Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

І. Суть спору Позивачка [PERSON] 19.07.2019року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] , залишилось спадкове нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , та земельна ділянка площею 0,2га призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] . Вказує, що за життя її батько склав заповіт від 30.07.2015року, яким усе своє майно заповів їй (позивачці [PERSON] ). Стверджує, що в останні роки свого життя її батько [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживав до дня смерті разом зі своєю дружиною [PERSON] без реєстрації в належному йому на праві власності будинку [ADDRESS] , де також проживає та є зареєстрованою з 2015року вона (позивачка [PERSON] ). Отже, вважає, що вона (позивачка) фактично спадщину прийняла, оскільки відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України не відмовилася від спадщини. Зазначає, що інші особи, які б могли претендувати на спадщину, це: дружина спадкодавця - [PERSON] та його діти - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - відповідачі у справі. Вказує, що 22.06.2018року вона звернулася до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Яксманицького Р.С. із заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та роз`яснено необхідність звернення до суду. За таких обставин, оскільки в позасудовому порядку оформити свої спадкові права та отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на вищевказаний житловий будинок вона не має можливості, тому змушена звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,2га призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] . В ході підготовчого провадження, відповідачка [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Яксманицький Р.С., про визнання права власності, в якій просить суд визнати за нею право власності на 6/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , та 6/10 частин земельної ділянки площею 0,2га призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку в [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що спірний будинок в [ADDRESS] , та земельна ділянка за вказаною адресою, були набуті у власність нею та її чоловіком [PERSON] за час шлюбу між ними, отже відповідно ст.60 СК України, такі належали їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Крім того, зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, вона як непрацездатна вдова спадкодавця має право на спадкування, незалежно від змісту заповіту, половини частки, яка належала б мені у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Стверджує, що спадщину після смерті чоловіка вона прийняла, оскільки в дійсності, хоча і була зареєстрована на час смерті чоловіка в [ADDRESS] , однак фактично постійно проживала разом з ним та їх донькою - [PERSON] по [ADDRESS] , до дня смерті чоловіка. Отже, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вона вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не відмовилась від неї. Вказує, що від шлюбу з [PERSON] крім доньки [PERSON] , ще є діти. Це дві доньки - [PERSON] , [PERSON] та син [PERSON] , які є відповідачами у справі. Отже, з огляду на те, що при спадкуванні за законом, спадкоємцями першої черги вважались би п`ятеро осіб, які успадковували би спадщину у рівних частках - кожен по 1/5 частині, то у відповідності до ч.1 ст.1241 ЦК України та з врахуванням вищевказаного заповіту [PERSON] вона успадковує 1/10 частку його спадкового майна. Таким чином, з врахування того, що їй належить Ѕ частка (або 5/10) у праві спільної сумісної власності на будинок та на земельну ділянку, а фактично прийнята нею спадщина після смерті чоловіка складається з 1/10 частини, то вважає, що їй повинно належати на праві власності 6/10 частин будинку та земельної ділянки, а [PERSON] може спадкувати по заповіту 4/10 частини спадкового майна. ІІ. Позиція учасників справи В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Стефанишин О.І. підтримав позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Дуда П.В. в судовому засіданні підтримав зустрічні позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте подали до суду заяви, в яких просять суд справу розглянути у їх відсутності. Відповідач [PERSON] був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак в суд не з`явився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило відзиву на позовну заяву, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С. в судове засідання не з`явився, проте подав до суду копію спадкової справи №392/2018, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 12.08.2019року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.09.2019року зустрічну позовну заяву [PERSON] , об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . Ухвалою суду від 15.10.2019року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , а також спірна земельна ділянка площею 0,2 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та розташована за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер - 4622487200:06:008:0003), були набуті у власність [PERSON] під час перебування в шлюбі з [PERSON] , отже відповідно до положень ст.60 СК України дане майно є об`єктом права їх спільної сумісної власності та частка кожного з них як співвласника на час відкриття спадщини складала відповідно по 1/2 ідеальній частині такого майна. Також встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу даної спадщини входить право власності на 1/2 частину вищевказаного спірного нерухомого майна, що належала спадкодавцю [PERSON] як співвласнику у спільній сумісній власності подружжя. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №392/2018року, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., за життя спадкодавець [PERSON] склав заповіт від 13.07.2015року, яким усе своє майно заповів дочці - [PERSON] (позивачці у справі). Крім того, спадкоємцем, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, є непрацездатна вдова померлого - [PERSON] , 1949року народження (відповідачка за первісним позовом, позивачка за зустрічним позовом). Інших спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, немає. При цьому, у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. В судовому засіданні також встановлено, що спадкодавець [PERSON] на час смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживав без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю дружиною - [PERSON] та дочкою [PERSON] . Дані обставини визнаються сторонами, про що вони зазначили у позовній та зустрічній позовній заяві та у своїх поясненнях, суд не має сумніву щодо достовірності цих обставин чи добровільності їх визнання, а тому такі обставини відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Також вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема, довідкою виданою виконавчим комітетом Волицької сільської ради Мостиського району Львівської області №693 від 21.05.2018року про склад сім`ї спадкодавця [PERSON] на час його смерті. Крім того, факт спільного проживання спадкодавця [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, позивачка первісним позовом [PERSON] та позивачка за зустрічним позовом [PERSON] у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України обоє вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] , оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявили про відмову від спадщини. В той же час, спадкоємці не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернулися до суду із зазначеними позовами. Вищевказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про народження [PERSON] ; копією заповіту [PERSON] від 13.07.2015року; копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.11.2014року; копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.03.2015року; копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; копією довідки, виданої виконавчим комітетом Волицької сільської ради Мостиського району Львівської області №693 від 21.05.2018року; копією спадкової справи №392/2018року, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С. після смерті [PERSON] ; копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] .. ЦПК України встановлено, що: відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89). V. Застосоване судом національне та міжнародне законодавство. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно у порядку спадкування. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. VI. Висновки суду. З огляду на наведене, враховуючи встановлені судом обставини справи про те, що спірне нерухоме майно (житловий будинок та земельна ділянка) було набуте спадкодавцем [PERSON] , за час шлюбу з [PERSON] та є об`єктом права їх спільної сумісної власності як подружжя, з урахуванням того, що частки чоловіка і дружини у спільному майні подружжя є рівними, то позивачці [PERSON] належить Ѕ частина даного майна (або 5/10 частини) як частка у спільному майні подружжя. Враховуючи те, що у разі спадкування за законом, спадкоємцями першої черги спадкування є дружина спадкодавця - [PERSON] , та діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які спадкують у рівних частках, тобто кожен по 1/5 частині, то у відповідності до ч.1 ст.1241 ЦК України [PERSON] як непрацездатна вдова спадкодавця спадкує обов`язкову 1/10 частку майна. З огляду на те, що інша Ѕ частина (або 5/10 частини) спірного нерухомого майна на час відкриття спадщини належала спадкодавцю [PERSON] , який усе своє майно заповів дочці [PERSON] , а обов`язкову частку у спадщині, яка становить 1/10 частки, має також [PERSON] , враховуючи те, що обоє спадкоємців вважаються такими, що спадщину прийняли, то у порядку спадкування до позивачки [PERSON] перейшло право власності на спірне нерухоме майно у розмірі 4/10 частки, а до позивачки за зустрічним позовом [PERSON] у розмірі 1/10 частки, а з урахуванням належної їй іншої Ѕ частини (або 5/10 частини) даного майна як частки у спільному майні подружжя остання в результаті стала власником 6/10 частин даного майна (5/10+1/10=6/10). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний позов - в повному обсязі. VII. Розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із наступного. Так, згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні первісного позову позивачкою [PERSON] , сплачено судовий збір на суму 768,40грн, що підтверджується квитанцією Мостиського відділення Західного ГРУ АТ КБ «Приватбанк» №0.0.1388752495.1 від 21.06.2019року. В свою чергу, позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] , за пред`явлення зустрічної позовної заяви сплачено судовий збір на загальну суму 2292,92грн (768,40грн + 1524,52грн=2292,92грн). При цьому, первісний позов задоволено частково - визнано право власності на 4/10 частини спірного майна, тобто позов задоволено на 40%. Зустрічний позов задоволено в повному обсязі на 100%. Отже, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки за первісним позовом [PERSON] , на користь позивачки за первісним позовом [PERSON] підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 307,36 грн (768,40х0,40= 307,36), а з [PERSON] на користь [PERSON] , на суму 2292,92грн.

Outcome: partial