Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] установи виконання покарань № 1, [PERSON] Державної пенітенціарної служби у Вінницькій області, Державної пенітенціарної служби України, за участю третьої особи Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниця від 22.11.2009 року сина позивача [PERSON] було взято під варту. 27.02.2010 року [PERSON] знаходився в камері № 292 СІЗО № 1 і приблизно о 22 годині 30 хвилин йому були причинені тілесні ушкодження в вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку важкого ступеню, субрахноїдального крововиливу, саден та забоїв м»яких тканин в ділянці обличчя поверхневої ранив ділянці правої вушної раковини, які в своєму перебігу супроводжувались мозковою комою 1 ступеню на протязі 1 року 6 місяців, що належить до тяжких тілесних ушкоджень, які супроводжувались загрозливими для життя явищами. До отримання важкої черепно-мозкової травми [PERSON] не страждав на будь-яке психічне захворювання. На теперішній час син позивача страждає на стійкий психічний розлад недоумство у формі важкої деменції травматичного ґенезу ( повне руйнування кори головного мозку) та відповідно до акту № 229 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 14.06.2011 року проведеної у [PERSON] обласній психоневрологічній лікарні ім.. [PERSON]. Згідно висновку МСЕК ( акт № 320927 від 09.04.2010 року) [PERSON] встановлено пожиттєво перша «А» група інвалідності. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.11.2011 року [PERSON], [INFO], визнано недієздатним у зв'язку з заподіянням йому тілесних ушкоджень у [PERSON] установі виконання покарань №1, що призвело до невиліковної тяжкої хвороби. Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 27.01.12 року [PERSON] призначено опікуном [PERSON], яка є його дружиною. [PERSON] діє за дорученням [PERSON] Згідно висновку службового розслідування по факту нанесення тілесних ушкоджень ув»язненому [PERSON] від 16.03.2010 року, затвердженого Начальником УДДПВП у Вінницькій області, визнано оперативно-службову діяльність [PERSON] установи виконання покарань УДДПВП України у Вінницькій області такою, що не відповідає вимогам ст.. 2,5,7,8,10 та 21 Закону України « Про попереднє ув»язнення». На лікування [PERSON] сім»я витрачає кошти: так на придбання ліків витрачено більше 80\~000 гр-н , та ще оплачувалась робота масажиста, аналізи, МРТ, санаторно- курортне лікування, догляд спеціалістів, то що. Позивач визначила розмір матеріальних витрат близько 210\~000 гр-н та просила їх відшкодувати. Позивач посилалась на отримання моральної шкоди: у сина відібране здоров»я, свідоме відношення до життя, перенесені фізичні болі, душевні муки, отримане недієздатне життя, необхідність в постійному сторонньому догляді. Позивач просила відшкодувати моральну шкоду, стягнувши 210\~000 гр-н. В подальшому [PERSON] уточнила позовні вимоги, додатково вказала, що в зв»язк у з невиконанням посадовими особами Установи виконання покарань вимог чинного законодавства та відомчих нормативних актів у УВП №1 мали місце умови, які сприяли проникненню в охороняємі зони спиртних напоїв, вчинення бійок, фізичних розправ, нанесенню ув»язненим тілесних пошкоджень. Згідно постанови старшого слідчого прокуратури Вінницької області про порушення кримінальної справи від 13.05.2010 року зазначено, що зібрано достатньо доказів про наявність в діях службових осіб УВП «№ 1 ознако злочину. Відносно оперативного уповноваженого [PERSON] було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 365 ч.3 КК України. Незабезпечення адміністрацією УВП № 1 безпеки ув»язненому [PERSON], безконтрольність за станом оперативно-службової діяльності з боку [PERSON] державної пенітенціарної служби у Вінницькій області та Державної пенітенціарної служби України призвели до вчинення стосовно [PERSON] злочину. В зв»язку з причиненням матеріальної та моральної шкоди, [PERSON] просила стягнути з на користь [PERSON] в інтересах [PERSON] 310\~000 гр-н в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1190 000 гр-н в рахунок відшкодування моральної шкоди шляхом зобов»язання Державної казначейської служби списати вказані кошти зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного бюджету України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали уточнені позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в первісній позовній заяві та уточненій заяві до неї. Просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] державної пенітенціарної служби у Вінницькій області, державної пенітенціарної служби України [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладенні в запереченнях на позовну заяву, вказав, що позов є не обґрунтований та має певні протиріччя зі змістом чинного законодавства, що регулює даний вид правовідносин. Відповідач не заперечує того що, під час перебування [PERSON] у [PERSON] установі виконання покарань №1, 27.02.2010 року близько 22 години 30 хвилин до чергової частини установи надійшло повідомлення про конфлікт між засудженими, наслідком якого стали завдані [PERSON] тяжкі тілесні ушкодження. У зв'язку з вищезазначеними обставинами, 01.03.2010 року прокуратурою Вінницької області порушено кримінальну справу за ч.1 ст. 121 КК України. [PERSON] Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області, як суб'єкт владних повноважень, діє лише у спосіб, передбачений законом. Фінансування управління здійснюється виключно з державного бюджету, адже жодним нормативно-правовим документом не передбачено, що управління надає розмір та спосіб відшкодування майнової шкоди, завданої фізичним та юридичним особам, внаслідок тих чи інших дій. Нормами як діючого КПК України від 13.04.2012 року, так і КПК України від 28.12.1960 року, що діяв на момент завдання [PERSON] тілесних ушкоджень, передбачено спосіб захисту порушених прав, як пред'явлення цивільного позову до особи, яка скоїла злочин. Однак, доказів пред'явлення цивільного позову та доказів того, що не встановлено особу, яка завдала шкоду [PERSON] до матеріалів позовної заяви не додано. Отже, відсутні підстави застосовувати загальне правило відшкодування шкоди державою.Пр5дставник вказав, що саме держава, а не орган держаної влади відшкодовує шкоду у передбачених законом випадках. Покладення такого зобов'язання на державу зумовлюється спрямованістю її діяльності на захист прав і свобод людини, на його гарантування. Держава не змогла належним чином забезпечити правопорядок. Це спричинило завдання шкоди, за яку немає кому нести відповідальність. Тоді держава повинна відповісти за невиконання свого головного обов'язку, передбаченого ст. З Конституції України. У разі відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок злочину, державою, остання має право зворотної вимоги до особи, винної у вчиненні злочину, однак лише у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину відповідно ч.2 ст. 1191 ЦК України. Чинне законодавство передбачає, що у випадку доведення вини у діянні органом державної влади шкоди, її відшкодовує держава, однак в своїй позовній заяві позивач просить стягнути завдану шкоду саме з управління, що суперечить нормам закону. Крім того, подія, яка мала місце 27.02.2010 року, розпочалася у [PERSON] установі виконання покарань №1. З метою з'ясування об'єктивних причин, які сприяли виникненню надзвичайної події, проведено внутрішнє службове розслідування за наслідками якого посадові особи, що допустили порушення службової дисципліни та здійснили прорахунки у службовій діяльності, були притягнуті до суворої дисциплінарної відповідальності. Крім того правоохоронні органи відкрили ряд кримінальних справ, як на посадових осіб, що забезпечували охорону та ізоляцію засуджених так і на осіб, які фактично завдавали тілесних ушкоджень. Однак, залишається незрозумілим з яких підстав виходила позивач, коли визначала в якості відповідача управління Державної пенітенціарної служби України у Вінницькій області. Що стосується висновку службового розслідування, то він лише підтверджує підстави застосування дисциплінарних стягнень на посадових осіб, даний документ жодним чином не засвідчує чиюсь вину у вчинені злочину та не визначає розмір та ступінь завданої шкоди, оскільки це є компетенцією слідчих та судових органів. На підставі вищевикладеного представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] УВП № 1 [PERSON] підтримала позицію [PERSON] Представник 3-ї особи Державної казначейської служби України до суду не з»яився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 07.11.2011 року [PERSON], [INFO], визнано недієздатним, після важкої черепно-мозкової травми, отриманої 27.02.2010 року (а.с. 3 т.1). Згідно акту № 229 амбулаторної судово-медичної експертизи від 14.06.2011 року, проведеної [PERSON] обласною психоневрологірною лікарнею ім. акад. [PERSON], [PERSON] страждає на хронічний стійкий психічний розлад недоумство у формі важкої дименсії травматичного генезу. Хронічний стійкий психічний розлад у [PERSON] викликаний отриманою ним 27.02.2010 року черепно-мозковою травмою (а.с. 4-9 т.1). Відповідно до висновку службового розслідування по факту нанесення тілесних ушкоджень увязненому [PERSON] від 16.03.2010 року, визнано оперативно-службову діяльність [PERSON] установи виконання покарань УДДПВП України у Вінницькій області № 1 такою, що не відповідає вимогам ст. ст. 2, 5, 7, 8, 10, 21, Закону України «Про попереднє увязнення», та притягнуто винних осіб до дисциплінарної відповідальності (а.с. 15-20 т.1). Висновком експерта № 546 [PERSON] обласного бюро судово-медичної експертизи, встановлено, що згідно наданих медичних документів, у [PERSON] під час стаціонарного лікування у МКЛ ШМД м. Вінниці були виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми забою головного мозку важкого ступеню, субарахноїдального крововиливу, саден та забоїв мязових тканин в ділянці обличчя, поверхневої рани в ділянці правої вушної раковини що у своєму перебігу супроводжувалась мозковою комою 1-го ступеня. Вказані ушкодження у [PERSON] виникли від дії тупого твердого предмета (предметів), по давності утворення можуть відповідати терміну вказаному у постанові про призначення експертизи 27.02.2010 року, належить до тяжкого тілесного ушкодження, що супроводжувалися загрозливими для життя явищами (а.с. 22-23 т.1). Відповідно до акта огляду МСЕК № 289166 від 19.04.2012 року, [PERSON] встановлена перша «А» група інвалідності, потребує постійного стороннього догляду (а.с. 24 т.1). Згідно ст. 27 Конституції України, кожна людина має невідємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обовязок держави захищати життя людини. Статтею 28 Конститукції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Згідно ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України та в Законі України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду від 1 грудня 1994 р., ст. 443 ЦК України 1963 р., статтях 1167, 1176 ЦК України 2003 р. Відповідно до ст.1 Закону України №3352-ХII від 30.06.1993 р, „Про попереднє увязнення, - Тримання осіб, узятих під варту, здійснюється на принципах неухильного дотримання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження із заарештованими . Згідно із ст. 5 ЗУ «Про попереднє ув'язнення», забезпечення порядку тримання під вартою осіб у місцях попереднього ув'язнення покладається на адміністрацію місць попереднього ув'язнення, яка діє відповідно до цього Закону та інших актів законодавства. Відповідно до ст. 7 вказаного Закону, основними вимогами режиму в місцях попереднього ув'язнення є ізоляція осіб, взятих під варту, постійний нагляд за ними і роздільне тримання їх у порядку, передбаченому статтею 8 цього Закону. Згідно ст. 21 працівники місць попереднього ув'язнення в межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймають рішення і несуть за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність, у тому числі за невиконання або неналежне виконання обов'язків,передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, порушення прав осіб, взятих під варту. Адміністрація місць попереднього ув'язнення зобов'язана: забезпечити належну охорону та режим тримання осіб, взятих під варту. Відповідно до ст.2 ЗУ №565- ХII від 20.12.1990 р. «Про міліцію», - міліція відповідно до своїх завдань зобовязана: 1) забезпечувати безпеку громадян; 20) охороняти, конвоювати, містити затриманих і узятих під варту осіб. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про Державну кримінальну-виконавчу службу України» від 23.06.2005 року, посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів зобов'язані: забезпечувати дотримання прав людини і громадянина, реалізацію законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань; забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і на прилеглих до них територіях та вимагати від засуджених і осіб, узятих під варту, інших осіб виконання ними обов'язків, установлених законом; забезпечувати безпеку засуджених і осіб, узятих під варту, персоналу і громадян, утримуються в різних закладах або в різних частинах одного й того ж закладу, з урахуванням їхньої статі, віку, попередньої судимості, юридичних причин їх ув'язнення та нормативно визначеного характеру поводження з ними. Згідно висновку службового розслідування по факту нанесення тілесних ушкоджень ув»язненому [PERSON] від 16.03.2010 року , затвердженого Начальником УДДПВП у Вінницькій області, визнано оперативно-службову діяльність [PERSON] установи виконання покарань УДДПВП України у Вінницькій області такою, що не відповідає вимогам ст.. 2,5,7,8,10 та 21 Закону України « Про попереднє ув»язнення». В порушення вимог національного законодавства та міжнародних норм і стандартів посадові особи УВП №1 усвідомлюючи, що це може призвести до тяжких наслідків, з камери засуджених, яким призначено відбування покарання у колонії максимального рівня безпеки в приміщеннях камерного типу в умовах суворої ізоляції, незаконно перемістили до камери, де трималися слідчо-заарештовані [PERSON] та [PERSON] При цьому переміщення ув'язнених з однієї камери в іншу було здійснено в порушення порядку, встановленого відомчими інструкціями та правилами, що підтверджується висновком службового розслідування по факту нанесення тілесних ушкоджень увязненому [PERSON] від 16.03.2010 року. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України шкода, заподіяна незаконними діями або бездіяльністю органом державної влади, органом влади АРК або органом місцевого самоврядування, або їх посадовців при здійснення ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від провини цих органів, незалежно від провини їх посадовців. В порушення вимог національного законодавства та міжнародних норм і стандартів посадові особи УВП №1 усвідомлюючи, що це може призвести до тяжких наслідків, з камери засуджених, яким призначено відбування покарання у колонії максимального рівня безпеки в приміщеннях камерного типу в умовах суворої ізоляції, незаконно перемістили до камери, де трималися слідчо-заарештовані [PERSON] та [PERSON] При цьому переміщення ув'язнених з однієї камери в іншу було здійснено в порушення порядку, встановленого відомчими інструкціями та правилами, що підтверджується висновком службового розслідування по факту нанесення тілесних ушкоджень увязненому [PERSON] від 16.03.2010 року. Відповідно до Правил утримання осіб, узятих під варту, і засуджених у слідчих закладах Державного департаменту України з питань виконання покарань, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань 20 вересня 2000 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 жовтня 2000 р. за №751/4972, щодо тих хто утримуються у слідчих ізоляторах, адміністрація слідчих ізоляторів забезпечує: охорону і утримання взятих під варту осіб і виконання вироків. які набрали законної сили, ухвал та постанов суду; створення належних умов медичного обслуговування (пункт 1.5.4.). Отже суд вбачає в діях відповідачів не виконання вимог законодавства щодо утримання ув»язнених , забезпечення їм належної охорони, режиму утримання що о [PERSON] установи виконання покарань № 1. Відповідно до п. 3 Положення про Державний департамент України з питань виконання покарань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 червня 2009 р. N 587,Виходячи з організації та діяльності органів і установ виконання покарань, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України ( 1129-15 ), Законом України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" ( 2713-15 ) (далі - Закон), іншими законодавчими актами, основними завданнями Департаменту є: 1) розроблення: пропозицій щодо формування та реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань; рекомендацій щодо організації тримання осіб, узятих під варту; 2) забезпечення дотримання посадовими та службовими особами органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів: прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізації законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту; вимог законодавства в органах і установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, запобігання вчиненню злочинів і дисциплінарних проступків засудженими і особами, узятими під варту, та щодо них, їх припинення; виявлення і розкриття злочинів, учинених в органах і установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, проведення дізнання у справах про такі злочини, провадження оперативно-розшукової діяльності; 3) спрямування, координація та здійснення контролю за діяльністю органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів; 4) налагодження відповідно до законодавства міжнародного співробітництва з питань, що належать до його компетенції. Отже [PERSON] державної пенітенціарної служби України в Вінницькій області та Державна пенітенціарна служба України не забезпечили дотримання посадовими та службовими особами органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів: прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізації законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту. Відповідно, до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Конституцією України зокрема ст. 56 гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд критично відноситься до розписок [PERSON] про отримання коштів у інших осіб у борг ( на а.с. 10 -12 т.1) як до неналежних доказів підтвердження витрат на лікування [PERSON] Суд критично відноситься до копій квитанцій про придбання ліків ( на а.с. 25- 33 т.1) як до недостовірних доказів. Суд критично відноситься до відповідей на запит адвоката [PERSON] про вартість лікування [PERSON] ( на а.с. 39 т.2, довідки про вартість послуг клубу спортивного центру «Флексор» ( на а.с. 41 т.2) як д недостовірних доказів, оскільки вказані документи не свідчать про оплату наданих послуг. Суд критично відноситься до платіжного доручення № 42 від 20.01.2016 року про орендну плату нежитлового приміщення ( на а.с. 46 т.2) як до неналежного доказу, оскільки відсутні документи про оренду в зв»язку з наданням лікування [PERSON] Враховуючи листи призначення ліків ( на а.с. 25-33 т.1, довідки міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги ( на а.с. 42 з додатком на а.а. 43- 45 т.2) суд не приймає частину квитанцій про придбання ліків ( на а.с. 84- 97 т.2) через відсутність призначень, при цьому суд повність приймає квитанції про купівлю засобів догляду, гігієни, мінеральної води, тощо. Вивчивши надані докази, суд вважає доведеним витрати на придбання ліків, засобів догляду, обстеження, санаторного лікування на суму 27\~173 гр-ні 44 коп. Отже суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 27173 гр-ні 44 коп. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В той же час, ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (ч.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що протиправними діями відповідачів [PERSON] заподіяно тяжкі тілесні ушкодження які супроводжувались небезпечними для життя явищами, що свою чергу завдало йому, його дружині [PERSON], членам його сім'ї, а також його матері [PERSON] важких душевних страждань, а саме: неспроможність [PERSON] самостійно себе обслуговувати, відібране здоровя, важкі наслідки, фізичні болі та страждання, каліцтво, душевні муки та страждання психічними розладами, пари цьому як докази суд приймає довідки про стан здоров»я [PERSON], витяги з історій хвороби про перебування на стаціонарному лікуванні, результати досліджень. З врахуванням обставин по справі та,

Outcome: partial