Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду про визнання дій ПАТ КБ «Правекс-Банк» щодо відмови у пропозиції погашення заборгованості за кредитним догвоором № 796-025/04Р від 02.09.2004 року нечесною підприємницькою практикою. Визнати п.п. 4.3.2., 7.1.7., 9.3. кредитного договору № 796-025/04Р від 02.09.2004 року несправедливими. Визнати кредитний договір № 796-025/04Р від 02.09.2004 року недійсним з моменту його укладення. Мотивуючи тим, що 02 вересня 2004 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» було укладено кредитний договір № 796-025/04Р на загальну суму 29900,00 доларів США зі сплатою 14% річних строком погашення 02 вересня 2014 року. У забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого позивачем було перебано банку, як іпотекодержателю, квартиру [ADDRESS], а також укладено договір поруки між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та [PERSON] Листом відповідача від 20 квітня 2016 року з метою врегулювання простроченої заборгованості за кредитним договором позивачу було запропоновано повернути не менше 70% заборгованості до 31 липня 2016 року. У своїх листах від 12 травня 2016 року, 26 травня 2016 та 29 червня 2016 року позивачем було запропоновано погасити заборгованість до 01 вересня 2016 року у розмірі 50% суми боргу. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва 09 березня 2016 року по справі № 369/9735/15-ц з позивача та поручителя було стягнуто солідарно заборгованість у розмірі 43294,12 доларів США за вказаним кредитним договором. Позивач вважає дії відповідача такими, що ввели його в оману, оскільки запропонувавши реструктуризацію заборгованості банк продовжив вживати заходів щодо примусового стягнення заборгованості. Позивач вважає, що відповідач здійснює по відношеню до нього нечесну підприємницьку практику, яка містить як елементи введення в оману, так і елемент агресивної підприємницької практики, за наслідками якого кредитний договір повинен бути визнаний недійсним. Пункт 4.3.2. щодо дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, п. 7.1.7. щодо зміни чи доповнень в односторонньому порядку умов договору та п. 9.3. щодо сплати штрафу у розмірі 100% від суми кредиту у разі прострочення кредитного зобов'язання позивач вважає несправедливими в силу ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 липня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до судового засідання. Відповідачу був встановлений строк до 17 жовтня 2017 року подати письмові заперечення або пояснення щодо позову. 25 вересня 2017 року від представника відповідача [PERSON] надійшло заперечення проти позову, зі змісту якого убачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що застосування позивачем до кредитних правовідносин ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставним, позичальником не виконані умови кредитного договору і заборгованість не була погашена ним в повному обсязі, у зв'язку з чим банк мав усі правові підстави для звернення до суду за захистом свого порушеного права як кредитора. Крім того, умови кредитного договору є чіткими та зрозумілими і ніяким чином не вводять позичальника в оману, своїми зверненнями до відповідача позивач підтверджував дійсність кредитного договору та мав намір в досудовому порядку погасити борг, що для позичальника передбачено умовами кредитного договору. При укладенні кредитного договору сторонами було дотримано умов, визначених ст. 203 ЦК України. На виконання умов договору банком були надані позичальнику кредитні кошти, а останнім здійснювались платежі в рахунок погашення кредиту. Вважає звернення позивача до суду з цим позовом нічим іншим, як ухиленням від виконання зобов'язань за кредитним договором, оскільки представником позивача було подано заяву про перегляд заочного рішення в цивільній справі № 369/9735/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в задоволенні якої було відмовлено. Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 22 березня 2018 року було закінчено підготовче судове засідання і призначено справу до судового розгляду. (а.с.59). У судовому засіданні 21.01.2019 позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Позивач додатково повідомив, що він звертався до відповідача з письмовою заявою про дострокове погашення боргу, але відповіді на цю заяву від відповідача не отримував, копія заяви у нього не збереглась, і в подальшому відповідач відмовив йому у задоволенні заявлених вимог. Представник позивача додатково зазначив, що відповідачем порушено вимоги ст.ст. 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», підтвердив, що між позивачем та відповідачем велись перемовини про виконання позивачем умов договору в позасудовому порядку, однак в період ведення цих перемовин відповідач, не повідомивши позивача, звернувся до суду з позовом про стягнення з позивача заборгованості за спірним договором, таким чином ввівши позивача в оману, так як вказані дії відповідача могли призвести до подвійного стягнення з позивача кредитного боргу, як за рішенням суду, так і виконання позивачем умов кредитного договору в добровільному порядку. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову. Щодо п. 4.3.2 кредитного договору представник відповідача повідомив, що за змістом цього пункту позичальник зобов'язаний повідомити банк про свій намір достроково погасити заборгованість за кредитом не менш ніж за десяти днів до передбачуваної дати погашення. Однак цим пунктом для банку не визначено прямого обов'язку надання своєї згоди або незгоди на таку заяву позичальника. Третя особа [PERSON] до суду не з'явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 02 вересня 2004 року між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №796-025/04Р, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 29900,00 доларів США зі сплатою 14 відсотків річних за користування кредитом та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 02 вересня 2014 року. Погашення кредиту за його користування повинно було здійснюватись шляхом внесення грошових коштів на рахунок № 22053007960254 рівними частинами в сумі 250 доларів США до 10 числа наступного місяці в розмірі та в порядку визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, що містяться в Додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору. (а.с. 4-8). Цієї ж дати між [PERSON] та АКТ «Правекс-Банк» було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON], як поручитель, зобов'язалась нести солідарну відповідальність перед АКТ «Правекс-Банк», як кредитором, за виконання в повному обсязі зобов'язань [PERSON], як позичальника, за кредитним договором № 796-025/04Р від 02.09.2004 (а.с.70). 24 вересня 2004 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено договір іпотеки № 796-025/04Р, за яким [PERSON] для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов'язань перед АКБ «Правекс-Банк» за кредитним договором № 796-025/04Р від 02 вересня 2004 року. За яким позивач передає в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] (а.с.67-69). Відповідно до ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивач підписав і отримав примірник кредитного договору, що підтверджує факт його ознайомлення та розуміння умов договору та згоди з усіма його умовами. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 02 вересня 2004 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи вказану норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №571/112/16-ц. За змістом п. 4.3.2. кредитного договору про свій намір достроково погасити заборгованість за кредитом у повному обсязі (зі сплатою фактично нарахованих відсотків) Позичальник письмово повідомляє Банк не менш, ніж за 10 днів до передбачуваної дати погашення. Порушення встановленого даним пунктом зобов'язання Позичальником надає Банку право відмовити у прийомі платежу до моменту закінчення встановленого строку повідомлення. Тобто, позичальник зобов'язаний повідомити бак про свій намір достроково погасити заборгованість по кредиту не менше, ніж за 10 днів до передбачуваної дати погашення. Однак, для банка не визначений обов'язок надати свою згоду (незгоду) позичальнику щодо дострокового погашення. За таких обставин, суд не убачає, що умови договору, які містяться у п. 4.3.2. кредитного договору порушують права споживача, або є нечесною підприємницькою практикою та є несправедливими. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань по договору (п. 5); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не визначених у договорі (п. 11). Так, за змістом оспорюваного позивачем п. 7.1.7. кредитного договору банк має право без згоди позичальника в односторонньому порядку змінити або доповнити умови даного договору та направити на адресу позичальника листа з викладенням змін та доповнень. Зміни чи доповнення до даного договору набирають чинності з моменту прийняття відповідного рішення органами банку, до компетенції якого відповідно до законодавства та внутрішніх документів банку входить прийняття таких рішень. Таким чином, банк позбавив позичальника права погоджуватись чи не погоджуватись зі змінами або доповненнями умов договору. В судовому засіданні встановлено, що зміни до умов кредитного договору ухвалюються рішенням комісії банку з подальшим письмовим повідомленням позичальнику про прийняття такого рішення. Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі є несправедливою умовою договору. Зміна або доповнення банком в односторонньому порядку умов договору обмежує права позичальника та одночасно значно розширює права банку, які суперечать вимогам чинного законодавства. З вищевикладеного вбачається, що умови п. 7.1.7. є несправедливими, тому суд вважає за необхідне визнати недійсним п. 7.1.7. кредитного договору. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до положень ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Пунктом 9.3. кредитного договору визначено, що у випадку невикоанння позичальником п.п. 3.1., 6.1.4. даного договору строк користування грошовими коштами, зазначений у п. 1.2. даного договору, припиняється достроково, на 4-й день прострочення виконання при цьому позичальник сплачує штраф у розмірі 100% від суми, зазначеної в п.1.1. даного договору. Тобто, за несвоєчасне укладення позичальником іпотечного договору та порушення позичальником своєчасного повернення грошових коштів і сплату нарахованих відсотків він сплачує штраф розмірі 100% від загальної суми кредиту. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливою умовою договору. Аналіз вказаних умов договору дає підстави для висновку, що такі положення договору є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати позичальником штрафу у розмімі 100% від суми кредиту. Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону Україна «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Оскільки такі умови кредитного договору призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним та несправедливим в силу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку про визнання п. 9.3. кредитного договору недійсним. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про несправедливі відносно [PERSON] оспорювані умови п. 7.1.7. та п. 9.3. кредитного договору та наявність у зв'язку з цим підстав для визнання їх недійсними відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком цих умов договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору № 796-025/04Р від 02 вересня 2004 року укладеного між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» та [PERSON] в цілому. Як убачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року у справі № 369/9735/15-ц за позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів було стягнуто 43294,12 доларів США. 20 квітня 2016 року на адресу [PERSON] ПАТ КБ «Правекс-Банк» було направлено пропозицію про погашеня заборгованості у розмірі не менше 70% заборгованості до 31 липня 2016 року, оскільки станом на 18 квітня 2016 року [PERSON] було порушено умови договору, внаслідок чого заборгованість за договором складала 23639, 93 доларів США та 23938,33 доларів США пеня за порушення умов договору (а.с.7). Згідно роздруківки з електронної пошти позивача 12 травня 2016 року ним було написано на особисту електронну адресу представника відповідача [PERSON] лист про врегулювання кредитних правовідносин шляхом поверненн 50% заборгованості по кредиту в розмірі 11820 доларів США з кінцевим терміном повернення до 01 вересня 2016 року по курсу НБУ на день здійснення платежу (а.с.8). В рукописному зверненні до ПАТ КБ «Правекс-Банк» [PERSON] просив банк прийняти рішення щодо реструктуризації боргу врахувавши, що станом на кінець серпня 2016 року він зможе погасити заборгованість у розмірі 12400 доларів США (а.с. 9). Позивач зазначає, що звертаючись із позовом до суду про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ «Правекс-Банк» та одночасно проводячи із ним перемовини щодо реструктуризації боргу, відповідачем порушено ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема проведено нечесну підприємницьку практику, введення позивача в оману, що також є наслідком недійсності правочину. Більше того, відмова у пропозиції погашення заборгованості за кредитним договором № 796-025/04Р від 02.09.2004 року також свідчить про нечесну підприємницьку практику. Разом з тим, суд не погоджується з даним твердженням позивача з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1,3 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. А відтак, Банк має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб визначений законом, шляхом звернення з відповідним позовом до суду. При цьому, а ні умови укладеного між сторонами договору, а ні положення цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів» не містять застережень та обмежень щодо одночасного вирішенні питання можливого врегулювання спору, шляхом взаємних поступок. Позивач також вважає, що відповідач здійснює по відношенню до нього нечесну підприємницьку практику, яка містить як елементи введення в оману, так і елемент агресивної підприємницької практики, за наслідками якого кредитний договір повинен бути визнаний недійсним. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" вважається нечесною підприємницькою практикою і забороняється будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Тим самим, Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає у введенні в оману споживачів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявністьобставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин, зокрема норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року № 445/1011/17. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, позивач, пред'явивши позов про визнання недійсним договору з підстав зокрема ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», виклав обставини і посилання на наведені правові норми, не надавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідача на введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору. Судом, відповідно, не можуть бути встановлені обставини, які б підтвердили вчинення з боку відповідача дій, спрямованих на примушення позивача до укладеннядоговорів, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах, невигідних позивачу, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідача, що призвели до укладення позивачем договору. Судом встановлено, що умови кредитного договору відповідачем були виконані належним чином. Відповідачем було надано позивачу кредит у розмірі, визначеному кредитним договором, а позивачем погашалась заборгованість по кредиту. Тому, доводи позивача щодо введення його відповідачем в оману та здійснення останнім нечесної підприємницької практики не знайшли свого підтвердження піж час розгляду справи. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Пунктом 6 ст.141 ЦПК України визначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивач [PERSON] в силу ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при зверненні до суду з цим позовом звільнений від сплати судового збору, то відповідач зобов'язаний сплатити в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial