Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , згідно якого прохала суд усунути перешкоди у користуванні її власністю шляхом примусового виселення відповідача, а саме прохала зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] та виселити [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Також прохала стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтуванні позову вказала, що з відповідачем [PERSON] вона познайомилася у 1998 році. На той час відповідач проживав зі своєю матір`ю у селі Павлиш, Онуфріївського району Кіровоградської області. Шлюб з відповідачем вона не укладала. Зареєструвала відповідача у будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , 01.11.2000 року, як члена сім`ї власника. Наразі вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS] згідно свідоцтва про спадщину та Договору дарування частини будинку від 10.10.2008 року, яку подарувала їй мати [PERSON] .. На протязі всього часу проживання з відповідачем, [PERSON] зловживає спиртними напоями, в нетверезому стані вчиняє скандали, ображає, погрожує, що спалить житловий будинок, вб"є її та т.і. Довгий час вона знаходиться в стані стресу та моральних стражданнях, вона не може повноцінно вести життя. Через таку поведінку відповідача та нервові стреси, вона стала хворіти на цукровий діабет. Відповідач практично не працює, його не звільняють з підприємства, але він не ходить на роботу, не отримує заробітну плату. Через таку поведінку відповідача, вони припинили сімейні відносини з 2004 року, не ведуть спільного господарства. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією щодо виселення з будинку і просила повернутися проживати до матері, яка має приватну власність у [ADDRESS] , але він відмовляється та ігнорує всі прохання та вимоги, чим створює перешкоди у користуванні житловим будинком. На протязі 2020 року вона двічі зверталася до поліції через насильство в сім"ї , у 2021 році також викликала поліцію і відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення від 05.02.2021 року серії ГП № 67063, а згідно постанови від 04.03.2021 року винесеною суддею Крюківського районного суду м. Кременчука по справі №537/602/21, провадження №3/537/465/2021 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Тож, відповідач не тільки категорично відмовляється залишити у спокої позивача і виселитися з житлового будинку мирним шляхом, але й не надає можливості повноцінно користуватись майном. Відповідач проживав у будинку як член сім`ї власника будинку та користувався будинком під час дії сервітуту, але на даний час вони припинили сімейні відносини, шлюб між ними не укладався, спільне господарство не ведеться, тобто обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20.07.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач та її представник [PERSON] , не з`явилися, від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та прохає задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився направив до суду заяву згідно якої позов визнав та прохав розглянути справу за його відсутності. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України \~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS] , а саме: - 1/2 частки на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 18.08.2000 року виданого державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Тереховою О.А., зареєстрованого в реєстрі за №2-1673, та 3/4 частки на підставі Договору дарування частини будинку від 10.10.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. зареєстрованим за реєстровим №14310. Відповідач [PERSON] , зареєстрований у належному позивачу житловому будинку, по [ADDRESS] , з 01.11.2000 року, що підтверджується відомостями з домової книги. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали у вказаному будинку як сім`я без реєстрації шлюбу. [PERSON] був зареєстрований у будинку як член сім`ї власника. Судом також встановлено, що на протязі тривалого часу позивач та відповідач не проживають як сім`я, не ведеться спільне господарство, при цьому відповідач досі проживає у будинку, вчиняє сварки, ображає, погрожує. На вимоги позивача, відповідач у добровільному порядку не залишає домоволодіння позивача, чим порушує право позивача вільно володіти користуватися та розпоряджатися власністю. Згідно з ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з\~прав\~людини» та ч.4 ст.\~10\~ЦПК\~України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист\~прав\~людини і\~основоположних\~свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а за правилами ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321\~ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України. Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення. Враховуючи надану відповідачем суду заяву про визнання позову і не спростування факту наявності у останнього житла, суд дійшов до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово . Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до положень ч.1 ст. 401, ч.2 ст. 406 ЦК України право користування чужим майном (сервітут), яке встановлено відносно нерухомого майна, може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для його встановлення. Враховуючи викладене, встановлені обставини справи, а також те, що фактично проживання відповідача у належному позивачу домоволодінні за відсутності сімейних відносин з відповідачем та згоди позивача на проживання останнього, створюють перешкоди позивачу у здійсненні її права власності, враховуючи визнання відповідачем позову, тож суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні домоволодінням, шляхом виселення та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди в користуванні власністю є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі задоволення\~позову -\~на відповідача; \~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, згідно положень ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідному рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, згідно положень ст. 141, ст. 142 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, судовий збір слід покласти на відповідача, при цьому, з урахуванням визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при зверненні до суду з позовом та стягнути з відповідача на користь позивача іншу половину сплаченого судового збору. При цьому, вимога позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не підлягає до задоволення, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи, відповідних доказів,\~які підтверджують\~саме здійснення\~відповідних витрат,\~оскільки розрахунок\~суми гонорару свідчить лише про розмір витрат на правничу допомогу адвоката, а не їх сплату позивачем.

Outcome: partial