Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем вони проживають в зареєстрованому шлюбі з 13 червня 2015 року, про що зроблено актовий запис №106 у відділі ДРАЦСу Хустського РУЮ. Від шлюбу у них народилася одна дитина син [PERSON], [INFO] Причиною розірвання шлюбу позивачка вважає те, що у них різні характери, погляди на життя, шлюб і сім'ю. Між ними відсутнє взаєморозуміння, шлюб носить формальний характер та не виконує свого прямого призначення. На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. Позивачка вважає, що подальше сімейне життя між ними неможливе та просила шлюб між ними розірвати. Крім того, відповідач повністю усунувся від матеріального утримання їх неповнолітнього сина, а сама вона не в змозі забезпечити йому достатній рівень для нормального проживання та розвитку. Просила суд шлюб укладений між нею та відповідачем розірвати, визначити місце проживання сина разом з нею та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі по 2000 грн. до досягнення ним повнолітнього віку. До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення документів на виїзд дітей за кордон без супроводу матері в якому просив суд надати йому дозвіл на виготовлення та отримання віз, дозвіл на перетин державного кордону України без згоди матері дітей: [PERSON], [INFO] та сина [PERSON] [PERSON] Івановича, [INFO] Ухвалою Хустського районного суду зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині надання дозволу на виготовлення документів на виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] залишено без розгляду за заявою позивача. Позивачка за первісним позовом [PERSON] подала до суду заяву в якій просила продовжити розгляд справи без її участі та без участі її представника, позовні вимоги підтримала повністю та просила шлюб між нею та відповідачем розірвати, прізвище після розірвання шлюбу залишити «Гангур», визначити місце проживання неповнолітнього сина разом з нею, стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі по 2000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття. Зустрічний позов визнала частково, а саме не заперечила щодо надання дозволу відповідачу на виготовлення проїзних документів для виїзду неповнолітнього сина за кордон строком на 5 років. Відповідач за первісним позовом [PERSON] подав до суду заяву в якій просив продовжити розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом з позивачкою не заперечив. Позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнав в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зустрічний позов в частині надання дозволу на виготовлення документів на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] [PERSON] Івановича, [INFO] підтримав та просив його задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вимоги ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та інші обставини життя подружжя. Частиною 2 вказаної норми передбачено постановлення судом рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Оскільки під час розгляду справи відповідач за первісним позовом визнав позов у частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] разом з матірю і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у частині цих позовних вимог. Беручи до уваги вище наведене, а також те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати та визначити місце проживання неповнолітнього сина сторін разом з позивачкою. Також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання неповнолітнього сина слід задоволити частково, виходячи з наступного. В судовому засіданні судом встановлено, що сторони уклали шлюб 13.06.2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Хустського районного управління юстиції в З/о за а/з № 106 ( а.с. 7). Від спільного проживання у них народилася одна дитина син [PERSON] [INFO], яка проживає з позивачкою (а.с. 8). З матеріалів справи встановлено, що відповідач офіційно не працює, та отримує мінливий дохід, а тому на думку суду питання про розмір аліментів, що повинні стягуватися з відповідача слід вирішувати на підстав ст. 184 СК України, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до статей 3,27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обовязків. Такий обовязок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2018 рік» визначено прожитковий мінімум на одну особу - дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Відповідно до Закону України від 17.05.2017 року № 2037-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів": п. 2 статті 182 СК України було викладено у наступній редакції «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач не надає коштів на утримання дитини, враховуючи матеріальне становище дитини, яка потребує значних коштів на забезпечення її всім необхідним та для належного її розвитку, стан здоровя та матеріальне становище відповідача, який є працездатний, та відсутність відомостей про реальні доходи відповідача, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід щомісячно стягувати на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньго сина [PERSON] в сумі по 1300 (одна тисяча триста) гривень щомісячно, до досягнення дитиною повнолітнього віку. Також під час розгляду справи судом не встановлено яких-небудь обмежень для реалізації права позивача за зустрічним позовом щодо виїзду за кордон зі своїми неповнолітнім сином. Дані правовідносини регулюються Законом України „Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України. У відповідності до ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Крім цього, згідно ст.4 Закону України „ Про порядок виїзду та вїзду в Україну громадян України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З врахуванням обставин справи та встановлених доказів, а також враховуючи інтереси неповнолітньої дитини сторін, забезпечення умов її виховання, утримання та нормального розвитку в умовах сімї, а також те, що відповідачка за зустрічним позовом не заперечила щодо задоволення зустрічних позовних вимог в частині виготовлення проїзних документів та виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON] в супроводі батька протягом 5 років, суд вважає зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та доведеними в судовому засіданні, а тому зустрічні позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Згідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору. У зв'язку з чим, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 640 гривень.

Outcome: partial