Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-22 00:00:00

Представник [PERSON], в інтересах [PERSON], звернувся із позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно [PERSON], [INFO], та змінити розмір стягуваних аліментів, в обґрунтування якого посилається на те, що 02.03.2013 року між сторонами - [PERSON] і [PERSON] - Тарасівською сільською радою Бобринецького району Кіровоградської області було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу позивачка з відповідачем мають спільну малолітню доньку [PERSON], [INFO]. Після народження дитини позивачка з відповідачем [PERSON] проживали біля її батьків в с. Червонопілля Бобринецького району Кіровоградської області. З причини неможливості сумісного проживання та різних поглядів на сімейні стосунки фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені у лютому 2015 року. 06.02.2015 року відповідач забрав свої речі і переїхав до своїх батьків у с.Першотравенка Компаніївського району Кіровоградської області. 20.03.2015 року рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини заробітку. Донька [PERSON] залишилася проживати разом з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Після розірвання шлюбу з [PERSON] позивачка створила нову сім'ю і 16.06.2015 року зареєструвала шлюб з [PERSON]. За весь час з часу припинення фактичних шлюбних відносин у лютому 2015 року і до моменту подачі позову відповідач безпідставно не цікавиться життям власної доньки. Весь цей час вихованням доньки [PERSON] займалася позивачка та її чоловік [PERSON]. Відповідач не надає будь-якої допомоги по утриманню доньки. Відповідно до довідки №204, виданої 03.05.2017 року Компаніївським районним відділом Державної виконавчої служби позивачка не отримувала аліменти від відповідача у період з 18.02.2015 року по 30.04.2017 року. Також відповідач не приймав будь-якої участі у вихованні та розвитку дитини, тобто батьком рахувався тільки формально. Батьком для [PERSON], в повноцінному розумінні цього слова, став нинішній чоловік позивачки [PERSON], який піклується та виховує дитину як свою власну. Таким чином, протягом 2015-2017 років відповідач, як батько, без будь-якої поважної причини допустив умисну винну бездіяльність по виконанню своїх батьківських обов'язків стосовно власної малолітньої доньки [PERSON], безпричинно та протягом тривалого часу самоусунувся від виховання та матеріального забезпечення дитини, її життям не цікавиться, не спілкується з нею, не піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний і навчальний розвиток, що в свою чергу свідчить про свідоме та винне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків протягом тривалого часу. Будь-яких дій, щодо виховання та навчання дитини, забезпечення її розвитку відповідач протягом останніх років не вчинив. Позбавлення відповідача батьківських прав має для позивачки та малолітньої доньки [PERSON] важливе значення, оскільки чоловік позивачки [PERSON], якого [PERSON] вважає своїм батьком, бажає її усиновити. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.03.2015 року було стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини заробітку. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, тому позивачка, враховуючи вищевикладене та користуючись своїм правом, просить суд змінити розмір стягуваних з відповідача [PERSON] аліментів в частці на тверду грошову суму, а саме 1000 грн. щомісячно на утримання доньки [PERSON]. Позивач [PERSON] і її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заві, позивач підтвердила факт невиконання відповідачем своїх батьківських прав стосовно малолітньої доньки протягом тривалого асу, запевнила суд в тому, що вона не чинить йому перешкод у спілкуванні з дитиною, відповідач добровільно самоусунувся від виховання дитини, не цікавиться її життям і не проявляє інтересу до неї, просить задовольнити позов у повному обсязі. В подальші судові засіданні сторона позивача не з'явилась, представник [PERSON] подав письмову заву про судовий розгляд у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] позов заперечила внаслідок його безпідставності, відповідач заявив зустрічний позов про зміну способу стягуваних аліментів, в обґрунтування якого вказує на те, що він та відповідачка, з 02 березня 2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, 20 березня 2015 року наш шлюб було розірвано на підставі рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області. У шлюбі відповідачка [INFO] народила доньку [PERSON], запис про батька дитини вчинено відповідно до ст.122 СК України. В актовому записі про народження №4 від 18 вересня 2013 року батьком дитини [PERSON] вказано [PERSON]. За рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20 березня 2015 року з нього на користь [PERSON] - нині [PERSON] - на утримання дитини [PERSON] стягнуті аліменти в розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до виповнення повноліття дитини, тобто до 13.09.2031 року. На час ухвалення цього рішення про стягнення аліментів він мав постійний дохід у вигляді допомоги по безробіттю, яку отримував по 08.07.2015 року, що підтверджується записами №№3,4 у його трудовій книжці. На даний час він не має роботи та постійного доходу, перебуває на утриманні своїх батьків, не має нерухомого майна, від користування яким міг би отримувати дохід. Він проживає один. Викладене підтверджується довідкою Першотравенської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області від 28.09.2017 року №132. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом». Таким чином, вважає, що він має право на звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів, змінивши спосіб їх стягнення - з частки від заробітку (доходу) платника аліментів на стягнення аліментів у твердій грошовій формі і вважає, що розмір аліментів, які він може сплачувати на утримання доньки [PERSON], може бути визначений у твердій грошовій сумі по 400 гривень щомісяця, з індексацією відповідно до закону. На підставі досліджених письмових доказів судом встановлені наступні обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.9), рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.03.2015 року шлюб між сторонами розірвано, й з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини на користь позивачки [PERSON] в розмірі ? частини від усіх видів його доходів, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину до досягнення дитиною повноліття (а.с.10). Згідно довідки Компаніївського РВ ДВС від 03.05.2017 року, позивачка не отримувала аліменти від відповідача з моменту призначення їх виплати до 30.04.2017 року, тобто станом на видачу довідки (а.с.11). Із 16.06.2015 року позивачка уклала новий шлюб із [PERSON] (а.с.12). Згідно відомостей РС УДМС, останнє місце реєстрації відповідача [PERSON] є [ADDRESS], знятий з обліку 22.02.2014 року, станом на 25.10.2017 року [PERSON] на території Першотравенської сільської ради Компанїівського району не проживає (а.с.26,41). На території Першотравенської сільської ради Компаніївського району належні [PERSON] майно та земельні ділянки відсутні (а.с.67). Останнє офіційне місце праці відповідача [PERSON], згідно записів у трудовій книжці - ПП «Гуард Україна» (а.с.68). Із 04.02.2014 року [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.73). Згідно довідки ДВС, позивач [PERSON] в період з листопада 2017 року по квітень 2018 року аліментів від відповідача [PERSON] не отримувала (а.с.82). Згідно наданого суду висновку від 19.06.2018 року, комісія з питань захисту дітей виконкому Новоукраїнської міської ради вважає доцільним позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно дитини [PERSON], оскільки викладена інформація щодо ухилення [PERSON] від належного виконання батьківських обов'язків повністю підтвердилась. Згідно заяви від 18.06.2018 року, [PERSON] звернувся до служби у справах дітей виконкому Новоукраїнської міської ради про визначення йому часу спілкування із дитиною [PERSON] (відмітка про прийняття зави уповноваженою особою - відсутня). Вирішуючи заявлений позов, суд виходить із наступного. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованою Верховною Радою України 28.08.1991 р., що набрала чинності для України 27.09.1991 р., визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно із частиною 8 статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Вимогами п.2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Згідно з п.п. 15,16 Постанови ПВСУ №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 2 та 3 статті 27 Конвенції передбачено, що батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону (ст.12 вказаного Закону). Згідно із ч.1 ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як роз'яснено у п.4 постанови ПВСУ №3 від 30 березня 2007 ч «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. Судом встановлено, що сторони розірвали зареєстрований між ними шлюб й проживають окремо, дитина проживає із позивакою, відповідач зобов'язаний за рішенням суду сплачувати на неї аліменти у розмірі ? частини від усіх його доходів, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, відповідачем не надано суду доказів про сплату ним аліментів на дитину. Таким чином, суд приходить до переконання, що відповідач ухиляється від сплати присуджених судом аліментів. Несплата аліментів батьком не є доказом ухилення від участі у вихованні дитини і підставою для позбавлення батьківських прав на підставі ст.164 СК України (ВССУ від 01 листопада 2017 р. у справі №299/3019/16-ц). Крім цього, суду не надано докази того, що орган опіки та піклування до винесення відповідного висновку про доцільність позбавлення батьківських прав попереджав відповідача про необхідність зміни своєї поведінки та ставлення до дитини. Позбавлення батьківських прав є передчасним без відповідного висновок виконкому та попередження батька про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01 листопада 2017 р.) Зокрема суд касаційної інстанції підкреслив наступне. При позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов'язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність зміни ставлення до дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, тому важливе значення має висновок виконкому органу місцевого самоврядування про доцільність або передчасність застосування такого заходу. Слід також звернути увагу на те, створюються перешкоди для спілкування батька із дитиною з боку особи, з якою дитина проживає (в даному випадку дід та баба). Сам факт оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному та касаційному порядку свідчить про наявність бажання у батька приймати учать у вихованні дитини. Як вбачається із поданої відповідачем зави від 18.06.2018 року, навіть і без відмітки її прийняття уповноваженою особою, останнім виявлено бажання спілкуватися із дитиною, й це питання поставлено на вирішенням органу опіки та піклування, що спростовує факт заявленої позивакою свідомої байдужості відповідача до своєї дитини. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачів батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 ЗУ «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідачів на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1,9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідачів, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачу, як батькові малолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови ПВСУ від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов'язків» вичерпуються наведеним вище переліком і не підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Наведені обставини в своїй сукупності, на думку суду, не можуть свідчити про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків. При цьому, в даній конкретній ситуації судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України»). У зв'язку із вищенаведеним, суд не вбачає підстав для застосування крайнього заходу як позбавлення батьківських прав і вважає заявлений позов в цій частині безпідставним і передчасним. Вирішуючи заявлений первісний позов в частині зміни розміру стягуваних аліментів та зустрічний позов про зміну способу стягнення аліментів, суд виходить із наступного. За змістом ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.3 ст.181 СК України). Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.ч. 1,2 ст.184 СК України). Відповідно до ст.192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно правової позиції ВСУ від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 визначено, що "з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки)". Отже, зважаючи, що на даний час відсутні відомості про отримання відповідачем постійного доходу, що свідчить про наявність у нього непостійних нерегулярних доходів, вказані обставини дають суду право змінити визначений судом розмір аліментів, змінивши спосіб їх присудження, та стягувати аліменти не у частці від заробітку (доходу), а у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., із індексацією цієї суми, у відповідності до закону. Враховуючи існуючий на день розгляду справи розмір прожиткового мінімуму на дитину до 6 років - 1492 грн. (з 01 січня по 30 червня), 1559 грн. (з 01 липня по 30 листопада), 1626 грн. (з 01 грудня), запропонований позивачем розмір стягуваних аліментів у твердій грошовій сумі відповідатиме інтересам дитини та не суперечитиме закону, а також не буде надто обтяжливим для відповідача. При цьому, суд критично оцінює твердження відповідача про відсутність у нього власних доходів та перебування на утриманні своїх батьків, відповідач, навіть маючи офіційні доходи не сплачував аліменти на утримання своєї дитини, що свідчить про його ухилення від надання матеріального забезпечення своїй дитині. Враховуючи вищенаведене, під час вирішення заявленого позову, суд надає перевагу інтересам малолітній дитині, як особі, яка в силу свого віку та розвитку, неспроможна самостійно подбати про себе, перед інтересами відповідача, хоч і такого який тимчасово не має офіційних доходів, проте являється працездатним, не є особою з інвалідністю, а тому в силу закону та основ суспільної моралі повинен вживати усіх можливих заходів до пошуку засобів існування як для себе, так і для своєї малолітньої дитини. Застосований судом підхід не означає дискримінаційного ставлення до відповідача, а забезпечить належний і справедливий захист прав та інтересів дитини, гарантований вимогами національного та міжнародного права. За таких обставин первісний позов у частині зміни розміру стягуваних аліментів підлягає повному задоволенню, а зустрічний позов - частковому задоволенню в частині зміни способу стягнення аліментів. Згідно ст.141 ЦПК України, суд стягує із відповідача в дохід держави судовий збір за подання первісного позову в частині зміни розміру стягуваних аліментів, від сплати яких позивач була звільнена, судовий збір за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав залишає за позивачкою, оскільки у цій частині позов відхилено, а також стягує з відповідача в дохід держави судовий збір за зустрічний позов про зміну способу стягуваних аліментів, оскільки за поданий позов відповідачем судовий збір не сплачено і зустрічний позов задоволено частково.

Outcome: partial