Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому покликається на те, що відповідно до заповіту свого батька [PERSON], який [INFO] помер, успадкував належне батькові майно, зокрема, земельні ділянки площею 0,69 га, що за рішенням Соловївської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 14 жовтня 1993 року № 13/5 перебували у власності батька. У 2012 році він звернувся до сільської ради за їх переоформленням і згідно з рішенням Соловївської сільської ради від 15 червня 2012 року № 16/12 /далі - Рішення № 16/12/ вирішено видати йому державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,69 га, у тому числі: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по [ADDRESS]; 0,24 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою; 0,14 га та 0,06 га для ведення особистого селянського господарства в урочищах Хутір і Під річкою в с. Комарове Старовижівського району Волинської області. У подальшому рішеннями Соловївської сільської ради Старовижівського від 23 травня 2013 року № 24/3 /далі - Рішення № 24/3/ та від 11 лютого 2014 року № 30/17 /далі - Рішення № 30/17/ змінено розміри земельних ділянок з 0,25 га на 0,18 га, з 0,24 га на 0,31 га, загальну площу з 0,69 га на 0,60 га, а потім з 0,31 га на 0,22 га. Рішенням Соловївської сільської ради від 28 липня 2014 року № 33/9 /далі - Рішення № 33/9/ сільська рада відмінила Рішення № 24/3 та № 30/17, разом з тим також відмінила і Рішення № 16/12. Вказані рішення вважає незаконними, оскільки на підставі Рішення №16/12 виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією ним своїх суб'єктивних прав, тому сільська рада фактично вилучила без його згоди частину земельної ділянки - 0,09 га, всупереч вимогам ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування» та Рішенню Конституційного Суду України від 16.04.2009 р., також не зазначено яка технічна описка допущена в Рішенні №24/3. Крім того, позивач просить скасувати рішення Соловївської сільської ради від 29 квітня 2014 року № 31/2 /далі - Рішення № 31/2/, яким відповідачу [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,20 га по [ADDRESS] та для ведення особистого селянського господарства площею 0,09 га біля житлового будинку, та просить скасувати рішення від 12 листопада 2014 року № 35/3 /далі - Рішення № 35/3/, яким затверджено акт погоджувальної комісії щодо встановлення меж суміжного землекористування земельними ділянками його і [PERSON] У ході розгляду справи позивач доповнив позовні вимоги, та після їх уточнень просить скасувати такі рішення: №24/3, № 30/17, №33/9, №35/3, Рішення №31/2 просить скасувати лише в частині надання дозволу на розроблення технічної документації [PERSON] щодо земельної ділянки площею 0,09 га /а.с.252,253/, а також просить скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.01.2015 р., видане на ім'я [PERSON], як таке, що видане на підставі і є похідним від Рішення № 31/2 і №35/3. У ході розгляду справи позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали з наведених у позові підстав та дали пояснення про те, що вважають Рішення №31/2 незаконним, оскільки земельна ділянка площею 0,09 га надана [PERSON] за рахунок вилучення в позивача цієї ділянки. Акт від 11.11.2014 р. узгоджувальної комісії /а.с.69/ щодо встановлення меж ділянок був складений без присутності і відома позивача, чим порушено вимоги ст.ст.158-160 ЗК щодо порядку вирішення земельних спорів, сільський голова відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не має права бути членом такої комісії. З урахуванням викладеного, такий акт не міг бути затверджений Рішенням № 35/3 сесії сільської ради. Крім того, позивач покликається на те, що в той час коли рішення Старовижівського районного суду оскаржувалось ним в апеляційному порядку і ще не набрало законної сили, а предметом оскарження були рішення сільської ради № 31/1 і № 35/3, на підставі саме цих рішень сільська рада видала відповідачу [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно - на земельну ділянку по [ADDRESS] /далі - Свідоцтво/, в подальшому рішення районного та апеляційного суду були скасовані Вищим спеціалізованим судом України. Тому позивач просить визнати недійсним і скасувати також і Свідоцтво. Представники відповідача [PERSON] і [PERSON] заперечили проти позову. Пояснили в судовому засіданні, що площа земельної ділянки була зазначена в Рішенні №16/12 помилково, зі слів позивача, без проведення обмірів ділянки в натурі. Після виникнення спору зі сусідом позивача [PERSON], комісія сільської ради провела обміри і з'ясувалось, що біля будинку позивача площа земельної ділянки значно менша, ніж за даними земельно-кадастрової документації, тому ця площа була уточнена і були скасовані усі попередні рішення сільської ради щодо позивача. Спірна ділянка (0,09 га) перебувала згідно з земельно-кадастровими документами в користуванні батьків відповідача [PERSON], який став власником будинку в порядку спадкування, тому на його заяву йому надано земельну ділянку, розмір якої визначався виходячи з тієї площі ділянки, яка фактично є біля його житлового будинку, в тому числі сюди входить і садок площею 0,09 га. Позивача було повідомлено про складення акту щодо встановлення меж земельних ділянок від 11.11.2014 р., однак він відмовився його підписати. У подальшому акт був затверджений рішенням сесії і [PERSON] видано на відповідне Свідоцтво про право власності. До участі в справі відповідно до клопотання і уточнених позовних вимог судом залучено як відповідача [PERSON] У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] пояснила, що спірною ділянкою 0,09 га завжди користувалась її сім'я, ця частина ділянки була передана її батькові від його брата [PERSON], а тому претензії позивача безпідставні, просить відмовити в позові. Суд, заслухавши сторони, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Встановлено, що рішенням Солов'ї'вської сільської ради Старовижівського району Волинської області від 14 жовтня 1993 року №13/5 батьку позивача [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 0,69 га, державні акти на право власності на земельні ділянки останньому не видавались. [INFO] [PERSON] помер, після чого відкрилась спадщина на належне йому майно. Спадкоємцем за заповітом від 13 липня 1996 року є [PERSON], який у 2012 році звернувся до відповідача за переоформленням належних батьку земельних ділянок. Рішенням Солов'ївської сільської ради від 15 червня 2012 року № 16/12 вирішено видати позивачу державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,69 га, у тому числі: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по [ADDRESS]; 0,24 га для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою; 0,14 га та 0,06 га для ведення особистого селянського господарства в урочищах Хутір і Під річкою в с. Комарове Старовижівського району, однак позивачу державні акти не видавались. Рішеннями Солов'ївської сільської ради від 23 травня 2013 року № 24/3 та від 11 лютого 2014 року № 30/17 змінено розміри земельних ділянок з 0,25 га на 0,18 га, з 0,24 га на 0,31 га, загальну площу з 0,69 га на 0,60 га, а потім з 0,31 га на 0,22 га. Рішенням Соловївської сільської ради від 28 липня 2014 року № 33/9 вищевказані рішення № 16/12, № 24/3, № 30/17 були відмінені. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч.1 ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст.23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 ЗК України 1990 року зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі Декрет), на який посилалася сільська рада під час прийняття рішення від 14 жовтня 1993 року № 13/3 при передачі [PERSON] у приватну власність безоплатно земельних ділянок площею 0,69 га. Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, п.3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п.7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність; земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року № 6-31цс12, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Крім того, у рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 14 ст. 46, ч.ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України вказав, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (ст.3). Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин;між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Згідно з записами у земельно-кадастровій книзі по с.Комарове за батьком позивача рахується земельна ділянка площею 0,69 га, що співпадає з інформацією, наявною в погосподарській книзі /а.с.221/. Відповідно до вищевикладеного на момент відкриття спадщини батькові позивача належала земельна ділянка площею 0,69 га на праві власності, і позивач має право як його спадкоємець на земельну ділянку площею 0,69 га. Факт успадкування позивача після батька сторони не оспорюють, крім того, позивач є власником житлового будинку, що належав його батькові /а.с.22/. Таким чином Рішення № 24/3 і № 30/17, якими зменшено обсяг прав позивача, не ґрунтуються на законі. У подальшому вони були скасовані Рішенням № 33/9, яким також скасовано і Рішення №16/12, чим погіршено права позивача, що суперечить Рішенню Конституційного Суду від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009. З огляду на викладене, суд вважає за доцільне скасувати Рішення № 24/3, № 30/17, № 33/9, як такі, що порушують права позивача. Незважаючи на назву, зміст рішення Рішення №16/12 законним і вказане рішення є чинним, і крім того, сторонами не ставиться питання про його скасування. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що оскільки Рішення № 24/3, № 30/17 були скасовані сільською радою, то є нелогічним їх скасування судом не заслуговують на увагу, оскільки сторона самостійно обирає спосіб захисту порушеного права, крім того, вказаним Рішенням скасовано і Рішення № 16/12, чим порушено права позивача. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що дії сільської ради в частині скасування рішень відносно позивача не суперечать правовій позиції, викладеній в Рішенні Конституційного Суду від 16.04.2009 р., адже позивач не реалізував своїх суб'єктивних прав, а лише уклав договір із проектною організацією, не виготовивши правовстановлювального документа, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать Рішенню Конституційного Суду від 16.04.2009 р. Разом з тим інші позовні вимоги не підлягають задоволенню. Так, Рішенням № 31/2 (відповідачу в справі) [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,20 га по [ADDRESS] (в цій частині рішення сільської ради не оспорюється) та для ведення особистого селянського господарства площею 0,09 га біля житлового будинку. Позивач стверджує, що земельна ділянка площею 0,09 га, належить йому, і сільська рада не мала права надавати її [PERSON], крім того, оскільки ділянка площею 0,09 га знаходиться біля житлового будинку позивача, а не відповідача, тому вона не може бути надана саме для ведення особистого селянського господарства. Як пояснив сільський голова [PERSON], такий розмір ділянки визначено після проведення обміру і виходячи з площі, яка фактично є біля будинку [PERSON] і якою останній користується та користувались його батьки, зокрема площею 0,09 га. Відповідач успадкував після батька житловий будинок, тому має право на спадкування земельної ділянки, що належала його батькові /а.с.156,189/. Згідно з даними земельно-кадастрової книги батькові відповідача [PERSON] [PERSON] належала земельна ділянка площею 1,15 га /а.с.220/. Крім того, як встановлено з пояснень сторін, батькові відповідача належало два будинки. Згідно з даними Зошита інвентаризації з записами інвентаризації землі на початок приватизаційного процесу по Соловївській сільській раді на початок 1990 років, який вівся землевпорядником сільської ради /а.с.57-58/ біля одного будинку [PERSON] перебувала земельна ділянка - сад площею 0,09 га і 0,01 га /а.с.58/, біля іншого - також є сад площею 0,01 га, а разом площа саду становить 0,11 га, що співпадає з площею, зазначеною в земельно-кадастровій книзі /а.с.220/ За батьком позивача згідно з записами земельно-кадастрової книги /а.с.221/ і даними Зошита /а.с.59/ закріплено садок площею 0,07 га. Таким чином, суд приходить до висновку, що право на розроблення технічної документації із землеустрою на спірну земельну ділянку площею 0,09 га саме відповідачу надано правомірно, а тому підстав для скасування Рішення № 31/2 немає і в цій частині позовних вимог слід відмовити. Суд не приймає до уваги пояснення свідків як докази факту користування позивачем чи відповідачем спірною ділянкою, оскільки права приватної власності громадян на земельні ділянки посвідчуються відповідними документами, зокрема відповідними записами в земельно-кадастрових документах. Актом від 11.11.2014 р. погоджувальної комісії щодо встановлення меж суміжного землекористування земельними ділянками [PERSON] і [PERSON] /а.с.69/ визначено розмір ділянки відповідача [PERSON] 0,09 га та встановлено межові знаки. Вказаний акт затверджений Рішенням № 35/3 /а.с.47/. Позивач пояснив, що не підписав вказаний акт, оскільки йому не дали можливість поспілкуватись особисто з [PERSON] Таким чином доводи про складення акту за його відсутності і без його відома спростовані самим позивачем, причина, з якої позивач відмовився від підписання акта, не є поважною. Той факт, що відповідно до законодавства голова сільської ради не може бути членом постійно діючої комісії не спростовують висновку суду про правомірність передачі спірної земельної ділянки площею 0,09 га. відповідачу. Доводи позивача про те, що акт підписаний недієздатною особою [PERSON] і сусідкою [PERSON], яка самостійно не пересувається, не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] судом недієздатним не визнавався, а вказаний позивачем стан фізичного здоров'я [PERSON] не позбавляє її можливості підписати акт. Враховуючи наведені обставини, перешкод для затвердження акта від 11.11.2014 р. не було, а тому підстав для скасування Рішення № 35/3, яким затверджено акт немає, як немає також підстав для скасування Свідоцтва від 12.01.2015 р. про право власності відповідача не нерухоме майно - земельну ділянку, що знаходиться по [ADDRESS] площею 0,09 га. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати (ст.79 ЦПК України) складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (якими зокрема є витрати на правову допомогу). Враховуючи, що судом задоволено три позовних вимоги позивача із шести заявлених, і позивачу відмовлено в частині вимог до [PERSON], то відповідно до ст.88 ЦПК частину понесених позивачем витрат по сплаті судового збору в розмірі 730,80 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог слід стягнути з відповідача Солов'ївської сільської ради, а саме 365,40 грн. Представник відповідача [PERSON] покликається на те, що не підлягають компенсації понесені позивачем витрати на правову допомогу, оскільки адвокат [PERSON] діяв в справі як представник позивача за довіреністю, а не як фахівець в галузі права, адвокат, і суду надано розрахунок вартості юридичних послуг, а не розрахунок вартості правової допомоги. Вказані доводи не заслуговують на увагу, суперечать роз'ясненням, викладеним в п. 47, п.48 Постанови Пленуму ВСС від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно з якими витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Позивач поніс витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн. Зазначені витрати документально підтверджені та доведені, їх розмір відповідає межам встановленим згідно з додатком до Постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року /а.с.169-171,239/, а тому з відповідача Солов'ївської сільської ради на користь позивача слід стягнути половину вказаних витрат, а саме: 750 грн. Таким чином,всього на користь позивача слід стягнути 1115, 40 грн. судових витрат.

Outcome: partial