Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач звернулась до Орджонікідзевського міського суду з вищевказаним позовом, в якому просить постановити рішення, яким усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою та шляхом зняття його з реєстрації в ній. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 червня 2018 року належить квартира [ADDRESS]. Вказану квартиру позивач успадкувала за заповітом після смерті своєї бабусі [PERSON], яка померла [INFO]. [PERSON] є її колишнім чоловіком, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 18.08.1994 року по 28.09.2013 року. Разом з позивачем відповідач зареєстрований в її квартирі в якості члена його сім'ї. В 2010 році сторони припинили сумісне проживання та ведення спільного господарства, а в 2012 році відповідач забрав свої речі і виїхав з квартири. Протягом шести років відповідач не проживає в кватирі позивача та не користується нею. Позивач неодноразово просила відповідача знятися з реєстрації в її квартирі, однак він вимагає сплати від останньої грошової компенсації за нібито його частку в її квартирі, на яку він немає ніяких прав. Тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. У процесі розгляду справи, позивач свої позовні вимоги підтримала, з викладених у позовній заяві підстав, у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Так, відповідач зазначив, що після розлучення, вони із колишньою дружиною дійшли згоди щодо того, що в квартирі за адресою [ADDRESS] буде проживати він. У подальшому він із донькою вирішили помінятись місцем проживання, а тому він із квартири по вул.. Соборна, 3/39 виселився. Так, більше трьох років за вказаною адресою він не проживає, оскільки проживає зі своєю цивільною дружиною за адресою вул..Торгова, 53/7, яку вони винаймають. Проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки вказує, що немає можливості зареєструватись в іншому житлі. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] належить квартира [ADDRESS] (а.с.5). Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якої позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.6). Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг виконкому Покровської міської ради №82 від 12.09.2018 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.8). Згідно Акту МКП «Житлкомсервіс» від 13.09.2018 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Зі слів сусідів [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2012 року (а.с.9). Крім того, в судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази, згідно яких вона є сусідкою позивача та живе в будинку за адресою [ADDRESS] з 1976 року. При цьому вказує, що у квартирі по [ADDRESS] раніше жили бабуся з дідусем [PERSON], а потім [PERSON] зі своєю сім'єю. В подальшому зазначає, що [PERSON] розійшлась із своїм чоловіком та він залишився проживати у вказаній квартирі, однак потім виселився та більше 5 років там не проживає. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказала на те, що відповідач з позивачем жили разом однією сім'єю за адресою [ADDRESS], а потім розійшлися. На даний час вже більше двох років відповідач за даною адресою не проживає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказує на те, що з квартири відповідача виселила дочка та дружина. Приблизно 3 роки [PERSON] не проживає у квартирі за адресою [ADDRESS]. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст. 317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У свою чергу ст..405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить квартира [ADDRESS]. На даний час в зазначеній квартирі зареєстрований, але не проживає колишній чоловік позивача - [PERSON], що підтверджується показами свідків та самого відповідача. Згідно показань наданих відповідачем в судовому засіданні, він з 2015 року проживає в квартирі, яку винаймає. Стверджує, що не має наміру проживати в даній квартирі, однак не бажає знятись з реєстрації у зазначеній квартирі добровільно, оскільки в нього немає іншого житлового приміщення, в яке він мав би можливість зареєструватись. Запевняє, що позивач не чинить йому перешкод у користуванні спірною квартирою. Факт реєстрації відповідача в квартирі [ADDRESS] порушує права позивача як власника та створює для неї відповідні незручності, які обмежують права останньої у частині володіння та розпорядження своїм майном, зокрема, позивач не має можливості отримати субсидію. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування нею є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення. Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial