Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] , в інтересах якої діє представник за ордером [PERSON] , звернулася до суду з вищевказаним позовом. Як підставу зазначено, що з 23.10.2004 року по 03.08.2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєструваному шлюбі. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Донька проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 14.05.2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.02.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. 10.07.2015 року на підставі виконавчого листа відкрито виконавче провадження. Однак з червня 2018 року відповідач рішення суду у добровільному порядку не виконує, заборгованість по сплаті аліментів складає 24 968,97 грн.. З листопада 2019 року по березень 2020 року заборгованість збільшилася ще на 4 436,00 грн. (1 109,00 грн. х 4 міс., де 1109 гривень це 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини від 6 до 18 років з 01.01.2020 року, а всього заборгованість складає 24 968,97 + 4 436,00 = 29404,97 грн.. Пеня за прострочення по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Із цього розрахунку пеня за несплату або прострочення сплати аліментів, з урахуванням днів прострочення за кожен місяць, складає 30 460,02 грн. Уточнивши позовні вимоги, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 01.06.2018 року до 01.03.2020 року у розмірі 29 714,16 грн. У судовому засіданні представник позивача, пославшись, що з 01.06.2018 року відповідач взагалі не сплачує аліменти, підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву, в якій позов не визнав, посилаючись на наступні обставини. У зв`язку з виявленням у його батька, [PERSON] тяжкої хвороби, необхідності допомагати матері по догляду за батьком, відсутністю доходів в період з червня 2018 року по листопад 2018 року він не мав змоги сплачувати аліменти. Про прохання відтермінування сплату аліментів було оповіщено позивача та отримано її згоду. Деякі виплати по аліментам він здійснював у 2018-2019 роках через термінали самообслуговування, які з плином часу вицвіли та не мають чіткого зображення, тому надати їх він не має змоги. Сплату аліментів відповідно до платіжного доручення № А2415802307158С7181 від 31.01.2020 року у розмірі 3000,00 грн. ним було проведено з урахуванням заборгованості по сплаті аліментів за попередні місяці. Письмовий відзив на позов відповідач не надав, у поданій заяві позов не визнав /а.с. 70-75/. Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, з`ясувавши позиції сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що 23.10.2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Шевченківського районного управління юстиції Харківської області, який 03.08.2015 року розірвано /а.с. 11/. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] /а.с. 8/. Донька [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем. Відповідно до акту обстеження житлових умов сім`ї позивач, складеного 19.02.2020 року працівниками служби у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області неповнолітня [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю [PERSON] , знаходиться на її утриманні, в сім`ї створені належні умови для життя, навчання та розвитку дитини /а.с. 9/. Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області № 325/314/15-ц від 14.05.2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.02.2015 року і до досягнення дитиною повноліття /а.с. 10/. 10.07.2015 року на підставі виконавчого листа відкрито виконавче провадження ВП № 48063774 /а.с. 12/. Однак, з 01.06.2018 року [PERSON] рішення суду у добровільному порядку не виконує, заборгованість по сплаті аліментів складає 24 968,97 грн. згідно розрахунку, виконаному 07.11.2019 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Приазовського районного управління юстиції у Запорізькій області Воронцовим В.С. /а.с. 14/. Згідно роз`яснень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Таким чином, під час розгляду справи суд повинен установити обставини, з якими закон пов`язує звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення або зменшення розміру неустойки. Разом з тим, враховуючи, що відповідач був обізнаний про наявність судового рішення про стягнення аліментів, ним не надано суду належних доказів щодо наявності обставин, які б перешкоджали йому добровільно сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки за період з листопада 2018 року по лютий 2020 року включно. Вирішуючи позов про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд на підставі ст. 196 СК України, відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами, наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, в її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність в одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому суд має враховувати, що право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 Сімейного кодексу України, не пов`язується з дотриманням державним виконавцем норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо повідомлення боржника про наявність заборгованості. Таким чином, судом встановлено, що у відповідача виникла заборгованість по аліментах. У відповідності до ч. 1 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (ч. 2 ст. 195 СК України). Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч. 3 ст. 195 СК України). Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 196 СК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки ( пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-149цс14, оскільки зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. В постановах Верховного Суду України за 2015, 2016 роки була висловлена інша правова позиція, відповідно до якої сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались ( постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-94цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16; від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16). Проте у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц Велика Палата визнала за необхідне відійти від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справі № 6-94цс15 та наступних постановах, виходячи із того, що у статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Разом із тим згідно з ч. 3 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Отже, розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем (а не стягувачем, чи боржником). Лише визначивши розмір такої заборгованості, можна обчислювати неустойку. За розрахунком старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Приазовського районного управління юстиції у Запорізькій області заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 01.09.2020 року складає 31 714,16 грн. /а.с. 68/. Згідно дублікату квитанції № 98619908867802862876 від 02.05.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» відповідач [PERSON] сплатив [PERSON] грошову суму у розмірі 2 000,00 грн. /а.с. 56/, тим самим частково погасив заборгованість по сплаті аліментів. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума 29 714,16 грн., де 31 714,16 грн. - загальна заборгованість, а 2 000,00 грн. - частково погашена відповідачем сума по сплаті аліментів. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Так, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial