Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що у період з 16.07.2012 року по 30.03.2016 року вона працювала на посаді заступника начальника управління в Східному територіальному управлінні регіонального розвитку та контролю Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та була звільнена з підприємства за відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також за відмовою від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України. На час звільнена з підприємства на теперішній час їй не виплачена заборгованість по заробітній платі. Сума заборгованості за період з 01.07.2014 року по 30.03.2015 року становить 40339,05 грн. Вона неодноразово зверталась до відповідача з приводу виплати їй заборгованості по заробітній платі, проте у виплаті їй було відмовлено. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати в сумі 40339,05 грн., вихідну допомогу у розмірі середнього заробітку у сумі 3378,48 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 4729,76 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в судове засідання не з»явився, про день і час слухання справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Суд на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі, оскільки належним чином повідомлений відповідач не з»яився в судове засідання, а позивачка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено , що позивачка по справі [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем [PERSON] підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною з 16.07.2012 року по 30.03.2015 року, де працювала на посаді заступника начальника управління ( а. с. 5). Наказом № 7 від 28.01.2015 року позивачка повідомлена про міну умов праці, тобто про переміщення Східного територіального управління регіонального розвитку та контролю Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною з м. Донецьк вул. Університетська ,80 до м. Слов»янськ Донецької області, вул. Карла Маркса, 77 та перейменування його на обласне управління «Донецькеекоресурси» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною ( а.с. 11-12). Судом встановлено, що позивачка знаходилась у трудових відносинах з відповідачем по справі з 16.07.2012 року по 30.03.2015 року , виконувала обов»язки заступника начальника управління в Східному територіальному управлінні регіонального розвитку та контролю Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. Наказом № №/1 позивачка звільнена із займаної посади на підставі ст. 36 п. 6 КЗпП України з 30 березня 2015 року у зв»язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також за відмовою від продовження роботи у зв»язку із зміною істотних умов праці ( а. с. 5-7 ). Як вбачається з матеріалів справи станом на 30.03.2015 року тобто на момент звільнення позивачка має заборгованість по заробітній платі в сумі 40339,05 грн. ( а. с. 9). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до положень\~ст. 115 КЗпП України,\~ст. 24 Закону України "Про оплату праці"\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Затримка у виплати заробітної плати є порушенням суттєвих умов\~\~трудового договору та конституційних прав\~\~працівника на своєчасне одержання винагороди за труд (ст.43 Конституції України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки факт припинення позивачем трудових відносин з знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, , суд приходить до висновку про порушення відповідачем вимог ст.. 47, 116 КЗпП про зобов»язання власника провести остаточний розрахунок з позивачем , тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 40339,05 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі. Статтею 117 КЗпП України встановлено обовязок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при цьому визначальним є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку , а статтею 237-1 відшкодувати працівникові завдану моральну шкоду. Підставою відповідальності власника відповідно до ст.. 117 КЗпП, на яку посилається позивачка обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факта: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Оскільки відповідач не виплатив позивачу вчасно суми, що належать йому у зв»язку із звільненням, згідно ст.. 117 КЗпП України відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середньоденна заробітна плата складає 168,92 грн. з розрахунку 3378,48 грн. + 3378,48 грн.: 40 ( фактично відпрацьовані дні за два місяця) = 168,92 грн. Позивачкою заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки з виплатою заробітної плати по день подачі позову, тобто у розмірі 4729,76 грн. Оскільки спір про розмір належних звільненого працівникові сум вирішено судом на користь працівника, несвоєчасна виплата сталася з вини відповідача, суд з урахуванням вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України в межах заявлених вимог вирішує питання про стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку, виходячи з середньоденного 168,92 грн. та кількості днів прострочення 28 робочих днів 4729,76 грн. Відповідно до ст. 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 с т. 36 КЗпП працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середньомісячного заробітку. Отже, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 3378,48 грн. вихідної допомоги. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 2371 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному звязку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Враховуючи вищезазначені норми права, виходячи з принципів розумності та справедливості суд вважає за необхідним стягнути моральну шкоду з відповідача на користь позивача в сумі 800 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. До витрат, пов»язаних з розглядом справи відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України склад та розмір витрат, пов»язаних із оплатою правової допомоги, належать до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду слід надати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов»язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При цьому недопосутимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Згідно ст. 1 Закону України « Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи вищезазначені норми права, а також наданий до матеріалів справи акт про виконані роботи адвокатом, суд приходить до висновку про часткове задоволенні позовних вимог в частині стягнення судових витрат на правову допомогу, а саме в розмірі 700 грн. Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 735,07 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial