Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивач 16.08.2018 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю рухомого майна, а саме автомобілю марки AUDI Q7, поділ спільного майна подружжя, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та визнання права власності на Ѕ частину нерухомого майна, також про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 09.03.2010 року до реєстрації шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває у шлюбних відносинах з відповідачем. Вказано, що [PERSON] та [PERSON] познайомилися та розпочали свої стосунки у лютому 2009 року, з 09.03.2010 року розпочали спільне життя, сімейний побут. 11.06.2010 року між сторонами було укладено шлюб. Починаючи з 2014 року відповідач виїхав до Франції для заробітку та в подальшому для постійного проживання. З лютого 2015 року позивач разом з їх донькою [PERSON] переїхала до відповідача у Францію. За час шлюбу, відповідач придбав майно, а саме квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки AUDI Q7, державний номер [NUMBER] . Після переїзду сім`ї за кордон сімейні відносини погіршилися та фактично припинили своє існування. Квартиру [ADDRESS] було придбано для спільного проживання сім`ї, щомісячні платежі вносили обоє та 30.11.2011 року [PERSON] було видано довідку про повну сплату паю та надано дозвіл на оформлення правовстановлюючих документів. Вказує, що автомобіль належить їй на праві приватної власності, оскільки він був подарований відповідачем на народження доньки. Сам відповідач двічі потрапляв у ДТП на машині, втім не сплачував кошти за ремонт, оскільки стверджував, що машина належить позивачу. Ухвалою суду від 27.08.2018 року позову заяву залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 24.09.2018 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 28.11.2018 року. Ухвалою суду від 26.09.2018 року вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Протокольною ухвалою від 28.11.2018 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 21.02.2019 року. У зв`язку з неявкою позивача, розгляд справи у судовому засідання, призначеному на 21.02.2019 року було відкладено на 10.04.2019 року. У судовому засіданні 10.04.2019 року представник позивача [PERSON] просив надати час для ознайомлення з поданим представником відповідача клопотання про залишення позову без розгляду та підготовки заперечень, клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено на 12.06.2019 року. У судовому засіданні 12.06.2019 року було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду, оголошено перерву до 25.07.2019 року. У судовому засіданні 25.07.2019 року розгляд справи було відкладено на 12.09.2019 року з метою надання часу представнику відповідача для надання доказів, щоб підтверджували поважність причин пропущеного процесуального строку для подання доказів. У судовому засіданні 12.09.2019 року представник позивача [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, проте письмового відзиву не надала. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на встановлені обставини справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно за ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом встановлено, що 11 червня 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що Першим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис №342, що вбачається з Свідоцтва про шлюб, виданого повторно 19.08.2016 року, серії [NUMBER] . [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] . 04 квітня 2007 року між Обслуговуючим кооперативом «Середньофонтанський 19-А» та [PERSON] було укладено персональний меморандум асоційованого члена кооперативу №2А/117 щодо будівництва силами будівельної компанії за кошти члена кооперативу квартири [ADDRESS] . Згідно п. 13.1 Меморандуму станом на 04.08.2011 року Асоційований член сплатив частину паю у розмірі 464508,00 гривень, тобто 99% паю. [PERSON] повністю сплатив пай за квартиру [ADDRESS] 30.11.2011 року, про що свідчить відповідно Довідка ОК «Середньофонтанський 19-А». 08.10.2013 року за [PERSON] було зареєстровано права власності на спірну квартиру, що вбачається з витягу №11032799 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Таким чином, 100 відсотків паю за квартиру було сплачено під час перебування у шлюбі сторін. 01.12.2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗС Авто Еліт» та [PERSON] було укладено договір №95-11А купівлі-продажу / поставки автомобіля AUDI Q7. [PERSON] в рахунок оплати за автомобіль AUDI Q7 01.12.2011 року сплатив 235 400 грн. [PERSON] належить автомобіль AUDI Q7, державний номер [NUMBER] , який зареєстрований за позивачем 18.05.2012 року, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Твердження позивача про те, що [PERSON] на автомобілі AUDI Q7, державний номер [NUMBER] потрапляв у дорожньо-транспортні пригоди підтверджується Постановою Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/15978/15-ц від 09.10.2015 року та Постановою Суворовського районного суду м. Одеси у справі №523/17406/16 від 18.01.2017 року, відповідно до якого [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Позивач надала до суду рахунки у кількості семи штук за ремонт автомобіля AUDI Q7, державний номер [NUMBER] , де платником відзначена [PERSON] . Згідно ч. 2 ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом в постанові від 25.07.2019 року по справі №761/36009/15-ц належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Жодного з таких доказів позивачем не надано. Таким чином, позивачем не доведено факт спільного проживання [PERSON] , та [PERSON] з 09.03.2010 року до реєстрації шлюбу, тобто до 11.06.2010 року . За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Оскільки спірна квартира набута під час шлюбу, адже право власності на неї та сплата платежів прийшлося після укладення між сторонами шлюбу, вона є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] , докази, щоб спростовували такі висновки суду відсутні. Твердження відповідача про те, що частина коштів була сплачена до укладення шлюбу може мати значення тільки для зміни розміру частки при її виділі зі спільної сумісної власності. Відповідачем не надано доказів, яку саме частину було сплачено до укладення шлюбу. Рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. На теперішній час між подружжям не існує домовленості щодо розміру часток на квартиру, а суд не вбачає підстав для відходу від принципу рівності часток, тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , чим задовольнити такі позовні вимоги. Щодо вимоги позивача про визнання права приватної власності на автомобіль. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Спірний автомобіль придбаний під час шлюбу, як вбачається з матеріалів справи, кошти за авто сплачував відповідач, кошти за ремонт авто сплачувала позивача. Позивач стверджує, що автомобіль було подаровано відповідачем на народження доньки, втім дитина у сторін народилася у 2010 році, а автомобіль було придбано у 2012 році. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем доказів того, що автомобіль було їй подаровано чоловіком представлено не було, тому відсутні підстави для визнання його особистою приватною власністю [PERSON] .

Outcome: partial