Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

Позивач 19.09.2016 року звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.03.2014 р. між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу №00009654, згідно якого позивач передав відповідачу об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Tiguan 2.0 I TDI, шасі [NUMBER], двигун [NUMBER], рік виробництва 2013 року, строком на 60 місяців, а відповідач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу та сплатити суму коштів шляхом здійснення платежів відповідно до договору та графіку лізингових платежів. Проте лізингоодержувачем в порушення умов договору сплата коштів систематично у визначені строки не здійснювалась в результаті чого виникла заборгованість, яка складається із основної суми заборгованості у розмірі 286523,25 грн., компенсації за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 242122,84 грн., суми збитків у розмірі 22830,00 грн., а загалом - 551476,09 грн. Позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за договором фінансового лізингу №00009654 від 11.03.2014 р. в сумі 551476,09 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. Представник позивача належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій підтримав позов, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення та просить суд слухати справу у їх відсутність. В судове засідання відповідач не з'явився, будучи належним чином повідомленим про день слухання справи. Згідно ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до переконання, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.03.2014 р. між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу №00009654, згідно якого позивач передав відповідачу об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Tiguan 2.0 I TDI, шасі [NUMBER], двигун [NUMBER], рік виробництва 2013 року, строком на 60 місяців, а відповідач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу та сплатити суму коштів шляхом здійснення платежів відповідно до договору та графіку лізингових платежів.. Додатком до договору про фінансовий лізинг, який є невід'ємною частиною договору, передбачені загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу, відповідно до п. 6.1 якого, для експлуатації об'єкту лізингу Лізингоодержувач щомісяця здійснюватиме на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» лізингові платежі відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, що включають: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частку від обсягу фінансування (сума яка включає частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим Контрактом та інші витрати передбачені, або прямо пов'язані з Контрактом. Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст.3,6,627 ЦК України. Відповідно до ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Пунктом 6.4 Умов лізингу передбачено, що в Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких узгоджений сторонами. Пунктами 6.5, 6.10 Умов лізингу передбачено, що лізингові платежі перераховуються Лізингоодержувачем на рахунок зазначений Порше Лізинг Україна у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів не пізніше дати, вказаної у Графіку. 11.03.2014 р. ТОВ «Порше Лізинг Україна» та Лізингоодержувач підписали Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, яким узгоджено дату сплати та суму сплати. Розділом 8 умов лізингу передбачено наслідки прострочення платежів. Так, відповідач порушив зобов'язання за договором фінансового лізингу у період з липня 2014 року по жовтень 2015 року та загальна сума невиконаних грошових зобов'язань за лізинговими платежами становить 286523,25 грн. Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову. Відповідно до п. 12.6.1 Умов лізингу ТОВ «Порше Лізинг Україна» має право в односторонньому порядку розірвати цей Контракт у разі, якщо Лізінгоодержувач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі, або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів. У випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12, Контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення (п. 12.13 Умов лізингу). Позивачем 02.07.2014 р., 04.08.2014 р., 04.09.2014 р., 01.10.2014 р., 03.11.2014 р., 03.12.2014 р., 12.01.2015 р., 02.02.2015 р., 06.03.2015 року, 06.04.2015 р., 06.05.2015 р., 04.06.2015 р., 03.07.2015 р., 03.08.2015 р., 02.09.2015 р., 05.10.2015 р. на адресу відповідача надіслані рахунки-фактура, згідно яких запропоновано відшкодувати частину вартості об'єкту лізингу, проценти та комісії, та лист вимогу №00009645 від 05.10.2015 року про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору. На підтвердження отримання відповідачем зазначених документів позивач надав суду повідомлення №105(25) від 17.03.2016 року, видане ТОВ «Експрес Мото Україна», згідно якого вбачається, що співробітниками компанії була здійснена доставка відправлення із описом вкладення за адресою:[ADDRESS] Суд звертає увагу, що дане повідомлення про вручення документів відповідачу не містить підпис отримувача. Разом з тим, п. 12.7 умов лізингу передбачено, зокрема що у випадку неотримання лізингоодержувачем повідомлення/вимоги з будь-яких причин, лізингоодержувач вважається належним чином повідомлений на 10 календарний день з дня відправлення такого повідомлення, що підтверджується з відміткою ДП «Укрпошта» про прийняття для відправки. Таким чином, суд вважає, що відповідач повідомлений про припинення договору і вимогу сплатити заборгованість та повернути об'єкт лізингу. Суд погоджується із позивачем щодо встановлення дати припинення договору, якою є 14.03.2016 р. Таким чином, останнім днем повернення об'єкту лізингу було 14.03.2016 р., а останнім днем сплати заборгованості було 03.03.2016 р. Як вбачається з матеріалів справи позивач скористався своїм правом передбаченим п.п. 8.3.2, 13.6 на вилучення об'єкту лізингу у Лізингоодержувача в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріусу. Так, 20.04.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. було вчинено виконавчий напис за реєстром 2844, згідно з яким запропоновано повернути від [PERSON] на користь ТОВ «Порше лізинг Україна» транспортний засіб VW Tiguan 2.0 I TDI, шасі [NUMBER], двигун [NUMBER], рік випуску 2013, колір чорний, р/н номер [NUMBER], який був переданий у користування за договором про фінансовий лізинг №00009645 від 11.03.2014 р., за невиплачену в період з 16.07.2014 р. по 05.10.2015 р. заборгованість станом на 05.10.2015 р. у розмірі 286523 грн. 25 коп. несплачені лізингові платежі, 28311 грн. 99 коп. штрафні санкції за прострочення сплати будь-яких платежів, що становить 314835 грн. 24 коп. За даним виконавчим написом було відкрито виконавче провадження, що підтверджується постановою відділу ДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 25.04.2016 року. В ході розгляду справи судом не встановлено, що вказане виконавче провадження було завершено у зв'язку з повним та фактичним виконанням вимог виконавчого документа. Таким чином, суд дійшов висновку, що станом на час розгляду справи об'єкт лізингу позивачу не повернено, умови договору фінансового лізингу не виконано щодо його припинення та відповідач продовжує користуватись об'єктом лізингу без сплати поточних лізингових платежів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно розрахунку наданого позивачем вбачається, що відповідач за період з липня 2014 р. по жовтень 2015 року має прострочену заборгованість по договору про фінансовий лізинг у розмірі 286523,25 грн., яка є несплаченими щомісячними лізинговими платежами та яка підлягає стягнення на користь позивача. Крім того, оскільки відповідач не повернув об'єкт лізингу та продовжує його використовувати, суд враховуючи п. 6.18, згідно якого сторони узгодили, що у випадку розірвання договору за ініціативою позивача відповідно до п. 12 договору, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єкту лізингу, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню, у межах позовних вимог, лізингові платіж у період з листопада 2015 року по серпень 2016 року у розмірі 242122,84 грн., тобто плата за фактичний час користування об'єктом лізингу. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Доказами, відповідно до ст. 57 ЦПК Україниє будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст. 58 ЦПК України) та допустимими (ст. 59 ЦПК України). Крім того, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Cудом було встановлено, що відповідач свої зобов'язання перед позивачем згідно умов договору фінансового лізингу № №00009645 від 11.03.2014 року не виконав, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 528646,09 грн., яка складається із заборгованості по договору про фінансовий лізинг у розмірі 286523,25 грн. та плати за фактичний час користування об'єктом лізингу у розмірі 242122,84 грн. підлягає задоволенню. При вирішенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача збитків у розмірі 22830,00 грн., суд зазначає наступне. Статтею 22 ЦК України передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Так, ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення збитків у розмірі 22830,00 грн., посилався на те, що у зв'язку із невиконанням відповідачем умов договору позивач був вимушений звернутися за вчиненням виконавчого напису нотаріусу. Згідно пункту 12.9 Умов лізингу у разі дострокового припинення договору Лізингоотримувач зобов'язувався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна впродовж 10 робочих днів з дати одержання відповідного запиту. Так, 20.04.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. було вчинено виконавчий напис за реєстром 2844, згідно з яким запропоновано повернути від [PERSON] на користь ТОВ «Порше лізинг Україна» транспортний засіб VW Tiguan 2.0 I TDI, шасі [NUMBER], двигун [NUMBER], рік випуску 2013, колір чорний, р/н номер [NUMBER], який був переданий у користування за договором про фінансовий лізинг №00009645 від 11.03.2014 р.. Відповідно до постанови головного державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м.Києві від 25.04.2016 р. було відкрито виконавче провадження за зазначеним вище виконавчим написом та на час вирішення справи судом не встановлено те, що виконавче провадження закінчено у зв'язку із виконання. Таким чином, суд звертає увагу, що при вирішенні спору між позивачем та відповідачем була застосована процедура повернення майна шляхом вчинення виконавчого напису та примусового його виконання в порядку Закону України «Про виконавче провадження», та суд вважає, що в даному випадку це не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, а є способом захисту порушеного права обраним позивачем, а тому задоволенню не підлягають. Також, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення збитків позивач посилався на те, що він поніс витрати у зв'язку із наданням юридичних послуг, підготовку процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді у розмірі 6000,00 грн. Виходячи з аналізу ст. 22 ЦК України, суд дійшов висновку, що віднесення позивачем до збитків, витрат пов'язаних із супроводженням процесу стягнення заборгованості, витрат у зв'язку із необхідністю підготовки позовної заяви та за договором на представництво інтересів в суді у розмірі 22830,00 грн., є необґрунтованими, оскільки дані суми не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, і не можуть стягуватися як збитки. Згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Статтею 79 ЦПК України передбачено види судових витрат. Так, ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з: судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Згідно ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Судом встановлено, що між ТОВ «Юридична фірма Вернер» та ТОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір про надання юридичних послуг від 09.06.2010 року. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначено за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Відповідно до п. 48 Постанови від 17.10.2014 № 10 Вищого спеціалізованого суду «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах » витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати в судовому засіданні документально підтверджені. Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, суд дійшов висновку, що витрати пов'язані із супроводженням процесу, витрати у зв'язку із необхідністю підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості та на представництво інтересів в суді у розмірі 6000,00 грн., відносяться до витрат, пов'язаних з розглядом справи, та підлягають частковому задоволенню виходячи із граничного розміру визначеному Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у розмірі 551,20 грн. за дії пов'язані із підготовкою позовної заяви про стягнення заборгованості, оскільки позов підписано представником позивача ТОВ «Юридична фірма Вернер», витрати пов'язані із супроводженням справи у суді задоволенню не підлягають, оскільки справу було розглянуто в порядку заочного провадження без участі відповідача та позивача (від представника позивача було надано заяву про розгляд справи без його участі). Відповідно до ч.1,5 ст. 88 ЦПК України стороні , на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. З урахуванням вказаних вимог закону з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 7929 грн. 67 коп.( (528646,09/551476,09)*100%=95,86%; 8272,14*95,86% =7929,67 грн.).

Outcome: partial