Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути на її користь з ВАТ НАСК «Оранта» суму матеріальної шкоди в розмірі 13 214,95 грн., суму пені - 6520,91 грн., суму інфляційних втрат - 1929,40 грн., суму 3 % річних - 1296,88 грн., а всього 22962,14 грн. Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що 26 жовтня 2009 року на спуску вул. Весніна в Київському районі м. Харкова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю її автомобіля марки «Мітсубісі Кольт» [NUMBER] та автомобіля марки «Кіа» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] Винним у скоєнні дружньо-транспортної пригоди було визнано водія [PERSON], що підтверджується постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль позивача. Згідно зі звітом незалежного товарознавчого дослідження № 1042/11 було визначено, що вартість транспортного засобу марки «Мітсубісі Кольт» д.н.з. [NUMBER] на момент настання дорожньо-транспортної пригоди становила 101 743,02 грн. Вказаний автомобіль на підставі договору добровільного страхування застрахований у ВАТ СК «ПЗУ Україна», відповідно до умов якого їй було виплачено страхове відшкодування в розмірі 50 808,07 грн. Крім того, вона реалізувала залишки автомобіля, вартість яких становила 37 210,00 грн., тобто залишилось не відшкодованим 13 214,95 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність автомобіля «Кіа» д.н.з. [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] застрахована в ВАТ НАСК «Оранта», а тому позивачка просила стягнути саме з неї суму не відшкодованої матеріальної шкоди з урахуванням пені, інфляційних втрат та 3% річних. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 липня 2013 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 жовтня 2013 року позов задоволено. Стягнуто з ВАТ «НАСК «Оранта» на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 16 710,74 грн. з урахуванням пені, інфляційних втрат та 3 % річних. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.05.2014 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 03.07.2013 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23.10.2013 року було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. 13.08.2014 року представник позивача надав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив суд стягнути з ВАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь позивача суму матеріальної шкоди в розмірі 13214,95 грн., суму пені за період з 23.04.2011 року по 13.08.2014 року в розмірі 6520 грн. 91 коп., суму інфляційних витрат за період з травня 2011 року по червень 2014 року в розмірі 1929 грн. 40 коп., суму 3% річних за 1 рік в розмірі 1296 грн. 88 коп. Також просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму франшизи в розмірі 510 грн. та стягнути з відповідачів понесені витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування уточнених позовних вимог вказував, що преамбулою Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Зазначав, що висновок суду касаційної інстанції в ухвалі суду від 21.05.2014 року про те, що ВАТ «НАСК «ОРАНТА» виконало свої зобов'язання, виплативши на користь ПАТ «СК «ПЗУ України» 24990 грн. в повній мірі не відповідає нормам п. 36.4 ст.36 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки посилаючись на цю норму, на його думку суду необхідно встановити чи погодило ВАТ «НАСК «ОРАНТА» виплату страхового відшкодування на користь ПАТ «СК «ПЗУ України» з потерпілою [PERSON] При цьому вказував, що у випадку відсутності такого погодження, виплата страхового відшкодування на користь ПАТ «СК «ПЗУ України» є незаконним. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.28). Представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 12.03.2012 року (Т.1 а.с.168) підтримав уточнені позовні вимоги у повному обсязі, надав пояснення на підтвердження позовних вимог, які співпадають з викладеними в уточненому позові. Представник відповідача ВАТ «НАСК «ОРАНТА» [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 22.10.2013 року (Т.2 а.с.12) у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з ВАТ «НАСК «ОРАНТА» суми страхового відшкодування, нарахованої пені, 3 % річних та інфляційних витрат, посилаючись при цьому на те, що ВАТ «НАСК «ОРАНТА», здійснивши виплату страхового відшкодування в розмірі 24990 грн. на користь ПАТ СК «ПЗУ України», що є лімітом за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним з відповідачем [PERSON], виконало у повному обсязі свої договірні зобов'язання перед страхувальником, а тому різницю суми, яка вираховується між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, у відповідності до ст. 1194 ЦК України повинен відшкодувати саме [PERSON], як винуватець дорожньо-транспортної пригоди. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи, причину неявки суду не повідомив, клопотань та заяв про відкладення слухання справи не надав. Представник третьої особи ПАТ СК «ПЗУ України» в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи (а.с.29), причину неявки суду не повідомив, клопотань та заяв про відкладення слухання справи не надав. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача ВАТ «НАСК «ОРАНТА», дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Правовідносини в сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, 26 жовтня 2009 року на спуску Весніна в Київському районі м. Харкова сталася дорожньо-транспортна пригода за участю її автомобіля марки «Мітсубісі Кольт» д.н.з. [NUMBER] та автомобіля марки «Кіа» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] Відповідно до постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2009 року винним у скоєнні дружньо-транспортної пригоди було визнано [PERSON].( Т.1 а.с.6). Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ВАТ НАСК «Оранта» відповідно до полісу № ВС/6064640 від 06 серпня 2009 року (Т.1 а.с.48). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, автомобіль позивача [PERSON] було застраховано відповідно до договору добровільного страхування наземних транспортних засобів ВАТ СК «ПЗУ Україна» від 07 серпня 2009 року (Т.1 а.с.7-14). Згідно Звіту про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу № 1042 від 09 листопада 2009 року матеріальна шкода складає 101743,02 грн. (Т.1 а.с.35-40). Відповідно до умов договору добровільного страхування від 07 серпня 2009 року ВАТ СК «ПЗУ Україна» було виплачено [PERSON] сума страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту пропорційності (0,85) та з вирахуванням франшизи (4300 грн.) в розмірі 50 808,77 грн. (Т.1 а.с.43). Крім того, як вбачається з позову [PERSON] були реалізовані залишки транспортного засобу на загальну суму 37 210,00 грн. (Т.1 а.с.44). Отже, сума матеріальних збитків, які залишились не відшкодованими [PERSON] становить 13 214,95 грн. Судом встановлено, що 23.03.2011 року [PERSON] звернулась із заявою про страхове відшкодування до ВАТ «НАСК «ОРАНТА», яку останні отримали, проте виплату не здійснили, про що вказали у своїй письмовій відповіді від 16.02.2012 року №09-02-11/3949, надісланої на ім'я позивача, посилаючись при цьому, що виплату страхового відшкодування буде здійснено на рахунок ПрАТ СК «ПЗУ Україна» згідно страхового акту № ОЦВ-11-7945-08/1 у розмірі 24990 грн. (Т.1 а.с.53). Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2011 року ВАТ СК «ПЗУ Україна» в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» дійсно звернулось до ВАТ НАСК «Оранта» із заявою про страхове відшкодування/регламентну виплату, як до страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності транспортного засобу [PERSON], винного у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, судом встановлено, що на виконання договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності транспортного засобу, який належить [PERSON] ВАТ НАСК «Оранта» 20.07.2012 року здійснила виплату страхового відшкодування/регламентну виплату ВАТ СК «ПЗУ Україна» в розмірі 24 990,00 грн., про що свідчить копія платіжного доручення №48316 від 20.07.2012 року (Т.2 а.с.31). та в свою чергу складає ліміт відповідальності страховика відповідно до полісу № ВС /6064640 від 06 серпня 2009 року. Відповідно до ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (суброгація). Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхувння» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Пунктом 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз'яснено, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. Відповідно до п. 37.4 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, що діяло на час виникнення правовідносин між сторонами, тобто на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди 26.10.2009 року) - страховик має право здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги з ремонту пошкодженого майна, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Посилання представника позивача на те, що необхідно встановити чи погодило ВАТ «НАСК «ОРАНТА» виплату страхового відшкодування на користь ПАТ «СК «ПЗУ України» з потерпілою особою [PERSON] є на думку суду хибними, оскільки законодавець не визначає обов'язку страховика погоджувати виплату з потерпілим, а тільки конкретизує коло суб'єктів, які мають право на отримання страхового відшкодування, до яких в тому числі відносяться підприємства, установи та організації, що надають послуги з ремонту пошкодженого майна, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків, вже які в свою чергу за погодженням з потерпілим здійснили ремонт, лікування, відшкодування збитків, тощо. Той факт, що ПрАТ СК «ПЗУ Україна» була установою, яка за погодженням з потерпілою [PERSON] здійснило останній виплату страхового відшкодування у розмірі 50808,07 грн., свідчить укладений між сторонами Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів. Крім того, у відповідності до п.14.1 Розділу ХІV Договору добровільного страхування наземних транспортних засобів від 07.08.2009 року до страховика, в межах фактичних витрат (суми сплаченого страхового відшкодування), переходить право вимоги, яке Страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров'ю та майну постраждалої особи. Таким чином, суд прийшов до висновку, що ВАТ «НАСК «Оранта», здійснивши виплату страхового відшкодування в розмірі 24 990,00 грн., що є лімітом договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладеним з [PERSON] на користь ПАТ СК «ПЗУ України» виконало в повному обсязі свої договірні зобов'язання перед страхувальником [PERSON], у зв'язку з чим суд приходить до висновку про необхідність застосовувати норму ст. 1194 ЦК України відповідно до вимог якої особа, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як вбачається з вимог уточненої позовної заяви [PERSON], остання не заявляла вимог до [PERSON] про стягнення з нього різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в сумі 13214 грн. 95 коп., а тому,

Outcome: partial