Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], треті особи: Покровська міська рада, орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Донецької області Богатової І.О. Відповідачка по справі [PERSON], донька позивача, зареєстрована в квартирі з 06.07.2001 року, проте фактично не мешкає з 06.12.2010 року. Її неповнолітні діти [PERSON] зареєстрована з 20.12.2005 року, проте не проживає з 06.12.2010 року, [PERSON], зареєстрована з 23.09.2010 року, проте з 06.12.2010 року не проживає в квартирі. Оскільки відповідачка та її діти втратили інтерес до житла, не сплачують комунальні платежі, не приймають участі в ремонті, вважає, що в даному випадку порушуються його права як власника житла. Позивач, посилаючись на вимоги ст. 71 ЖК України, просить визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день і час слухання справи повідомлялась належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради в судовому засіданні не підтримала позовні вимоги в частині визнання неповнолітніми [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Представник третьої особи Покровської міської ради в судове засідання не з'явився, просив справу слухати у його відсутність.( а. с. 14). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивача по справі, який вселився у спірне житло у 2005 році. Вселився разом зі співмешканкою. Дітей та онуків позивача, що є відповідачами по справі , вона ніколи не бачила. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи органу опіки и та піклування виконкому Покровської міської ради , свідка, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 26.10.2005 року [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. ( а. с. 7,8, 40). Згідно довідки Покровської міської ради від 20.07.2018 року [PERSON], що зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS], має склад сім»є [PERSON]- донька , зареєстрована з 06.07.2001 року; [PERSON]-онука, зареєстрована з 20.12.2005 року; [PERSON]-онука-зареєстрована з 23.09.2010 року ( а.с. 9) Згідно акту Покровського координаційного комітету самоорганізації населення від 31.07.2018 року за № 15882 відповідачі [PERSON] [PERSON], [PERSON], не проживають в квартирі з грудня 2010 року по теперішній час ( а. с. 10). Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради за № 05/26-1569 від 27.11.2018 року за результатом розгляду питання за даним спором комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку, що в матеріалах справи не надано достатньої кількості доказів для обґрунтованого висновку даного питання, а саме, що діти з матір'ю мають інше житло або місце реєстрації в інший квартирі, також взагалі невідоме місце проживання [PERSON] разом з дітьми, тому орган опіки та піклування позовні вимоги в частині визнання малолітніх [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не підтримує ( а. с. 41-42). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст.ст. 13,43,265 цього Кодексу, суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. З'ясовано, що спір виник між позивачем і відповідачами, які є членами сім'ї власника житла. Тому суд вважає, що при вирішенні спірних відносин до застосування підлягають положення ст. 405 ЦК України. Окрім того, в судовому засіданні представником позивача уточнені правові підстави для визнання відповідачку та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користуванням житлом, а саме правовою підставою є норми ст. 405 ЦК України. Відповідно до норми цієї статті члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Отже, припинивши користуватися житлом, належним позивачу, з грудня 2010 року, і почавши проживати за іншою адресою, відповідачка [PERSON] втратила таке речове право через один рік, тобто з грудня 2011 року. Доводи позивача, викладені в позовній заяві про застосування норми ст. 71 ЖК України, на увагу не заслуговують , оскільки дані норми закону не можуть застосовуватися дол. Спорів, де стороною є власник житлового приміщення - фізична особа. Суд також приймає до уваги ті обставини, що [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON], [PERSON] добровільно залишили місце проживання в спірній квартирі, вибули до іншого житла декілька років тому, намірів повернутися до житла не виявляли. За таких підстав, приймаючи до уваги, що спірні правовідносини регулюються нормами ст. 405 ЦК України, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Що стосується позовних вимог в частині визнання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотринадцяти років ( частина 3 вказаної статті). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстровані малолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відтак малолітні [PERSON], [PERSON] були зареєстровані в квартиру як онуки власника, і які в контексті ст. 64 ЖК України, не є членами сім»ї власника будинку. Проте, вони, як діти доньки власника спірної квартири мають право на користування нею, однак в силу свого малолітства змушені були висилитись у зв'язку із виселенням їх батьків, з якими вони проживають. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Суд приходить до висновку, що визнання неповнолітніх такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам , оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано. Окрім того, суд зазначає, що в судовому засіданні позивачем заявлено про те, що між ним та відповідачкою існують непорозуміння з приводу спірного житла, зокрема, остання наполягала на тому, щоб позивач склав на її користь договір дарування спірної квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України « Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов»язатися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов»язання. Згідно з ч. 3 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі відмовлятися від майнових прав дитини. Таким чином, оскільки одним з правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України « Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відносяться, зокрема, і право користування жилим приміщенням, то в даному випадку , суд погоджується з доводами представника третьої особи - органу опіки та піклування про те, що визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням призведе до порушення їх житлових прав, оскільки представником позивача не надано повної інформації щодо їх місця перебування. Отже, сам по собі факт не проживання неповнолітніх у цій квартирі з 2014 року не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], та [PERSON] до теперішнього часу повноліття не досягли, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин їх не проживання у спірній квартирі, оскільки в силу свого віку вони не можуть самостійно виконувати свої обов»язки членів сім»ї наймача і нести відповідальність за їх недотримання. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання неповнолітніми [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є передчасними і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial