Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У зв'язку з тим, що подружжя має різні характери, різні погляди на життя, не має бажання надалі проживати разом; фактично вони проживають окремо тривалий час, позивач просить суд розірвати шлюб, від якого дітей не мають. Крім того, вказує, що вона є власником будинку в [ADDRESS], в якому зареєстрований відповідач, однак не проживає в ньому більше одного року, його місце знаходження їй не відоме, його речей в будинку немає, вона несе витрати по утриманню будинку, сплачує комунальні платежі, а тому вважає, що реєстрація відповідача у цьому будинку порушує її права як власника. Позивач в суді позов підтримала та просить його задоволити, крім того вказує, що не бажає аби суд надавав строк для примирення з відповідачем, оскільки між ними припинено спілкування по телефону ще з травня 2013 року, а не проживають вони разом з січня 2013 року. Вказує, що відповідач ніколи не проживав за місцем реєстрації, оскільки фактично вказане житло не придатне для проживання, бо у ньому відсутня електрика та газ. Пояснює, що згідно фактичних даних, а саме актів складених за результатом перевірки місця проживання відповідача, він відсутній у спірному житлі більше шести місяців. Пояснює, що її попередній чоловік помер. Відповідач не з'явився в судове засідання повторно. Про час слухання справи був повідомлений належним чином. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи в його відсутність. Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості постановлення заочного рішення, про що позивач не заперечила в судовому засіданні. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до частково задоволення. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.12.2009 року (скорочений витяг з акту про одруження, виданий згідно ст..106 та 108 указу президента республіки від 3.11.2000 №396), укладеному у Болоньї, Італія, актовий запис 656 част.1. Відповідач зареєстрований з 14.12.2012р. за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ч.1 ст. 60 правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Відповідно до ст.. 63 цього ж Закону припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. В ч. 1 ст. 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Стаття 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Як встановлено в судовому засіданні, сторони не проживають як сім'я протягом тривалого часу. Сторони мають різні характери, різні погляди на життя, позивач не бажає надалі проживати разом з відповідачем. Тому суд дійшов висновку, що сім'я існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Виходячи з положень ст. ст. 110, 112 СК України, суд вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Суд не вбачає підстав для надання сторонам строку для примирення, оскільки позивач категорично відмовилася від примирення. В решті позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, слід відмовити, виходячи з наступного. З матеріалів справи безспірно вбачається, що ? житлового будинку [ADDRESS] належить позивачу, а відповідач зареєстрований за вказаною адресою з 14.12.2012 р. В суді позивачем не доведено про наявність договірних відносин між сторонами щодо користування спірним житлом відповідачем, тому суд вважає, що до вказаних правовідносин слід застосувати не норми ст.ст.71,72 ЖК України, про які у позові та в суді вказує позивач, а норми ЦК України, а саме ч. 2 ст. 405 ЦК України, де вказано, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи пояснення позивача надані нею в суді, що відповідач фактично з червня 2013 року до цього часу не проживає за місцем реєстрації, про що свідчать акти від 10.06, 10.08, 10.10, 16.12.2013 року, а з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, вона звернулася до суду лише 22 січня 2014 року, тобто до збігу одного року, та відсутність договірних відносин між сторонами з приводу користування спірним житлом, тому у позові в цій частині слід відмовити. На підставі ст.ст.24,110,112 СК України, ЗУ "Про міжнародне приватне право", ст.405 ЦК України, ст.ст.3,10,11,60,88,212,214,215,223-233, 292,294 ЦПК України, -

Outcome: partial