Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON], третя особа: Виконавчий комітет Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області про виділ в натурі 1/5 частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та встановлення земельного сервітуту. Відповідно до висновку щодо можливості виділу у натурі частки з об'єктів нерухомого майна від 02.07.2016 р. № 01/07/16 зазначено що приміщення, які належать позивачу є відокремлені, мають окремий вихід і можуть бути виділені у натурі. Користуючись положеннями ч.1 ст.364 ЦК України позивач просив суд виділити його частку у спільній частковій власності у натурі та встановити земельний сервітут. У судове засідання позивач та його представник не з»явилися, представник позивача до суду направив заяву про слухання справи у його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явились про причини неявки суд не повідомили. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справ, що узгоджується з приписами ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON], що підтверджуєтьсясвідоцтвомпро смерть [NUMBER] від 30.12.2014 р. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 10.03.2016 p. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] (позивача) та [PERSON] (відповідача). [PERSON], за час життя, за нотаріально посвідченою письмовою згодою [PERSON], 30 жовтня 2009 року подарував позивачу [PERSON] 1/5 частину житлового будинку № 34 (раніше № 32/17), з відповідною частиною господарських будівель і споруд, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування 1/5 частини житлового будинку від 30.10.2009 p., посвідченим державним нотаріусом Києво- Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. за реєстровим № 1-2502 (далі - Договір дарування). Інші 4/5 частин вказаного житлового будинку належать відповідачу [PERSON] Спірний житловий будинок цегляний, з житловою площею 123,3 кв. метри та загальною площею 252,6 кв. метрів, що підтверджується пунктом 1 Договору дарування. При будинку є такі надвірні будівлі та споруди: сарай-1, сарай-2, гараж-1, гараж-2, вбиральня, огорожа № 1-6, замощення, навіс, що також підтверджується пунктом 1 Договору дарування. Це також підтверджується технічним паспортом на спірний житловий будинок. Як зазначено в пункті 12 Договору дарування, зазначено, що «На підставі ст. 725 Цивільного кодексу України цим договором встановлюється обов'язок Обдаровуваного вчинити певну дію на користь третьої особи, а саме, надати гр. [PERSON], [INFO], право довічного користування та проживання у вищезазначеній частині житлового будинку і не пред'являти до неї вимог про виселення із вказаної частини житлового будинку». У зв'язку із цим, у подарованій позивачу [PERSON] частині спірного житлового будинку спочатку жили обоє батьків сторін (до дня смерті [PERSON], тобто до [INFO]), а потім батько сторін - [PERSON] (до дня своєї смерті, тобто до [INFO]). Як встановлено ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України (ЦК України), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 2 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Отже, житловий будинок № 34, з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільним майном позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], яке належить їм обом на праві спільної часткової власності та таке право спільної часткової власності вони мають здійснювати за згодою між собою. Як встановлено ч.ч. 2, 4 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 364 ЦК України, договір про виділу натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Після розірвання шлюбу із дружиною, позивач [PERSON] залишив їй усе майно та став жити у квартирі сина, де він проживає вже тривалий час до сьогоднішнього дня, тобто позивач [PERSON] власного житла не має, тому після смерті батька (після [INFO]) позивач [PERSON] звернувся до свого брата - відповідача [PERSON] з проханням надати йому можливість вселитись в належну йому 1/5 частину спірного житлового будинку. Однак, відповідач [PERSON] категорично відмовив позивачу [PERSON] у цьому, зазначивши, що по-перше, така 1/5 частина житлового будинку не виділена в натурі, тобто невідомо в якій частині будинку позивач [PERSON] має проживати, а по-друге, відповідач [PERSON] взагалі проти виділення позивачу [PERSON] хоч якоїсь частини будинку і не визнає ні права власності позивача [PERSON] на 1/5 частину будинку, ні права позивача [PERSON] проживати в будинку. Як зазначено в пункті 8 Договору дарування, «сторони домовилися, що земельна ділянка, на якій розташована частина житлового будинку, що дарується за цим договором, після отримання Дарувальником необхідних документів буде відчужена на користь Обдаровуваного». Однак, [PERSON], за життя, так і не встиг зробити це. Тому, земельна ділянка, загальною площею 0,0614 га, на якій розташований спірний житловий будинок (кадастровий [NUMBER]), перебуває у власності відповідача [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 02.07.2004 року. Отже, яка б 1/5 частина спірного житлового будинку не була б виділена у натурі [PERSON], він не зможе дістатися до свого житла іншим чином як пройти (проїхати) по певній ділянці земельної ділянки відповідача [PERSON], проти чого відповідач [PERSON] також проти. Після декількох спроб усних переговорів, з метою чергової спроби досягнення взаємної згоди щодо варіанту виділу в натурі 1/5 частки спірного житлового будинку № 34, з відповідною частиною господарських будівель і споруд, яка належить позивачу [PERSON], який би влаштовував як позивача [PERSON], так і відповідача [PERSON], позивачем [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] рекомендованим та цінним листами була подана письмова пропозиція від07. 11. 2016 р. про досудове врегулювання спору. З метою визначення технічної можливості виділу в натурі 1/5 частки спірного житлового будинку № 34, з відповідною частиною господарських будівель і споруд, яка належить позивачу [PERSON], останній 10 червня 2016 року звернувся до судового експерта [PERSON] (кваліфікаційне свідоцтво № 1408 від 29.01.2010 р., видане на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України), яка 15 червня 2016 року, в присутності позивача [PERSON] та сина відповідача [PERSON] - [PERSON], провела обстеження вказаного житлового будинку. На вирішення експерта були поставлені наступні питання: «Чи можливий з технічної точки зору виділ частки [PERSON] (1/5 частина) з житлового будинку № 34 (раніше № 32/17) з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Які варіанти виділу 1/5 частки будинку № 34 (раніше № 32/17) з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] можливі, визначити відступи від 1/5 частки, якщо такі є?». За наслідками зазначеного обстеження судовим експертом [PERSON] був складений Висновок експерта від 02.07.2016 р. № 01/07/16 за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження (далі - Висновок експерта від 02.07.2016 р. № 01/07/16). Так, згідно вказаного Висновку експерта від 02.07.2016 р. № 01/07/16. З технічної точки зору виділ частки [PERSON] (1/5 частина) з житлового будинку № 34 (раніше № 32/17) із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] можливий. На розгляд суду пропонуються варіанти виділу 1/5 частки житлового будинку № 34 (раніше № 32/17) із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що схематично зображено в додатках №№ 4-6 до висновку та представлені в таблицях №№ 5-7 даного експертного дослідження». Таким чином, виділ в натурі 1/5 частки спірного житлового будинку № 34, з відповідною частиною господарських будівель і споруд, яка належить позивачу [PERSON], технічно можливий та як вбачається з Висновку експерта від02.07. 2016 р. № 01/07/16, що існує три можливі варіанти такого виділу 1/5 частки позивача [PERSON] У судовому засіданні 23 лютого 2017 року відповідачем [PERSON] була подана до суду копія Договору дарування від 24.08.1989 р., укладеного між [PERSON] та відповідачем [PERSON], за яким [PERSON] подарував, а відповідач [PERSON] прийняв в дар 4/5 частини спірного житлового будинку, та за яким в користування відповідача [PERSON] перейшли, зокрема, наступні позначені у технічному паспорті на спірний житловий будинок приміщення: приміщення 1-1, площею 7.3 кв. метри; приміщення 1-2, площею 11.2 кв. метри; приміщення 1-3, площею 3.9 кв. метри; приміщення 1-4, площею 14.4 кв. метри; приміщення 1-5, площею 18.7 кв. метри; приміщення 1-6, площею 19.8 кв. метри; приміщення 1-7, площею 15 кв. метрів; приміщення 1-8, площею 10.5 кв. метрів; приміщення 1-9, площею 3.4 кв. метри; приміщення 1-10, площею 9 кв. метрів; а також наступні господарські будівлі і споруди: сарай літ. «Б»; сарай літ. «В»; гараж літ. «Г»; гараж літ. «Д»; Як встановлено ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Крім того, відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Як встановлено чинною судовою практикою, а саме п/п. «б» п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», а також п/п. «в» п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судам підвідомчі спори, пов'язані з правом приватної власності на жилий будинок, зокрема: про виділ частки з будинку (поділ будинку), що є спільною власністю (частковою чи сумісною). Судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: про поділ спільного майна або виділ з нього частки. Крім того, як встановлено п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ то виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК). При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Крім того, відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Як встановлено ч. 1 ст. 316, ст. 317, ч.ч. 1, 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. З приводу позовної вимоги щодо встановлення земельного сервітуту, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги у цій частині підлягають відмові із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0614 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], 34, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку. Позивач вважає, що для повного облаштування своєї земельної ділянки йому необхідно встановити постійний (без визначення строку) безоплатний земельний сервітут на право користування земельною ділянкою відповідача [PERSON], а саме на право проходу, проїзду на транспортному засобі позивача [PERSON] та членів його сім'ї до належної позивачу [PERSON] 1/5 частини житлового будинку № 34 (раніше № 32/17), з відповідною частиною господарських будівель і споруд, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], для можливості користування нею та здійснення поточного ремонту. В позасудовому порядку 07 листопада 2016 року позивачем направлена пропозиція до відповідача про досудове врегулювання спору та встановлення тимчасового сервітуту, проте погодження не отримано. Сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Як встановлено ст. 401 ЦК України, ч. 1 ст. 100 Земельного кодексу України (ЗК України), право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений без визначення строку. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Крім того, згідно ч. 3 ст. 98 ЗК України, встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Також, як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільия) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Крім того, у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 98, ст. 99 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними. Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, зокрема право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; а також інші земельні сервітути. Як встановлено чинною судовою практикою, а саме п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється відносно певного об'єкта і не залежить від власників цих об'єктів. Види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК; цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Отже, із вказаної норми випливає наступне, при встановленні сервітуту необхідно враховувати інтереси власника земельної ділянки та встановлювати його якомога менш обтяжливим способом. Згідно ст. 100 ЗК України, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. В вказаній статті передбачено способи встановлення сервітуту: за домовленістю сторін (договір), законом, заповітом, рішенням суду (при виникненні спору). При цьому, незалежно від способів встановлення сервітуту, право земельного сервітуту виникає тільки після його державної реєстрації, в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно, як це передбачено вимогами частини третьої статті 100 Земельного кодексу України. Згідно ст. 99 ЗК України власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; інші земельні сервітути. Частина 3 ст. 402 ЦК України передбачає, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Таким чином, з вимог чинного законодавства України випливає, що земельний сервітут встановлюється по домовленості сторін, а якщо домовленість відсутня, то за рішенням суду. Встановлення земельного сервітуту відбувається, коли неможливо задовольнити потреби особи іншим засобом, окрім, як шляхом встановлення сервітуту. Відповідно до п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. З огляду на зазначені вище норми, суд вважає за можливе задовольнити частково позовні вимоги про виділ в натурі 1/5 частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та встановлення земельного сервітуту. Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж нормою визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, з якими узгоджуються вимоги позивача. Крім того, як встановлено ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідача [PERSON] понесені позивачем [PERSON] і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, підтверджуються належними та допустимими доказами, відтак підлягають до часткового задоволення . На підставі викладеного,

Outcome: partial