Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 29 жовтня 2013 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до [PERSON], Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області та реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області про встановлення факту перебування у власності її померлої матері [PERSON] нерухомого майна та визнання за нею права власності на спадкове майно матері. В ході розгляду справи позивач [PERSON] просила виключити зі складу відповідачів реєстраційну службу Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, участь якої у розгляді справи вважала недоцільною. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та пояснила, що [INFO] року померла її мати - [PERSON], яка проживала в [ADDRESS]. Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку в [ADDRESS], земельної частки (паю), земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області, та грошових вкладі в Ощадбанку України. Своїм заповітом мати свою земельну ділянку заповіла їй, тому спадкоємцем цього майна є вона - позивач. Житловий будинок та грошові вклади підлягають поділу порівну між нею та відповідачем [PERSON], який також є спадкоємцем першої черги за законом. Через виниклий між нею та відповідачем [PERSON] спір нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому просила свій позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] (адвокат, діє відповідно до угоди про надання правової допомоги від 01 грудня 2013 року) в судовому засіданні заявлений позов визнали частково, зокрема у частині поділу грошових вкладів померлої [PERSON] - повністю; у частині поділу земельної ділянки та житлового будинку - частково. По суті пред'явленого позову пояснили, що дійсно [INFO] року померла мати позивача та відповідача - [PERSON] До складу спадщини померлої дійсно ввійшли грошові вклади та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У зв'язку з відсутністю заповіту щодо грошових коштів погоджують з необхідністю визнання за позивачем права на їх половину. Водночас, через те, що складеним померлою матір'ю заповітом земельна ділянка не охоплена, а охоплене лише право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату, який з дня видачі державного акту на землю втратив чинність, вважають, що земельна ділянка має успадковуватись спадкоємцями відповідно до закону, а не заповіту, а тому позивач, як спадкоємець першої черги за законом, має право на 1/2 частину цієї земельної ділянки. Житловий будинок в [ADDRESS] був зведений на земельній ділянці, виділеній колгоспом, тому відносять його до категорії «колгоспного двору», право на який (будинок) мають всі члени колгоспного двору, котрі станом на 1991 рік були зареєстровані та проживали в ньому. Відтак, членами колгоспного двору, окрім померлої [PERSON] та її чоловіка [PERSON], були відповідач [PERSON], його дружина та троє їхніх дітей, які станом на 1991 рік постійно проживали у спірному будинку. У зв'язку з цим, померлій [PERSON] належала 1/6 частина спірного будинку, яка і ввійшла до складу її спадкового майно. Через це вважають, що позивач вправі претендувати на половину належної померлій матері частки в будинку, тобто на 1/12 частину. Представник Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області [PERSON] (сільський голова) в судовому засіданні пояснив, що дійсно будинок в [ADDRESS] був зведений на земельній ділянці, виділеній колгоспом, тому відноситься до категорії «колгоспного двору». Правовстановлюючих документів, окрім записів у погосподарській книзі сільської ради, на це домоволодіння не має. Станом на 1991 рік у будинку постійно проживали та були зареєстровані померла [PERSON], її чоловік [PERSON], відповідач [PERSON], а також його дружина та троє їхніх дітей. Позивач [PERSON] з села виїхала приблизно у 1972 році. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази, суд вважає можливим позов [PERSON] задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, діючи виключно у спосіб, визначений законами України ( ч.2 ст.19 Конституції України та ст.4 ЦПК України). Стаття 10 та ч.1 ст.60 ЦПК України зобов'язують кожну сторону (якою відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України є позивач та відповідач) довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування відповідно до ст.61 ЦПК України. При цьому суд сприяє повному і всебічному з'ясуванню всіх обставин справи. Судом встановлено, що [INFO] року померла мати позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане [INFO] року виконкомом Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області, актовий запис про смерть №28 від 02 вересня 2010 року). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. До складу спадщини померлої [PERSON] позивач [PERSON] віднесла таке майно: - житловий будинок [ADDRESS]; - земельну частку (пай) відповідно до сертифікату серії ОД-12 №0249372; - земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва №15/10, площею 1.93 га. в межах згідно з планом, яка розташована на території Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області та належала померлій відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №058782, виданого 16 березня 2004 року Кодимською районною державною адміністрацією Одеської області; - грошові вклади, які розміщені на рахунках відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України". Сторони у справі добровільно погодилися з тим, що до складу спадщини померлої [PERSON] ввійшли належні їй грошові вклади в установах Ощадбанку України, які мають бути успадковані позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], як спадкоємцями першої черги спадкового майна померлої за законом, у рівних частках. Таке погодження відповідає вимогам закону, не порушує законних прав та інтересів сторін і інших осіб, дому приймається судом. Сторони також погодились з тим, що до спадщини [PERSON] ввійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області. Сторони лише не дійшли згоди щодо порядку її успадкування - за законом чи за заповітом. Стосовного житлового будинку [ADDRESS] суд приходить до наступного висновку. Судом на підставі довідок Грабівської сільської ради Кодимського району №997 та 1034 від 27 листопада 2013 року (а.с.38,39), встановлено, що спірний будинок був зведений [PERSON] спільно з чоловіком [PERSON] у 1957 році на земельній ділянці площею 0.18 га., виділеній колгоспом ім.Свердлова с.Грабове Кодимського району Одеської області. Правовстановлюючих документів, окрім записів у погосподарській книзі Грабівської сільської ради, на це домоволодіння не виготовлялось. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» , право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. За п. 6 «г» даної постанови згідно зі ст.4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. Розмір частки члена колгоспного двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів. Відповідно до довідок Грабівської сільської ради Кодимського району №1053 від 09 грудня 2013 року та №1095 від 18 грудня 2013 року станом на 1990-1991 р.р членами колгоспного двору по [ADDRESS], являлись: [PERSON] (голова господарства), [PERSON] (її син), [PERSON] (невістка) та онуки - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, з врахуванням роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в п.6«а» постанови від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.3 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, спірний житловий будинок суд відносить до колгоспного двору та вважає його належним чином зареєстрованим. Викладене є підставою для відмови у задоволенні позову [PERSON] у частині встановлення юридичного факту перебування спірного житлового будинку лише у власності [PERSON], позаяк співвласниками цього будинку у рівних долях судом визнаються [PERSON] (син померлої), [PERSON] (невістка) та онуки померлої - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відтак, до складу спадкового майна [PERSON] ввійшла 1/6 частина спірного житлового будинку, а не 1/2 частини, як твердить позивач. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. При відсутності заповіту чи у разі визнання його недійсним право на спадкування за законом одержують особи, зазначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Судом встановлено, що заповітом від 24 березня 2000 року [PERSON] належну їй земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД-12 №0249372, заповіла позивачеві [PERSON] Водночас, цим заповітом спадкодавець [PERSON] заповіла позивачці лише земельну частку (пай), яка належала їй на підставі сертифікату серії ОД-12 №0249372, визнаного недійсним відповідно до п.17 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України з дня видачі померлій державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, тобто з 16 березня 2004 року. Відтак, саме з цього часу померла [PERSON] стала власницею земельною ділянки, яка після її смерті і ввійшла до складу її спадкового майна. З моменту набуття земельної ділянки у власність і до моменту своєї смерті, [PERSON] заповіту щодо цього майна не складала, тому належна їй ділянка має успадковуватись її спадкоємцями за законом, а не за заповітом, як на цьому наполягає позивач. Судом встановлено, що спадкоємцями спадкового майна померлої [PERSON] за законом першої черги є її діти - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття проживав окремо від спадкодавця, на протязі шести місяців з моменту відкриття спадщини має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України). Встановлено, що 08 лютого 2011 року в межах встановленого ст.1270 ЦК України строку позивач [PERSON] звернулась до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини померлої матері, за наслідком чого нотаріусом було заведено спадкову справу №61/2011. Відповідач [PERSON] на момент смерті матері проживав разом з нею в одному помешканні - у спірному житловому будинку. У видачі позивачеві свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус відмовила через виниклий між нею та відповідачем [PERSON] спір щодо розподілу спадщини та відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (відмова нотаріуса №789/02-14 від 29 серпня 2013 року - а.с.51). Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зазначені обставини свідчать про неможливість захисту порушеного права позивача у позасудовому порядку, тому обраний нею спосіб захисту цього порушеного права відповідає ст.16 ЦК України. Водночас, з наведених вище підстав заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial