Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] (далі-позивач) звернувся до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення коштів. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 15 травня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального Округу Київської області Кузьміченко О.А., за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 560639,42 грн., що на час укладення договору еквівалентно сумі 19322,00 євро. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Договір позики є безпроцентним. Відповідач зобов'язався повернути грошові кошти в строк до 15.06.2017 року включно в розмірі 19322,00 євро за адресою: [ADDRESS]. 15.05.2017 року відповідач додатково від позивача отримав грошові кошти в розмірі 6700,00 грн., що підтверджується розпискою. Загальний розмір заборгованості відповідача станом на 18.09.2017 року складає - 657844,30 грн., з яких: 612873,65 - основний борг; 39878,76 - пеня; 4785,45 - 3% річних; 306,44 грн. - індекс інфляції. Відповідач свої зобов'язання не виконав, грошових коштів не повернув, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду. Тому позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 657844,30 грн., з яких: 612873,65 - основний борг; 39878,76 - пеня; 4785,45 - 3% річних; 306,44 грн. - індекс інфляції та судові витрати. Ухвалою від 20.10.2017 року відкрито провадження по справі. Ухвалою від 22.01.2018 року в справі призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін.25.04.2018 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно якого просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що частину боргу сплатив. Ухвалою від 18.05.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судове засідання відповідач не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, відповідно наданого відзиву просив відмовити у задоволенні позовних вимог, не надав доказів на підтвердження частини боргу. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, представника позивача, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 травня 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, що був посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального Округу Київської області Кузьміченко О.А., за умовами якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 560639,42 грн., що на час укладення договору еквівалентно сумі 19322,00 євро, факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноруч написаною позичальником в момент передачі йому суми позики, договір позики є безпроцентним, відповідач зобов'язався повернути грошові кошти в строк до 15.06.2017 року включно в розмірі 19322,00 євро за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, 14). 15.05.2017 року відповідач від позивача отримав грошові кошти в розмірі 6700,00 грн., що підтверджується розпискою (а.с. 13). Як зазначає позивач, відповідач свої зобов'язання не виконав, грошових коштів не повернув, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та в порядку встановлені договором. Судом об'єктивно встановлено, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, за якими відповідач набув безпідставно грошові кошти позивача, а останній мав їх повернути, проте, всупереч взятим на себе зобов'язанням по поверненню коштів відповідач їх належним чином не виконав, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем виникла прострочена заборгованість. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно п. 7 договору позики якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф у розмірі 3% річних від простроченої суми. Згідно із розрахунку, судом встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на 18.09.2017 року складає - 657844,30 грн., з яких: 612873,65 - основний борг; 39878,76 - пеня; 4785,45 - 3% річних; 306,44 грн. - індекс інфляції (а.с. 6). Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (Правова позиція Верховного суду України у справі за № 6-145цс14). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (Правова позиція ВСУ у справі за № 6-284цс17) В свою чергу ВСУ у цій постанові висловив позицію, що у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2. ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що позивачу було завдано збитки з вини відповідача, крім того, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач зобов'язання за договором позики від 15.05.2017 року та розпискою від 15.05.2017 року не виконав, тому повинен повернути позивачу борг з урахуванням пені та 3% річних, проте, вимога про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягає, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6575,37 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial