Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Орган опіки і піклування виконавчого комітету Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області в інтересах дітей звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Павлоградської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в позовній заяві зазначивши, що [PERSON], [PERSON] мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі, перебуваючи в офіційно зареєстрованому шлюбі, багато років фактично проживають окремо один від одного, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Протягом багатьох років відповідачі не виконують належним чином свої обов'язки по утриманню та вихованню вищевказаних дітей. [PERSON], якому нині є повних 17 років, навчається в ПТУ № 81 с.м.т. Юр`іївка. [PERSON], [INFO], яка через вроджену ваду здоров'я потребує особливого ставлення, регулярного медичного нагляду і лікування. Однак лікуванням дитини відповідачі не займаються. Рішенням виконкому сільради від 15.04.2011 р. № 13 сім`я [PERSON], з якою проживають неповнолітні діти, була взята на облік як така, що опинилася в складних життєвих обставинах. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечила проти позову та пояснила, що по мірі можливості займається вихованням своїх дітей. Відповідач [PERSON] позов визнав, згодний з позбавленням його батьківських прав, та пояснив, що разом з дітьми не мешкає. Представник Служби у справах дітей позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Прокурор просив у відповідності до ст. 170 Сімейного кодексу України відібрати дітей не позбавляючи батьків батьківських прав, оскільки вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, недоречним в даному випадку. Будучи допитаними в якості свідків [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в судовому засіданні пояснили, що не проживають разом зі своїм батьком [PERSON] та ніколи не проживали, оскільки вони з ним не спілкуються участі в їх житі він не приймає, однак щодо своєї матері [PERSON] вони не надали будь яких негативних характеристик. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що дівчинка [PERSON] проживає разом з нею, є її сестрою. Також пояснила, що за місцем її проживання створенні належні умови, щодо побуту та розвитку [PERSON], окрім цього вона має бажання займатись її лікуванням. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 20 березня 2007 року № 3 (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Як вбачається з акту обстеження житлових умов з місця проживання (а. с. 14), [PERSON] проживає у цегляному будинку, загальною площею 64 м.2, у [PERSON] є окрема кімната. Морально - психологічний клімат не сприятливий для здорового розвитку дітей. Мати та її співмешканець зловживають спиртними напоями, ведуть аморальний спосіб життя. Також, відповідно до висновку Троїцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області від 04 листопада 2013 року відповідача доцільно позбавити батьківських прав відносно сина (а.с. 16). Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам; опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Крім того передбачене ч. 3 ст. 160 СК України право дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначатися із місцем свого проживання, не є вирішальним при розгляді спору щодо позбавлення батьківських прав, оскільки при розгляді такого позову суд має виходити із наявності підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в пп. 15 та 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її харчування, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначенні фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Мати [PERSON] розуміє свій обов'язок щодо участі у вихованні та утриманні дітей, бажає приймати таку участь, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, вимоги позивача є передчасним, не обґрунтованими, такими, що суперечать матеріалам справи, вимогам законодавства та інтересам дитини. Варто вказати і на те, що в матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідачку як особистість та члена суспільства, яка була би не в змозі забезпечити належного виховання дітей або могла би негативно впливати на них. З огляду на вищевикладене та враховуючи, що [PERSON] намагається займатися вихованням своїх дітей суд вважає передчасним позбавлення її батьківських прав і вважає, що в цій частині позовних вимог слід відмовити. Однак, суд приймає до уваги позицію органу опіки і піклування, який при поданні позову виходить з того, що відповідач [PERSON] з дітьми не спілкується, будь - якої участі в їх житті не приймає, матеріальної допомоги не надає, та сам бажає, щоб його позбавили батьківських прав щодо дітей. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині позбавлення [PERSON], [INFO] батьківських прав стосовно його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] У відповідності до вимог ст.. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до положень ч. 2 ст. 166 СК України одночасно з питанням про позбавлення батьківських прав суд на вимогу позивача або за власною ініціативою може вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення про стягнення аліментів повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 182 СК України та з урахуванням вимог ст. 214 ЦПК України суд при визначенні розміру аліментів повинен з'ясувати та урахувати: стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей та інші обставини, які мають істотне значення. В зв'язку з цим, суд також вважає за доцільне стягнути з [PERSON], аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] , на користь державного закладу, де буде знаходитися дитина, чи особи, під опікою якої буде дитина, у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 29 листопада 2013 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття, допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 229,40 грн. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає за їх недоведеністю.

Outcome: partial