Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому вказав, що шлюб між ним та відповідачкою, [PERSON] , було розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22.05.2014 року. Від спільного шлюбу сторони мають сина, [PERSON] , [INFO] , який з червня 2016 року проживає разом з позивачем у м. Львові. Враховуючи наведене 23.11.2017 року Коломийським міськрайонним судом прийнято рішення про визначення місця проживання дитини з ним та звільнено його від сплати аліментів. Відповідачка проживає за кордоном в Російській Федерації м. Санкт-Петербург та має нову сім`ю. [PERSON] уклала шлюб з громадянином Росії та від шлюбу має трьох малолітніх дітей. Відповідачка вихованням сина [PERSON] не займалася, матеріально його не підтримує, чим самоусунулася від його виховання та матеріального забезпечення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25.06.2019 року вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 21.06.2016 року позивачем було укладено новий шлюб та його дружина перейняла на себе всі обов`язки матері, вона піклується про сина, слідкує за його станом здоров`я, повноцінним харчуванням, духовним, емоційним та розумовим розвитком, виконує з ним домашнє завдання, водить та забирає зі школи та гуртка танців, організовує дозвілля враховуючи інтереси та побажання сина, дитина любить її, називає її мамою. З відповідачкою син останній раз бачився у вересні 2018 року, в телефонному режимі син відмовляється спілкуватися з нею. Оскільки відповідачка не приїжджає до сина, не займається його вихованням, не турбується про стан його здоров`я та матеріальне забезпечення просить позбавити батьківських прав [PERSON] . В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Вимоги зустрічного позову заперечила з посиланням на позовні вимоги. Відповідачка та представник відповідачки в судовому засіданні вимоги позовної заяви заперечив в повному обсязі, пояснив,що відповідачка не може спілкуватись з сином,оскільки позивач їй в цьому перешкоджає. Позивач відмовляється надавати відповідачці будь-яку інформацію про дитину, не надає їй можливість спілкування по телефону,хоча відповідачка намагається спілкуватись з дитиною. Все це свідчить про те,що позивач свідомо обмежує відповідачку в доступі інформації про їх спільного сина. Відповідачка намається спілкуватись з дитиною по телефону,хоча і знаходиться в Російській Федерації. До зустрічного позову відповідачка надає стенограми неодноразових розмов з позивачем,в яких він не надає їй можливості спілкуватись з їх спільною дитиною. З цього приводу відповідачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Відповідно просить суд заборонити [PERSON] чинити будь-які перешкоди [PERSON] у спілкуванні з її малолітнім сином [PERSON] , зобов`язати [PERSON] не чинити будь-яких перешкод [PERSON] у спілкуванні з її малолітнім сином [PERSON] , Зобов`язати [PERSON] не чинити будь-які перешкоди [PERSON] у спілкуванні з її малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , зокрема, проте не виключно, щодо: спілкування [PERSON] та [PERSON] , зокрема, засобами телефонного, поштового, електронного чи іншого засобу зв`язку; надання [PERSON] на її запит всієї та будь-якої інформації щодо життєдіяльності [PERSON] ;організації особистих зустрічей [PERSON] та [PERSON] ;відвідування [PERSON] дошкільних/шкільних/навчальних закладів, позашкільних зібрань, гуртків, заходів, які проводяться за участю [PERSON] , тощо; визначити спосіб участі [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий 25 вересня 2014 року Коломийським РВ УДМС України в Івано-Франківській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) у вихованні та спілкуванні з її малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення наступного графіку побачень до досягнення дитиною 16-ти років: перша половина липня (14-ть календарних днів) щороку, без обмеження місця прогулянок та відпочинку, з можливістю поїздок по території України; 4 календарних дні спільного відпочинку у період весняних та осінніх канікул та 1 тиждень спільного відпочинку у період зимових канікул щороку, без обмеження місця прогулянок та відпочинку, з можливістю поїздок по території України; крім цього, за домовленістю між батьками дитини зустрічі можуть відбуватись і в інші дні впродовж тижня, не порушуючи режиму дня малолітнього сина; місце проведення зустрічі визначити за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні відповідачка та її представник позовні вимоги заперечили в повному обсязі, просили в позові відмовити. Зустрічний позов просили задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Шевченівської РДА Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, однак надав висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Представник третьої особи -орган опіки та піклування - Комісія щз питань захисту прав дитини Коломийської РДА в судове засідання не з`явився, однак надав суду висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Допитана в судовому засіданні свідок з сторони позивача - [PERSON] ,теперішня дружина позивача , пояснила суду,що дитина позивача з 4.07.2017 року проживає разом з ними. Після приїзду дитини з Санкт-Петербурга, вона разом з позивачем забрала дитину до м.Львова с.Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області,де дитина проживала разом з бабусею. Однак оскільки дитина в подальшому відмовилась повертатись до бабусі -матері відповідачки, то дитина залишилась проживати з ними. Вказує,що відповідачка намагається зустрітись з сином постійно.коли її чоловіка немає вдома, відповідно відповідачка веде себе некоректно по відношенню до неї, вривається в квартиру і намагається силоміць зустрічатись з своїм сином,без узгодження відповідної дати та години на таку зустріч. Це вносить нервозність в її життя і вона просить її убезпечити від спілкування з відповідачкою. Вказує,що відповідачка постійно їй погрожує і вимагає зустрічі з дитиною. Вона разом з позивачем три роки виховує дитину, купує всі належні для нормального розвитку дитини речі та продукти, дитина виховується в нормальних умовах. Дитина не бажає спілкуватись з своєю біологічною матір`ю - відповідачкою по справі. Внаслідок протиправних дій відповідачки вона неодноразово викликала поліцію. Допитана в судовому засіданні свідок з сторони позивача [PERSON] ,яка є матір`ю [PERSON] , пояснила суду,що відповідачка неодноразово вривалась в їх помешкання з вимогою надати можливість зустрічі з дитиною, своїми діями провокує її доньку та дитину - [PERSON] на психологічні зриви. Вказує,що дитина не бажає спілкуватись з відповідачкою. Внаслідок протиправних дій відповідачки вона неодноразово викликала поліцію. Допитана в судовому засіданні свідок з сторони відповідачки - [PERSON] , мати відповідачки, пояснила суду що до липня 2017 року дитина постійно проживала разом з нею в с.Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області. Її дочка, відповідачка по справі, у 2014 році вийшла заміж за громадянина Росії [PERSON] , відповідно не могла часто приїжджати до України в зв`язку з подіями, які зараз відбуваються між двома країнами. Крім цього, відповідачка народила в другому шлюбі 3-х дітей і повинна їх виховувати. У 2017 році позивач надав дозвіл на виїзд [PERSON] до м.Санкт-Петербурга, і вона супроводжувала дитину.Дозвіл на виїзд було надано на 2 тижні,отже дитину вона повернула в точно встановлений час. Дитина виховувалась в нормальній сімейній обстановці, була охайною та ввічливою,вона дуже добре ставилась до дитини. В липні 2017 року позивач разом з своєю новою дружиною забрали сина на 2 тижні до м.Львова з дозволу відповідачки,однак в подальшому відмовились повертати дитину з поясненням,що буцім-то дитина не бажає повертатись назад до бабусі. Відповідно вона разом з відповідачкою та іншою дочкою декілька разів приїжджали до м.Львова,щоб зустрітись з дитиною, однак позивач та його нова дружина усілякими способами уникають зустрічі,перешкоджають здійсненню зустрічей,скандалять з ними, відповідно їм доводилось неодноразово викликати органи поліції. Вважає,що на дитину чиниться постійний тиск та погрози,щоб дитина відмовилась від біологічної матері. Допитана в судовому засіданні свідок з сторони відповідачки - [PERSON] ,рідна сестра відповідачки, пояснила суду,що позивач перешкоджає зустрічас її сестрі-відповідачці по справі- з її дитиною. Його нова дружина постійно влаштовує істерики,блокує розмову відповідачки з дитиною,не дає їм спілкуватись. Дитина до 2017 року жила з бабусею в с.Гвіздець, однак у 2017 році позивач з новою дружиною забрали дитину і відмовились її повертати. Відповідачка любить свою дитину,хоче та бажає з нею спілкуватись,однак позивач та його нова дружина цьому перешкоджають. Допитаний в судовому засіданні малолітній син позивача та відповідачки [PERSON] пояснив суду,що йому 9 років і на даний час він проживає разом з батьком в м.Львові, навчається в школі №44 у 3 класі. ВказуєЮщо дуже задоволений навчанням та школою. Вказує,що хоче проживати разом з батьком, тому що його мама, відповідачка по справі, більше любить його брата [PERSON] . Крім цього вказав,що мама не завжди дотримувалась свого слова і обманювала його._____________________________________________ Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача , представника позивача, відповідачку, представника відповідачки, свідків від позивача та відповідачки, розглянувши висновки органів опіки та піклування Шевченківської РДА м.Львова та Коломийської РДА, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, практику Верховного Суду України. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.05.2014 року (а.с.57). Від шлюбу у сторін є син [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 22.05.2014 року син був залишений на проживання з матір`ю - відповідачкою по даній справі (т.1,а.с.57). Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20.02.2014 року з позивача по справі-батька дитини, було вирішено стягувати аліменти на користь відповідачки по даній справі в в розмірі ј частини всіх видів доходів,але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину певного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Відповідачка 5 грудня 2014 року уклала шлюб з громадянином Російської Федерації (т.1,а.с.18). Від цього шлюбу у відповідачки є троє малолітніх дітей,відповідно вона постійно проживає на території Російської Федерації (т.1,а.с.14,15,16). Позивач також уклав новий шлюб 21.06.2016 року (т.1,а.с.17). Згідно копії рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 листопада 2017 року заначено, що після розірвання шлюбу відповідачка виїхала до Російської Федерації, де на даний час постійно проживає та створила іншу сім`ю. Малолітній син сторін постійно, протягом останніх трьох років проживає з батьком у м. Львові, де навчається в школі. З дозволу позивача у липні 2017 року неповнолітній син виїжджав до Російської Федерації на відвідини матері, однак провів там тільки шість днів після чого категорично відмовився перебувати та спілкуватися з матір`ю та повернувся до України і після того весь час проживає з батьком. Відповідно даним рішенням визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком - позивачем [PERSON] та звільнено позивача від сплати аліментів(т.1,а.с.9-10). В даному рішенні зазначено,що син постійно проживає з батьком з 2014 року,а також зазначено,що відповідачка не заперечує щодо розгляду справи у її відсутність, і з позовною заявою ознайомлена і не заперечує щодо її задоволення. Згідно копії рішення Шевченківського районного суду м. Львова вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (т.1,а.с.11-12). В даному рішенні зазначено,що дитиною піклується виключно батько,забезпечує дитину всім необхідним На даний час [PERSON] проживає з батьком - позивачем в справі, має всі належні умови для проживання та фізичного і духовного розвитку. Як вбачається з копії акту обстеження матеріально-побутових умов стану сім`ї від 03.07.2019 р. [PERSON] в [ADDRESS] -матеріально-побутові умови задовільні (т.1,а.с.26) Згідно копії характеристики від 18.12.2018 року [PERSON] навчається у Львівській середній загальноосвітній школі №44 ім. Т.Г.Шевченка, зарекомендував себе з позитивної сторони (т.1,а.с.25). Однак, як вбачається безпосередньо з пояснень позивача та відповідачки,які вони надали безпосередньо в судовому засіданні,яке проводилось шляхом відеоконферензв`язку, після розірвання шлюбу між сторонами , їх спільна дитина - [PERSON] , проживав в с.Гвіздець, Коломийського району, Івано-Франківської області з дня народження [INFO] ,в тому числі і разом з бабусею- матір`ю позивачки. Позивач в судовому засіданні пояснив , що він в липні 2017 року забрав дитину, оскільки дитина скаржилась на те,що протягом 3-х років бабуся поводилась до дитини зухвало, постійно карала дитину на найменшу провину,заставляла стояти на колінах. Віповідачка заперечила даний факт, вказала,що дитина проживала в хороших умовах,була наділена сімейною любов`ю, виховувалась бабусею в нормальних умовах, дитина мала все необхідне для нормального життя. Вона з 2014 по 2017 роки неодноразово приїжджала до дитини і мала намір оформити всі належні документи,щоб забрати дитину до себе в нову родину,однак саме позивач перешкоджав їй в цьому,не даючи відповідну довіреність. Однак, в липні 2017 році, позивач попросив її віддати дитину на 2 тижні,щоб хлопець пожив з ним у в м.Львові, і вона цьому не перешкоджала,надала такий дозвіл,однак позивач не дотримав слова,ввів її в оману,забрав дитину і вже не повернув її назад в с.Гвіздець. За таких умов суд приходить до висновку,що позивач вказав неправдиві дані суду для того,щоб отримати відповідне рішення суду - спочатку про зміну місця проживання дитини,а потім і звільнення від сплати аліментів. Адже, як вбачається з пояснень обох сторін, між ними існувала домовленість, позивач надавав дозвіл на виїзд в м.Санкт-Петербург на 2 тижні - місце проживання відповідачки - їх спільному сину, за умови,що вона дозволить на 2 тижні поїхати сину з біологічним батьком до м.Львова. Як вбачається з пояснень дитина була в м.Санкт-Петербурзі рівно 2 тижні,а не 6 днів,як вказав в своїх позовних вимогах позивач,дитина була в м.Санкт-Петербург разом з бабусею, яка її супроводжувала і підтвердила цей факт. Жодної відмови дитини від спілкування з біологічною матір`ю не було, тобто позивач зухвало збрехав суду для отримання відповідного рішення. Позивач вказує, що він не може розмовляти з відповідачкою по мобільному телефону,оскільки він віськовослужбовець і йому заборонено спілкуватись з абонентами з Російської Федерації. Вказує,що і у дитини немає мобільного телефону, він збирається придбати мобільний телефон дитині на свято Миколая. За цих умов суд зауважує,що спілкування з абонентами з Російської Федерації заборонено військовослужбовцям ,які знаходяться в зоні ООС (АТО), позивач працює клерком в військкоматі і в позаслужбовий час має право спілкування з любими абонентами, циркулярного документу, який забороняє йому таке спілкування з абонентами з інших країн позивач та його представник суду не представили. Більше того, як встановлено в суді з пояснень самого позивача, то спочатку він вказував,що у дитини був відсутній мобільний телефон взагалі, і тільки в цьому році дитина висловила побажання отримати подарунок від Миколая - мобільний телефон. Однак в іншому судовому засіданні позивач визнав,що у дитини був мобільний телефон у 2017 році, однак дитина самостійно не бажала розмовляти з своєю біологічною мамою- відповідачкою по справі. В матеріалах справи є скріни розмов з мобільних телефонів сторін по справі - позивача та відповідачки - (скріни смс переписки по мережі вайбер), щодо можливості відповідачки поговорити з сином датовані з 21 листопада 2017 року по 3 червня 2019 року (т.1,а.с.61-73,а.с.162-168). В справі (т.1,а.с.74-84, 169-177) є також роздруківки стенограм телефонних розмов між відповідачкою та позивачем ,в яких сторони сперечаються щодо можливості виховання їх спільної дитини. На а.с.86-89, т.1 є звернення відповідачки по справі в органи поліції з приводу ненадання можливості позивачем надавати зустріч відповідачці з їх спільною дитиною. Як вбачається з довідки про заборгованість (т.1,а.с.104) у позивача в період з 2014 по 2017 роки була заборгованість по сплаті аліментів в сумі 986 грн 01 коп. Як вбачається з листа позивача до Коломийського міськрайонного відділу ДВС аліменти по рішенню Шевченківського районного суду м.Львова з відповідачки не стягувались (т.1,а.с.116,119). До справи долучено фототаблицю зустрічі відповідачки з своїм сином (т.1,а.с.188-190) Згідно письмових пояснень свідків,які є в матеріалах справи від [PERSON] ,який є чоловіком відповідачки та [PERSON] , який є священником приходу у м.Санкт-Петербург(т.1,а.с.206-209), дані особи характеризують відповідачку [PERSON] тільки з позитивної сторони,вказують,що вона є турботливою мамою, також вказують на те,що вона не може отримати будь-якої інформації про свого сина,від першого шлюбу,який залишився проживати в м.Львові разом з бувшим чоловіком- [PERSON] . Вказують на те,що відповідачка намагається підтримувати зв`язок з своєю дитиною,однак бувший чоловік не надає їй цього зробити. З письмових пояснень свідків, які є в матеріалах справи (т.2,а.с.9-20), від [PERSON] - матір`ю теперішньої дружини позивача - [PERSON] , [PERSON] - дружини позивача [PERSON] , та [PERSON] ,сусідки позивача [PERSON] ,дані особи характеризують відповідачку з негативної сторони,вказують,що вона погрожувала [PERSON] ,що забере свою дитину до с.Гвіздець,де проживають її батьки. Під час зустрічі не похвалили дитину [PERSON] , що він вміє читати та рахувати,не пригорнула його, не надає жодної матеріальної допомоги дитині. Як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації (т.2,а.с.24), відповідачка [PERSON] приїжджала до м.Львова з Мінська 8 разів в період з 5 січня 2017 року по 28 листопада 2018 року. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний та духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За ч. 2, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст.ст. 3, 155 Сімейного кодексу України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли з ними не проживає. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Між тим, згідно вимог пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , комісії з питань захисту прав дитини Коломийської РДА від 18.03.2020 року зазначено ,що гр.. [PERSON] проживає разом з своїм чоловіком в м.Санк-Петербург разом з трьома малолітніми дітьми, однак періодично приїжджає на територію України,з представлених доказів вбачається,що батько дитини чинить перешкоди у вихованні та спілкуванні малолітнього [PERSON] з його матір`ю- відповідачкою [PERSON] ,не дає вільно спілкуватись з дитиною засобами телефонного зв`язку, відповідно комісія не вбачає підстав та доказів про те,що [PERSON] не виконує своїх батьківськх обов`язків щодо малолітнього [PERSON] . Згідно висновку органу опіки та піклування Шевченківської РДА Львівської міської ради про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав зазначено,що комісія з питань захисту прав дитини вважає,що позивач [PERSON] не надав достатніх,допустимих доказів,які б свідчили про умисне,свідоме,неналежне виконання [PERSON] батьківських обов`язків щодо малолітнього [PERSON] . Батько дитини- позивач [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні та вихованні малолітнього [PERSON] його матері [PERSON] ,не надає вільно спілкувати з дитиною,коли [PERSON] перебуває на території України і хоче відвідати сина. Комісія не враховує психологічні характеристики дитини і вважає,що таке обстеження повинно проводити виключно за згодою обох батьків та без їх присутності. Комісія не бере до уваги думку дитини,що він не бажає спілкуватись з мамою,оскільки вона більше уваги приділяє братові [PERSON] ,а не йому,що свідчить про «дитячу образу»,а не про свідоме рішення дитини. В даному висновку також визначено порядок зустрічі відповідачки з своїм сином на території [ADDRESS] . Так, суд касаційної інстанції в своїй правовій позиції (постанова від 26.12.2018 у справі № 404/6391/16-ц). вказав на те, що підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. ВС зазначив, що, виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). ВС звернув увагу, що судами попередніх інстанцій встановлено факт тримання відповідача під вартою у кримінальному провадженні, на момент розгляду справи відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді застави із покладенням певних обов`язків, що свідчить про існування об`єктивних перешкод для реалізації відповідачем його батьківських обов`язків, та спричинило неналежне піклування про дитину з підстав, що не залежать від відповідача. Верховний Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено та судами не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків. Небажання дитини спілкуватися з матір`ю не є підставою для позбавлення останньої батьківських прав. Такий правовий висновок зробив ВС в постанові №331/5427/17 від 24.04.2019 року. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК), тому він підлягає застосуванню тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» сказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обставини зумовлені не її (його) волею. У даній справі суди встановили, що з травня 2017 року неповнолітня Особа 4 постійно проживає з батьком, спілкуватися з матір`ю категорично не бажає, уникає зустрічей та негативно проти неї налаштована. Зазначаючи про те, що відповідач не займається вихованням дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток і не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, суди не врахували того, що такі обставини настали поза волею та без винної поведінки Особи 2, яка не має можливості спілкуватися з дочкою через категоричне заперечення останньою щодо цього. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватись і брати участь в її вихованні.Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить про те, що мати дитини не бажає брати участі в її утриманні й вихованні, тобто свідомо, умисно нехтує батьківськими обов`язками. Батьківські права основані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною та матір`ю конфлікту чи погіршення їхніх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях.Про це йдеться у постанові Верховного Суду № 753/2025/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду попередні рішення скасував і відмовив у задоволенні позову, вказавши на таке. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Тлумачення цієї норми права дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і ЛИШЕ при наявності вини у діях батьків» (ВС/КЦС від 13.03.2019 р. у справі № 631/2406/15-ц). Аналогічна позиція викладена і у правовій позиції Першої судової палати Касаційного цивільного суду,який розглянув справу № 641/2867/17-ц та встановив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Надання можливості спільного відпочинку одного з батьків(батька) з сином відповідатиме не лише принципу рівності батьків у спілкуванні з дитиною, а й інтересам дитини, оскільки належні умови для його тимчасового проживання у одного з батьків (батька) створені, а відвідування нового міста на території України сприятиме розширенню його кругозору, отриманню нових навичок та досвіду. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/18670/15-ц. Небажання дитини спілкуватися з матір`ю не є підставою для позбавлення останньої батьківських прав. Такий висновок зробив ВС в постанові №331/5427/17. Згідно з ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, вчиняють їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК), тому він підлягає застосуванню тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» сказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обставини зумовлені не її (його) волею. У даній справі суди встановили, що з травня 2017 року неповнолітня Особа 4 постійно проживає з батьком, спілкуватися з матір`ю категорично не бажає, уникає зустрічей та негативно проти неї налаштована. Встановивши ці обставини, суди неправильно розтлумачили поняття «ухилення від виконання батьківських обов`язків» і дійшли помилкового висновку, що про їх невиконання Особою 2 свідчить та обставина, що вона з травня 2017 року не бачилася й не спілкувалася з дочкою. Зазначаючи про те, що відповідач не займається вихованням дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток і не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, суди не врахували того, що такі обставини настали поза волею та без винної поведінки Особи 2, яка не має можливості спілкуватися з дочкою через категоричне заперечення останньою щодо цього. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватись і брати участь в її вихованні. У цій справі судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що Особа 2 не бажає спілкуватися з дочкою Особою 4 та брати участь в її вихованні, натомість установлено, що між сторонами існує конфлікт у зв`язку з ініціюванням відповідачем процедури розірвання шлюбу з позивачем, що негативно вплинуло на її взаємовідносини з дочкою, яка залишилася проживати з батьком. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить про те, що мати дитини не бажає брати участі в її утриманні й вихованні, тобто свідомо, умисно нехтує батьківськими обов`язками. Батьківські права основані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною та матір`ю конфлікту чи погіршення їхніх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Покладаючи в основу рішення про задоволення позову висновок органу опіки та піклування від 27.11.2017 щодо можливості позбавлення Особи 2 батьківських прав, суди не врахували того, що висновок обґрунтований виключно поясненнями неповнолітньої дитини, які зводяться до її небажання спілкуватися з матір`ю. У ст.171 СК закріплено, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини неповнолітня Особа 4 пояснила, що з батьком проживає за власним рішенням, підтримує його ініціативу щодо позбавлення матері батьківських прав і не бажає з нею проживати чи спілкуватись; у судовому засіданні дитина пояснила, що не спілкується з матір`ю, оскільки та, на її думку, має на неї негативний вплив через свою негідну поведінку. Покладаючи ці пояснення в основу рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не зазначив належних і допустимих доказів, на підставі яких установив, що мати дитини особливо неблагонадійна та спілкування з нею суперечить інтересам неповнолітньої Особи 4. У ст.19 СК встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За таких обставин касаційний суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування від 27.11.2017, оскільки цей висновок немотивований та суперечить інтересам дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 357/7976/18. Мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Верховний Суд зазначив, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Про це зазначено в правовій позиції ВП/ВС № 712/10623/17 від 04.07.2018 року. Оцінюючи матеріали цивільної справи та доводи сторін Касаційний цивільний суд із рішеннями місцевого та апеляційного судів погодився та вказав наступне. Згідно документів та інших доказів, що містяться у справі дитина постійно проживає разом з матір`ю, відповідач проживає окремо, йому установлено спосіб участі у вихованні дочки, мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним. Зі свого боку дитина бажає розвиватися, подорожувати та вивчати іноземні мови, хоче поїхати з матір`ю до Польщі на навчання. Відповідач не заперечує проти проживання дочки з матір`ю, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон не надав, указуючи при цьому, що позивачка порушує його права на участь у вихованні дитини та спілкування з нею. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; заслухавши думку дитини та урахувавши те, що дитина тривалий час провела у Польщі, де вона зарахована на навчання, а мати має постійну роботу, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суди дійшли обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. У відповідності до ст.411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". Таким чином, суд приходить до висновку,що в первинному позові [PERSON] до [PERSON] слід відмовити,оскільки суд не вбачає в діях відповідачки [PERSON] будь-яких навмисних винних дій. На думку суду, позивачка всі ці роки намагалась приїжджати до України, намагалась зустрітись з своєю дитиною, однак позивач своїми умисними діями,які полягали , по-перше, у відмові в поверненні дитини по місцю визначеного проживання дитини згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 22.05.2014 року син був залишений на проживання з матір`ю - відповідачкою по даній справі (т.1,а.с.57) , по-друге, блокування власного телефону під надуманим приводом, щоб усунути спілкування між дитиною та відповідачкою, перешкоджав своїми діями у зустрічах дитини з відповідачкою,не надавав можливості нормального спілкування відповідачки з дитиною. Щодо твердження дружини позивача про те,що відповідачка не дає спокою їх родині своїми намаганнями зустрітись з своєю дитиною, то суд зауважує,що це є наслідки,а першопричина є назовні такою,що коли позивач разом з дружиною забрали дитину у липні 2017 року і відмовились повернути її по місцю проживання, визначеному рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22.05.2014 року , то вони повинні були врахувати наслідки своїх дій,а саме те,що є біологічна мати,яка має право, бажає і хоче бачити свою дитину та приймати участь в її вихованні. Крім цього, суд зауважує,що відповідачка не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, веде цілком нормальний образ життя,який не може зашкодити розвиткові дитини. Стостовно зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] щодо усунення перешкод у спілкуванні відповідачки з дитиною, то в даному випадку матеріали справи свідчать про те,що відповідачка намагалась протягом останніх 3 років налагодити контакт з своїм сином від першого шлюбу - [PERSON] . Незважаючи на те,що відповідачка [PERSON] проживає в Російській Федерації має іншу сім`ю та дітей,вона неодноразово приїжджала до України в м.Львів,де проживає позивач,її колишній чоловік, з їх спільною дитиною і намагалась спілкуватись з сином,хоча і не завжди вдало,в чому частково є також і її провина. Однак, саме ці дії відповідачки суд вважає такими,що заслуговують уваги і свідчать про те,що позивач в більшості випадків не надавав відповідачці можливість спілкуватись з дитиною. За таких умов суд вважає,що позовні вимоги відповідачки ,окрім вимоги про права щороку спільно відпочивати з [PERSON] на території України без присутності [PERSON] , чи будь-якої третьої особи,присутність якої не була погоджена [PERSON] , так само права на особисті зустрічі з [PERSON] без присутності [PERSON] чи будь-якої третьої особи,яка не була погоджена з [PERSON] ,підлягають до задоволення,оскільки в даному випадку суд вбачає тенденцію і намагання відповідачки,як матері, зустрічатись з своєю дитиною, надати йому частково допомогу як моральну так і матеріальну, однак в діях позивача простежується небажання зустрічі відповідачки з сином,перешкоджання таким зустрічам, оскільки в нього є інша сім`я. На підставі викладеного та

Outcome: partial