Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В обґрунтування позовних вимог він зіслався на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.04.2017 року було скасовано рішення Покровського районного суду від 31 жовтня 2013 року про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] звернувся до державного реєстратора Покровської районної державної адміністрації з заявою про скасування права власності [PERSON] на зазначений будинок на підставі вищевказаного рішення, на що отримав відмову 15 травня 2017 року, в якій зазначено, що у державному реєстрі прав на нерухоме майно містяться відомості щодо реєстрації права власності на вищезазначене майно за іншим власником шляхом вчинення нотаріальної дії на підставі договору дарування від 10.04.2017 року № 569 посвідченого приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Головко М.Г. Судове засідання, в ході якого було скасовано рішення Покровського районного суду від 31 жовтня 2013 року про визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] відбулося 05 квітня 2017 року. Відповідачці [PERSON] було достеменно відомо про його існування, незважаючи на це, вона 10 квітня 2017 року переоформила житловий будинок на свого сина. В договорі дарування від 10 квітня 2017 року зазначено, що дарувальник гарантує, що житловий будинок, який є предметом цього договору, що на момент укладення договору в спорі він не перебуває, судового спору щодо нього не має. До того ж дарування оцінено сторонами в 29 814 грн. 00 коп. Звіт про оцінку майна складено 06.04.2017 року - наступного дня після проголошення рішення суду, яким скасовано право власності [PERSON] на зазначений будинок. У зв`язку з чим просить визнати недійсним договір дарування укладений між відповідачами 10.04.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Головко М.Г. сторонами якого були відповідачі; витребувати у відповідача [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності № 19903763 на ім`я [PERSON] на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та покласти на відповідачів судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на вимоги викладені в позовній заяві. Крім того пояснила, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області, рішення Покровського районного суду про визнання права власності на будинок за [PERSON] було скасоване. [PERSON] через п`ять днів після рішення апеляційного суду подарувала будинок своєму сину [PERSON] звернувся до нотаріуса щоб оформити право власності на будинок, однак йому було відмолено. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не підтримала та пояснила, що з 2007 року по день смерті [PERSON] проживав в с. Романки з [PERSON] . При житті [PERSON] говорив, що будинок, який розташований по [ADDRESS] буде належати його доньці [PERSON] З 2007 року по 2009 рік [PERSON] і [PERSON] приїздили до вказаного будинку, обробляли землю, платили комунальні платежі. [PERSON] говорила, що буде обробляти землю до тих пір, доки живий [PERSON] . В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що [PERSON] коли укладала договір дарування будинку з [PERSON] про існування ніяких рішень не знала та ніяких рішень не отримувала. Нотаріус при укладенні договору дарування перевіряє обмеження, обмеження були відсутні. З позову [PERSON] не вбачається з яких підстав необхідно визнати недійсним даний правочин. [PERSON] ніколи не був власником майна. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, згідно до вимог ч. ч. 1, 5-7ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, положеннями ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, судом встановлено, що 31.10.2013 року рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області за [PERSON] визнано право власності за набувальною давністю на Ѕ частину житлового будинку з усіма господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про право власності, серії [NUMBER] від 20.02.2014 року, власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] (т. 1 а.с. 41). Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 18062914 від 20.02.2014 року, право власності на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (т. 1 а.с. 42-43). Згідно Договору дарування житлового будинку зареєстрованого в реєстрі за № 569, 10.04.2017 року приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко М.Г., відповідачка [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] належний їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.02.2014 року житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 34). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.04.2017 року рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено (т. 1 а.с. 6-7). Як вбачається з копії рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 35171255 від 15.05.2017 року, представнику [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] за [PERSON] , оскільки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості щодо реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно за іншими власниками шляхом вчинення нотаріальної дії на підставі договору дарування від 10.04.2017 року за № 569 та подані нею документи не відповідають вимогам закону (т. 1 а.с. 8). Відповідно до постанови Верховного суду України від 22.08.2019 року, касаційну скаргу [PERSON] про скасування рішення апеляційного суду, залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року - без змін (т. 2 а.с. 34-41). Так, частиною 1ст.16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що при укладенні договору дарування, відповідачка [PERSON] (дарувальник) гарантувала, "що житловий будинок, який є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений, податкова застава відсутня, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо нього не має, а також прав у третіх осіб (в тому числі за договором найму чи оренди) як у межах так і за межами України немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не переданий, не відчужений іншим способом, прихованих недоліків не виявлено" (т. 1 а.с.34). Так, власником спірної Ѕ частини домоволодіння була [PERSON] , на яке претендував [PERSON] , який є сином [PERSON] та спадкоємцем за заповітом після її смерті. Як вбачається з копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.10.2013 року, [PERSON] було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно [PERSON] , померлої [INFO] , яке складається з Ѕ частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з ненаданням ним правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок (т. 2 а.с. 126). Крім того, з матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] помер [INFO] , актовий запис № 503 (т. 1 а.с. 74). Відповідно до даних спадкової справи № 290/2017 від 10 листопада 2017 року, спадкоємцями після смерті [PERSON] , померлого [INFO] є [PERSON] за заповітом та [PERSON] , яка є спадкоємцем на обов`язкову долю у справі. Згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2018 року, [PERSON] та [PERSON] залучено до участі у справі в якості правонаступників [PERSON] (т. 1 а.с. 119-120). Таким чином, судове рішення, на підставі якого було визнано право власності за набувальною давністю на Ѕ частину житлового будинку з усіма господарчими спорудами за [PERSON] , на підставі якого в подальшому було укладено Договір дарування 10.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] - скасоване, а [PERSON] , за наявності інших спадкоємців, не мала права самостійно розпоряджатися майном, яке залишилось після смерті [PERSON] та враховуючи той факт, що рішення суду, відповідно до якого відповідачка [PERSON] набула права власності на Ѕ частину житлового будинку з усіма господарчими спорудами скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.04.2017 року, та постановою Верховного суду України від 22.08.2019 року рішення апеляційного суду від 05.04.2017 року залишено без змін, то виникає необхідність визнати такий правочин недійсним з метою встановлення того стану, який існував до вчинення оскаржуваного правочину, так як даний правочин порушує законні інтереси сторін. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку, що він підлягає визнанню недійсним, оскільки такий суперечить актам цивільного законодавства та їхнім інтересам, адже в даному випадку є посягання на власність, що охороняється Конституцією України та іншими актами цивільного законодавства. Питання про реєстрацію чи скасування реєстрації регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004№1952-IV (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державній реєстрації прав підлягають: право власності; речові права, похідні від права власності:право користування (сервітут);право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання;право оперативного управління;право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки;право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки;іпотека;право довірчої власності;інші речові права відповідно до закону;3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва;4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Так, судом встановлено, що право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування будинку від 10.04.2017 року. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування державної реєстрації прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Таким чином, з метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача наявні правові підстави для скасування державної реєстрації договору дарування будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] від 10.04.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко М.Г., зареєстрований в реєстрі за номером 569. За наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги про скасування з Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про право власності № 19903763, зареєстрований за відповідачем [PERSON] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також у випадку передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюється у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку передбаченому статтею 37 цього Закону). Разом з тим, щодо позовних вимог про витребування у відповідача [PERSON] житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] слід зазначити наступне. Так, відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно положень ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, як передбачено частиною 3 вищевказаної статті, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Тобто, за змістом вищенаведених нори позов про витребування майна з чужого незаконного володіння може бути пред`явлений власником майна. В той же час, будь-яких доказів, які б підтверджували, що за позивачем у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на спадкове майно, матеріали справи не містять. За вказаних обставин, вимоги позивача про витребування майна є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] правонаступників [PERSON] судовий збір в розмірі по 320,00 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial