Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO] у прямому ефірі телепрограми «[INFO]» телеканалу «ЗІК» (ТОВ «Телерадіокомпанія Міст-ТБ») [PERSON] - працівник цього засобу масової інформації публічно заявив «десятий рік показав - перемогла «Свобода», люди голосували взагалі невідомо за кого - за таких тупих, недалеких людей, я не знаю як ще їх назвати. Навіть люди прізвища не знали, тільки бачили, що від Свободи, все. Мені здається, що десятий рік мав би навчити людей все ж таки трохи включати мозги.». З урахуванням конституційних положень необхідним є забезпечення балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, на вільне виражання своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації з іншого боку. Юридична особа має особисте немайнове право на недоторканість її ділової репутації та на спростування недостовірної інформації, внаслідок поширення якої були порушені її особисті немайнові права. При цьому, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вважає озвучену в прямому ефірі [PERSON] інформацію негативною, недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує ділову репутацію ВО «Свобода» як політичної партії та честь і гідність усіх її членів, відомості. Зазначав, що озвучені [PERSON] під час телепрограми відомості носять завідомо наклепницький та образливий характер не відповідають дійсності. З урахуванням наведеного, позивач просив визнати відомості, розповсюджені [PERSON] у прямому ефірі телепрограми «[INFO]» [INFO] щодо ВО «Свобода», а саме: «десятий рік показав - перемогла «Свобода», люди голосували взагалі невідомо за кого - за таких тупих, недалеких людей, я не знаю як ще їх назвати. Навіть люди прізвища не знали, тільки бачили, що від Свободи, все. Мені здається, що десятий рік мав би навчити людей все ж таки трохи включати мозги.» - недостовірними та такими, що мають наклепницький характер; зобов'язати ТОВ «Західна інформаційна корпорація» спростувати відомості, поширені [PERSON] [INFO] у ефірі телепрограми «[INFO]», шляхом зачитування диктором резолютивної частини судового рішення на тій самій передачі і в той самий час, протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили; стягнути з відповідачі судові витрати. В подальшому позивач уточнив свої вимоги та згідно з заявою від 29.01.2013 року зазначав, що розповсюджена відповідачем [PERSON] негативна інформація відображає лише його суб'єктивну думку, яка висловлена ним в брутальній, непристойній та принизливій формі. Зважаючи на брутальну та образливу форму висловлення відповідачем [PERSON] своєї суб'єктивної думки та порушення ним, внаслідок цього, особистих немайнових прав та ділової репутації позивача, вважає за необхідне, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, зобов'язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Міст-ТБ», як власника телеканалу в ефірі котрого [PERSON] поширено вказану інформацію, надати позивачу можливість реалізувати своє право на відповідь в прямому ефірі телепрограми «[INFO]», протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили. Також, зазначав, що вказаними діями відповідача [PERSON] позивачу та усім його членам завдано моральну шкод, внаслідок приниження ділової репутації, яку позивач оцінює в розмірі 10 000,00 грн., оскільки позивачу доведеться докласти значних зусиль для відновлення своєї ділової репутації, котра постраждала внаслідок принизливих та непристойних висловлювань відповідача. З урахуванням вказаних уточнень позивач просив суд визнати інформацію, що публічно розповсюджена [PERSON] [INFO] у прямому ефірі телепрограми «[INFO]» на телеканалі «ЗІК» такого змісту: «десятий рік показав - перемогла «Свобода», люди голосували взагалі невідомо за кого - за таких тупих, недалеких людей, я не знаю як ще їх назвати. Навіть люди прізвища не знали, тільки бачили, що від Свободи, все. Мені здається, що десятий рік мав би навчити людей все ж таки трохи включати мозги.» - такою, що є суб'єктивною думкою [PERSON], котра висловлена в брутальній, принизливій та непристойній формі і принижує ділову репутацію ВО «Свобода»; зобов'язати ТОВ «Телерадіокомпанія «Міст-ТБ» надати уповноваженому представнику ВО «Свобода» можливість зачитати відповідь в прямому ефірі телепрограми «[INFO]», протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили; стягнути з [PERSON] нморальну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.; стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених в заявах, просив уточнені вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Вказував, що у даному випадку з чотирьох обов'язкових обставин, за сукупності яких має місце правопорушення, наявна лише одна: факт поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. В свою чергу відсутність у сукупності усіх чотирьох обставин виключає факт правопорушення. Вважає, що в даному випадку відсутня прив'язка безпосередньо до конкретної юридичної особи або ж до фізичної особи, а отже поширена інформація не стосується певної особи. Зокрема, вжите у тексті поширеної інформації найменування «Свобода» саме по собі не асоціюється відповідачем з жодним негативом. Що ж стосується фізичних осіб, яких можна було б пов'язати із юридичною особою ВО «Свобода», то в тексті поширеної інформації їх коло не конкретизоване, а визначити окремого суб'єкта, про якого йде мова в тексті, не можливо. Таким чином, право якоїсь конкретної особи, що могла б звернутись до суду за захистом, не є порушеним. Також, зазначав, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи виражанням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Як випливає із позиції ВО «Свобода», в тексті оспорюваної інформації йдеться про членів об'єднання, які були обрані в якості депутатів до складів місцевих рад. Відтак, беззаперечно, що мова йде про публічних осіб. Отже, якщо розглянути поширену інформацію як по окремих частинах, так і в цілому, стає очевидним те, що дана інформація не є недостовірною. Висловлені відповідачем фрази не містять жодних фактичних даних і є лише оціночним судженням. Примушування до спростування оціночних суджень порушило б гарантоване Конституцією України, міжнародно-правовими актами право на вираження думок і поглядів та призвело б до встановлення опосередкованої цензури, забороненої ст. 15 Конституції України. Таким чином, оспорювана інформація є критикою, а також оціночними судженнями автора, а тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості. Позивачем не надано жодних доказів з приводу того, що поширення вищезазначеної інформації насправді порушує особисті немайнові права, та/або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що є обов'язковою складовою юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача ТОВ «Телерадіокомпанія «Міст-ТБ» в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що поширена інформація не підлягає до спростування, оскільки є оціночними судженнями. Характер висловлювань спростування яких є предметом позовних вимог містять припущення, а не ствердження, позаяк не вказують на будь-які конкретні факти чи обставини. Висловлювання являються критикою, оцінкою дій позивача. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Аналіз змісту передачі «[INFO]» говорить про те, що вона направлена не на приниження честі, гідності та ділової репутації Позивача, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності особи та позиції Відповідача стосовно цієї діяльності. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Оскільки в передачі «[INFO]» відсутня недостовірна інформація, а за висловлювання оціночних суджень Відповідача не можна притягнути до відповідальності, то у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Ні з тексту позовної заяви, ні з долучених до позову матеріалів не вбачається доведеність позивачем завданої шкоди його особистим немайновим благам. Також, відсутні будь-які доведені підстави вважати, що поширена інформація порушує особисті немайнові права Позивача чи перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вказував, що позивач порушив порядок отримання права на відповідь, передбачений 65 Закону України «Про телебачення та радіомовлення», тому відсутня відповідна заява на спростування чи отримання права на відповідь, відсутня і відмова у задоволенні такої заяви, отже відсутній предмет оскарження у даній справі. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав. Згідно зі ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. У відповідності до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Право кожного на повагу до його гідності визначено в ст. 28 Конституції України. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Частиною 1 ст. 94 ЦК України визначено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», визначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Судом встановлено, що [INFO] у прямому ефірі телеканалу «ЗІК», який належить ТОВ «Телерадіокомпанія «Міст ТБ», відбулась трансляція програми із назвою «[INFO]» разом із ведучим програми [PERSON] Працівником вказаного телеканалу та автором телепередачі - [PERSON] під час ефіру вказаної програми вжито наступні висловлювання: «...десятий рік показав... перемогла свобода... люди голосували взагалі невідомо за кого... за таких тупих недалеких людей... я не знаю як ще їх назвати... навіть люди прізвища не знали... тільки бачили що від свободи і все... мені здається, що десятий рік мав би навчити людей все ж таки трохи включати мозги...». Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, всі перелічені обставини є предметом доказування в судовому процесі, тому судом надано оцінку словам та словосполученням у зазначених фразах, які позивач вважає недостовірними, негативними і такими, що порочать його ділову репутацію. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. При цьому, відповідно до ст. 8 Конституції України, норми останньої є нормами прямої дії. Відповідно до ст. 2 закону України «Про інформацію», одними з основних принципів інформаційних відносин є, зокрема: гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією, свобода вираження поглядів і переконань, правомірність одержання, використання, поширення, зберігання і захисту інформації. Крім того, ч. 1 ст. 5 закону України «Про інформацію» визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Згідно зі ч. 1 ст. 24 закону України «Про інформацію», забороняється цензура, тобто будь-яка вимога, спрямована, зокрема, до журналіста, засобу масової інформації, його засновника (співзасновника), видавця, керівника, розповсюджувача, узгоджувати інформацію до її поширення або накладення заборони чи перешкоджання в будь-якій іншій формі тиражуванню або поширенню інформації. А згідно з ч. 2 ст. 24 закону України «Про інформацію», забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб або поширення інформації про них, заборони критикувати суб'єкти владних повноважень, крім випадків, встановлених законом, договором між засновником (власником) і трудовим колективом, редакційним статутом. На підставі ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.. Під «висловлюваннями, які не містять фактичних даних» розуміються такі висловлювання, в яких відсутні посилання на конкретні дати, номери, цифри, місця подій та самі події. Такий вид оціночного судження як «критика» не має свого визначення у законодавстві. У такому випадку слід звернутися до Нового тлумачного словника української мови (1998 р. в., викладачі В. Яременко, О. Сліпушко, рекомендовано Міністерством освіти України для студентів вищих та середніх навчальних закладів), згідно з яким термін «критика» визначається як коментар та аналіз. Це й же словник термін «коментар» розуміє як пояснення, тлумачення до якого-небудь тексту, подій, явищ, а термін «аналіз» - як розгляд чого-небудь. Щодо терміну «оцінка дій» слід зазначити, що в законодавстві також відсутнє визначення поняття «оцінка дій». Поряд з цим, наведений вище словник термін «оцінювати» визначає як складати уявлення, робити висновок про кого-, що-небудь. Тобто, «оцінкою дій» є складання уявлення або надання висновку щодо дії певної особи або речі. В п. 21 Постанови від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» журналіст є творчім працівником, який професійно збирає, одержує, створює і займається підготовкою інформації для засобів масової інформації. Таким чином, саме журналіст, за своєю професійною приналежністю, використовує оціночні судження. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Разом з тим, висловлені [PERSON] фрази, з огляду на використані відповідачем мовно-стилістичні засоби, містять фактичні дані, негативну інформацію, певний і однозначний зміст, тобто є фактичним твердженням. З огляду на зміст вказаних висловлювань в загальному контексті програми «[INFO]» суд приходить до висновку, що вони вчинені відповідачем умисно, у брутальній, принизливій, неетичній формі. Таким чином, суд не розцінює фрази, які висловлені відповідачем [PERSON], як критичний коментар, що був здійснений внаслідок оцінки та аналізу певних дій, а відтак - не є оціночним судженням. Приймаючи до уваги положення ст.ст. 32, 68 Конституції України, необхідним є забезпечення балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, на вільне виражання свої поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації з іншого боку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (надалі Постанова) зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Також, Постановою Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 встановлено, що враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Частиною 1. ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право особи на вільне поширення інформації та ідей. Проте, частиною другою вказаної норми передбачена можливість обмеження цього права на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві. Такою легітимною метою визначається охорона репутації осіб-фігурантів інформації. Частина 3 ст. 277 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію добропорядності, згідно з якою негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідачами не було надано суду належних та допустимих доказів того, що інформація, розповсюджена [PERSON] щодо позивача, є достовірною. За наведених обставин, відповідач [PERSON], висловивши неправдиву та недостовірну інформацію, принизив соціальну та суспільну оцінку позивача у сприйнятті громадян України, а тому вимоги позивача про визнання вказаної інформації недостовірною підлягають задоволенню. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Згідно з абз. 4 п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 та ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні). При спростуванні відомостей по радіо чи телебаченню суд може вказати органу масової інформації, щоб резолютивна частина судового рішення була зачитана диктором у тій самій передачі або циклі передач і в той самий час - не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили. У такому ж порядку здійснюється оприлюднення відповіді особи, права якої порушено. Зважаючи на брутальну та образливу форму висловлення відповідачем [PERSON] своєї суб'єктивної думки та порушення ним внаслідок цього особистих немайнових прав та ділової репутації позивача, обраний останнім спосіб захисту свого немайнового права шляхом зобов'язання ТОВ «Телерадіокомпанія «Міст-ТБ» як власника телеканалу, в ефірі якого [PERSON] поширено вказану інформацію, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень надати позивачу можливість реалізувати своє право на відповідь в прямому ефірі телепрограми «[INFO]» протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили є обґрунтованим та вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про інформацію» та абз. 5 п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пленум Верховного Суду України в пункті 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 роз'яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Виходячи з п. 11 Порядку експертної оцінки нематеріальних активів, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Державного комітету з питань науки і технологій від 27.07.1995 року № 969/97, ділова репутація (гудвіл) належить до нематеріальних активів об'єктів права користування економічними, організаційними та іншими вигодами. Отже, її вартість та зниження її вартості мають бути визначені в балансі підприємства як вартість (зміна вартості) нематеріальних активів. Разом з тим, позивачем не надано доказів зниження рівня ділової репутації внаслідок поширення оспорюваної інформації. Зважаючи на наведене, суд вважає, що підстави для задоволення позову у частині вимог про стягнення моральної шкоди відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial