від 10% до 70 % - 2,4 при гранично допустимій до 2,0 . Тобто відповідач протягом тривалого часу грубо порушував ст.13 ЗУ «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпПУ, що саме і призвело до виникнення у неї професійного захворювання, цей факт визнали члени комісії з розслідування ПЗ, та зазначили в п. 16 акту розслідування ПЗ. Вина підприємства полягає в тому, що згідно діючого законодавства - статті 13 Закону України «Про охорону праці», підприємство зобов'язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Вказаною нормою, передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст. 13 несе безпосередню відповідальність. Оскільки вона втратила своє здоров'я, та працездатність з вини підприємства, вважає, що відповідач по справі повинен відшкодувати їй моральну шкоду, наявність якої полягає у наступному: винним у заподіянні їй фізичної і моральної шкоди є підприємство ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]», що у порушенні діючого на той час законодавства не створило не шкідливі і безпечні умови праці, не виконувало передбачені законом і нормативними актами норми і права охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не приймало заходів для облегшення або зменшення впливу шкідливих факторів на робочих місцях. Оскільки професійне захворювання виникло у неї внаслідок порушення адміністрацією підприємства, де вона працювала, що воно саме і визнало в акті розслідування, норм з безпеки праці під час виконання трудових обовязків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. 20 років та 9 місяців позивачка працювала на підприємстві відповідача, була опорою і підтримкою для своїх дітей. Фактично вона був годувальником своєї сімї, тепер же за станом здоровя вона не може повноцінно забезпечувати свою родину, усі державні компенсації ідуть на медичну реабілітацію та придбання ліків, крім того, сімя позивачки тепер несе додаткові витрати на неї. Від цього вона почуває себе неповноцінною людиною. В звязку з професійним захворюванням змінилися її образ та якість життя, що завдає їй моральних страждань, наприклад при виконанні домашньої роботи, приготуванні їжі позивачка неспроможна самостійно цим займатися, потрібна стороння допомога, що в свою чергу змінило звичне життя та побут її родини. При користуванні громадським транспортом вона відчуває задуху, у неї виникає кашель, що привертає до неї увагу оточуючих, люди відвертаються від неї, як від хворої на туберкульоз чи якесь інше небезпечне захворювання. Іноді позивачці стає так зле, що вона змушена виходити з транспорту завчасно, не доїжджаючи до місця призначення. При її захворюванні повне одужання неможливе, і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє їй моральні страждання. Все вищенаведене і є підтвердженням душевних переживань, що призводять до значних і постійних моральних страждань та змушують її звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] наполягала на задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ Євраз [PERSON] [PERSON] проти позову заперечувала у повному обсязі та вказала, що позивач не навів доказів завдання їй моральної шкоди. Підприємством було надано засоби захисту від шкідливих чинників. Крім того, при прийомі на роботу позивачка була проінформована про шкідливі умови праці. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити в зв'язку з тим, що відсутній факт встановлення наявності доказу вини відповідача та позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON], працювала в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача 20 років 9 місяців: - з липня 1993 року до квітня 2014 року учнем машиніста конвеєра, машиністом конвеєра, оператором пульта керування, ш. Ювілейна, ПАТ «Євраз [PERSON]» . У квітні 2014 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту протокол № 732 промислової медицини їй було встановлене професійне захворювання: - хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії.). Легенева недостатність першого другого ступеня. На підставі даних Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 25.10.2012 № Ф-2/2-11-3-2528 виданої Головним державним санітарним лікарем Жовтневого району м. Кривого Рогу вказано, що позивачка працювала в шкідливих умовах, підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання від 12.06.2014 де вказано, що працюючи на підприємстві ПАТ»Євраз [PERSON]» позивачка виконувала роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища: умови праці за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 1 ступеню шкідливості. Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду (SiO2) у пилу від 10% до 70 % - 2,4 при гранично допустимій до 2,0 . Тобто відповідачі протягом тривалого часу грубо порушували ст.13 ЗУ «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпПУ, що саме і призвело до виникнення у неї професійного захворювання, цей факт визнали члени комісії з розслідування ПЗ, та зазначили в п. 16 акту розслідування ПЗ. У відповідності до ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, шо не відповідають законодавству про охорону праці. У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний повідомити про це орган державного нагляду за охороною праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. У відповідності до ст. 158 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Аналогічні вимоги передбачені ст. 21 ЗУ «Про охорону праці». Вина підприємства полягає в тому, що згідно діючого законодавства - статті 13 Закону України «Про охорону праці», підприємство зобов'язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Вказаною нормою, передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст. 13 несе безпосередню відповідальність. Факт провини підприємства підтверджується актом розслідування профзахворювання, висновком Українського НДІ проммедицини № 732 від 24.04.2014. Згідно ч.1 ст. 237-1 КЗпП України «відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих звязків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Оскільки професійне захворювання виникло в позивачки внаслідок порушення адміністрацією підприємства, де вона працювала, що воно саме і визнало в акті розслідування, норм з безпеки праці під час виконання трудових обовязків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. За висновком МСЕК від 11.09.2014 серії 12 ААА № 000571 позивачці була встановлена втрата професійної працездатності 25% : 15% по профзахворювання та 10% по трудовому каліцтву (2006 року), з переоглядом у липні 2016 році. Згідно рекомендацій МСЕК позивачка потребує «ВМП, забезпечення лікарськими засобами». В звязку з професійним захворюванням змінилися її образ та якість життя, що завдає їй моральних страждань, наприклад при виконанні домашньої роботи, приготуванні їжі позивачка неспроможна самостійно цим займатися, потрібна стороння допомога, що в свою чергу змінило звичне життя та побут її родини. При користуванні громадським транспортом вона відчуває задуху, у неї виникає кашель, що привертає до неї увагу оточуючих, люди відвертаються від неї, як від хворої на туберкульоз чи якесь інше небезпечне захворювання. Іноді позивачці стає так зле, що вона змушена виходити з транспорту завчасно, не доїжджаючи до місця призначення. При захворюванні позивачки повне одужання неможливе, і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє їй моральні страждання. Все вищенаведене і є підтвердженням душевних переживань позивачки, що призводять до значних і постійних моральних страждань, адже в ЦКУ ч. 2 ст. 23 передбачено, що моральна шкода полягає: « у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоровя». Рішенням Конституційного [PERSON] України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «…4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. ….» Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю. Таким чином, у наслідок винних дій і бездіяльності адміністрації підприємства позивачка відчуває як фізичні так і моральні страждання і переживання, викликані ушкодженням її здоровя в результаті фізично шкідливих і небезпечних факторів при виконанні трудових обовязків. У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно частині 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання П-4, комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови прані. Рішенням Конституційного [PERSON] України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст.. 237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п. 13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст.. 237-1 КЗпПУ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків , що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч. 1 ст. 268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, повязаної з ушкодженням здоровя, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ч. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного [PERSON] України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз. 9 п. 5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, настання негативних змін у її житті, неможливість відновлення стану, який мала потерпіла до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача, час роботи на підприємствах відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 17 000,00 гривень, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Суд відхиляє заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання їй моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1378,00 грн.

Outcome: partial