Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заробітну плату у розмірі 91820 грн. за період з вересня 2018 р. по травень 2020 р. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що перебуває у трудових відносинах з Комунальною 3-ою стоматологічною поліклінікою м. Львова, працює на посаді лікаря стоматолога дитячого. З 01.08.2017 року по сьогодні заробітна плата працівникам не нараховується та не виплачується, що унеможливлює отримати довідку про нараховану, але невиплачену заробітну плату. Факт перебування у трудових відносинах та відсутності протягом тривалого часу нарахувань заробітної плати підтверджується рішеннями Залізничного районного суду м. Львова про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити та стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з вересня 2018 року по травень 2020 року в розмірі 91820 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.06.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Разом з тим, судом було повідомлено сторони, що відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень Цивільного процесуального кодексу України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи, щодо позову або відзиву продовжуються на строк дії такого карантину. 17 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року №731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого пункт 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України викладено в такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.» Процесуальні строки, які були продовжені, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Сторони не скористались своїм правом та протягом 20-ти днів не подали заяв на продовження процесуальних строків. Також відповідач у визначений строк не подав відзиву на позовну заяву. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23.07.2018 року позов [PERSON] до Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення заробітної плати задоволено. Стягнуто з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь [PERSON] 34 102 грн. 64 коп. заборгованості по заробітній платі за період з серпня 2017 р. по березень 2018 р. /а.с. 3-4/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16.01.2019 року позов [PERSON] до Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено. Стягнуто з Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м. Львова на користь [PERSON] 21 310 грн. 00 коп. заборгованості по заробітній платі за період з квітня по серпень 2018 року /а.с. 5-6/. Вказаними рішеннями встановлено, що позивач [PERSON] 01.11.2000 року зарахована на посаду дитячого лікаря-стоматолога у 3-тю стоматологічну поліклініку м. Львова, що підтверджується записами у трудовій книжці. Згідно штатного розпису на 2017 рік Комунальної 3-ої стоматологічної поліклініки м.Львова вбачається, що ставка лікаря-стоматолога дитячого становить 4 262 грн., а саме: 51132,96 грн. (місячний фонд заробітної плати) /12 (кількість штатних посад). Враховуючи наведене, заборгованість по заробітній платі позивача за період з квітня по серпень 2018 року становить 21 310,00 грн. (4262 грн. х 5 місяців). Відповідно до ч.ч. 4, 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Зазначені судові рішення не оскаржувались та набрали законної сили, а відтак, обставини встановлені даними рішеннями доказуванню не підлягають. Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 7 ч. 4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У відповідності до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 95 Кодексу законів про працю України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 40 Бюджетного Кодексу України розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період визначається Законом про Державний бюджет України. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3 723 гривні. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» було встановлено у 2019 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4 173 гривні. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4 723 гривні. Позивач просить суд стягнути з відповідача заробітну плату за період з вересня 2018 р. по травень 2020 р., при цьому просить рахувати місячну заробітну плату за період з вересня 2018 р. по грудень 2019 р. у розмірі 4262,83 грн., який встановлений рішеннями Залізничного районного суду м. Львова від 23.07.2018 р. та 16.01.2019 р. З даним розрахунком позивача суд не погоджується виходячи з наступного. Як встановлено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16.01.2019 року розмір місячної заробітної плати позивача за 2018 р. становить 4262 грн., а тому за період з вересня 2018 року по грудень 2018 року сума невиплаченої заробітної плати становить: 4262 грн. х 4 = 17048 грн. За період з січня 2019 р. по грудень 2019 р. позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що існують законні підстави для того, щоб рахувати місячну заробітну плату позивача у розмірі 4262 грн., а тому, суд вважає, що суму невиплаченої заробітної плати за період з січня 2019 р. по грудень 2019 р. слід рахувати, виходячи з мінімального розміру, який гарантований чинними нормами трудового законодавства (4173 грн. х 12), що становить 50076 грн. З розрахунком позивача за період з січня 2020 р. по травень 2020 р. суд погоджується, а тому, сума невиплаченої заробітної плати за вказаний період становить: 4723 грн. х 5 = 23615 грн. Таким чином, заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2018 р. по травень 2020 р. становить: 17048 грн. + 50076 грн. + 23615 грн. = 90739 грн. Вказана заборгованість відповідачем не оспорена та не спростована. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що позивач дійсно перебуває у трудових відносинах із відповідачем, належних та допустимих доказів про нарахування та виплату позивачу заробітної плати за оспорюваний період відповідачем не надано, тому суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 90739 грн. заборгованості. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави 840,80 грн. судового збору.

Outcome: partial