Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила поновити строк для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; встановити юридичний факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 1096 кв.м. за цією ж адресою. Позов мотивовано тим, що починаючи з 1996 року по 3 листопада 2005 року позивач проживала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 4 листопада 2005 року по 24 вересня 2007 року в зареєстрованому шлюбі. У грудні 2005 року мати позивача подарувала [PERSON] ? житлового будинку за адресою [ADDRESS]. На початку 2007 року відносини між подружжям почали псуватися, що призвело до розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу, її мати [PERSON] звернулась у 2013 році до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, під час розгляду якого , позивачка дізналася, що відповідач 27 грудня 2005 року продав будинок [ADDRESS], який було куплено на його ім»я 21 жовтня 2005 року, а тому строк звернення з даним позовом до суду не пропущений. Оскільки будинок [ADDRESS] було прибдано під час фактичного поживання позивача з відповідачем однією сім»єю, то вказане майно є спільною сумісною власністю, а виходячи з вимог ст.ст. 256, 368 ЦПК України, ст.ст. 3, 69, 70, 74 СК України позивач вважає що їй належить право власності на ? частину житлового будинку[ADDRESS] та земельної ділянки на якій розташований будинок, просила задовольнити позов. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2015 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім`єю з 1996 року по 3 листопада 2005 року в [ADDRESS], що правовий режим майна придбаного ними в період з 1 січня 2004 року до 3 листопада 2005 року - спільна сумісна власність. В решті вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду [PERSON], [PERSON] подали апеляційні скарги. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін. Доводи скарги зводяться до того, що суд не звернув увагу на те, що [PERSON] тільки в 2013 році дізналася про свої порушені права щодо продажу будинку в 2005 році, що є підставою для поновлення строку для подачі до суду позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.12.2005 року. Апелянт зазначає, що під час продажу будинку, [PERSON] повинен був отримати від [PERSON], яка була на той час його цивільною дружиною, письмовий дозвіл на продаж спільного майна, але цього зроблено не було, що є порушенням прав власності позивача, та застосування до даного правочину ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України, про недійсність правочину. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Бобровицького районного суду від 17.01.2015 року в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін. Доводи апеляційної скарги [PERSON] зводяться до того, що оскаржуване рішення в частині встановлення факту проживання чоловіка та жінки без шлюбу, та визнання правового режиму майна, є несправедливим, не обґрунтованим, таким, що не відповідає вимогам законодавства та винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що до 1997 року він був зареєстрований в будинку матері своєї першої дружини, після виселення отримав кімнату в гуртожитку, де був зареєстрований та проживав сам. З [PERSON] він почав спільно проживати лише після укладення шлюбу. Спільне господарство не вели, спільного бюджету не мали. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи позов [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні на підставі показів сторін та свідків, які також містяться у відповідних рішеннях Бобровицького районного суду, встановлено факт постійного проживання [PERSON] з відповідачем, як чоловіка та жінки однією сім'єю. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині поновлення строку для подачі до суду позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], районний суд послався на те, що позивачем пропущений визначений чинним законодавством термін для звернення до суду з даним позовом, а зазначені позивачем причини пропуску строку не є обґрунтованими. З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він зроблений без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 04.11.2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 7), рішенням Бобровицького районного суду від 24.09.2007 року вказаний шлюб було розірвано (а.с. 12). 23 грудня 2005 року мати позивачки - [PERSON] подарувала ? будинку [ADDRESS], який їй належав на праві власності, [PERSON] ( а.с. 105-107) 21 жовтня 2005 року за договором купівлі-продажу відповідач придбав у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок [ADDRESS].( а.с.204-205 т.2), а 27.12.2005 року [PERSON] продав вказаний будинок [PERSON] (а.с. 8). Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З огляду на положення ст. 74 СК України, майно, придбане сторонами в цей період, є їх спільною сумісною власністю, якщо між ними не було укладеного письмового договору про інше, або ж особа, яка набула це майно, доведе, що воно набуте за рахунок її власних коштів. Виходячи із встановленої законодавством презумпції правового режиму майна, набутого жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, обов'язок доведення належності майна на праві приватної власності комусь із них лежить на цих особах. Встановлення обставин щодо встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки має значення для поширення на майно, яке набуте чоловіком та жінкою за час спільного проживання, режиму права спільної сумісної власності та вирішення інших вимог таких осіб у позовному провадженні, які стосуються спору про право. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалась на те, що встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем їй необхідно для визнання житлового будинку, придбаного останнім 21 жовтня 2005 року, спільною сумісною власністю. Оскільки [PERSON] вважала, що спірний будинок був придбаний відповідачем в період, коли сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, то перевіряючи законність ухваленого судом першої інстанції рішення в цій частині апеляційний суд має зробити висновок про те, чи доведена зазначена обставина. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, з»ясуванню підлягають такі факти: спільне проживання осіб, наявність спільного побуту; взаємних прав та обов'язків. В судовому засіданні апеляційного суду Чернігівської області відповідач [PERSON] пояснював, що він з [PERSON] був знайомий тривалий час, допомагав їй по господарсву, а саме будував паркан, допомагав газифікувати будинок та інше, за адресою її проживання: [ADDRESS], але не проживав з позивачкою однією сім»єю, в них не було спільного бюджету, вони не були пов»язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов»язків. Всі його речі знаходились в гуртожитку, де він і проживав. В будинку позивачки була лише його робоча одежа. На спростування вказаної позиції відповідача, позивачем не надано доказів. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз'яснено, що суд при постановленні рішення у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинен навести в ньому докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд, задовольнивши вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, фактично послався, як на докази, що підтверджують даний факт, лише на покази певних свідків. Інших доказів проживання однією сім»єю які б узгоджувались з показами свідків викликаних за клопотанням позивача суду не надано. Пояснення свідків, які були допитані за клопотанням сторін давали пояснення, виходячи з позиції сторони за чиїм клопотанням були викликані, тому суд не може взятии їх до уваги. Наявні в матеріалах справи судові рішення по кримінальній справі та апеляційна скарга за підписом [PERSON] на вирок суду, які на думку суду першої інстанції є доказом спільного проживання позивачки та відповідача, як чоловіка та дружини однією сім»єю, не є доказом спільного проживання, наявності спільного побуту та спільних прав і обов»язків. Позивач та відповідач були зареєстрованими за різними адресами фактично до момету реєстрації шлюбу.( а.с.135,136 т.1) Наведене може свідчити лише про те, що саме вищезазначена адреса місця реєстрації відповідача визнавалась ним місцем свого постійного проживання та узгоджується з його позицією у справі. Крім того, купуючи будинок, в заяві до приватного нотаріуса [PERSON] зазначав, що цією заявою він стверджує той факт, що у шлюбі не перебуває; грошові кошти, що витрачаються ним на придбання житлового будинку не є спільною сумісною власністю, і особи, які б могли поставити питання про їх визнання за ними права власності на грошові кошти( чи їх частку), витрачені на купівлю будинку відповідно до статей ст.ст.65,74,97 ЦК України, відсутні.( а.с.137 т.1) Вказане підтверджує позицію відповідача стосовно того, що він не вважав своєю дружиною [PERSON] та що вони не проживали з позивачем однією сім»єю. Про укладення договору купівлі-продажу [PERSON] від 21 жовтня 2005 року знала, як і знала про особливості його укладення, а отже і з змістом вище вказаної заяви вона погоджувалась. Можливість визнання проживання чоловіка та жінки однією сім'єю залежить від їх встановлення та доведеності. Виходячи з вище зазначеного, апеляційний суд приходить до висновку, що факт проживання позивача та відповідача, як жінки та чоловіка однією сім»єю не знайшов свого підтвердження, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Оскільки факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , як чоловіка та жінки однією сім»єю на час придбання будинку [ADDRESS] судом не встановлено, то задоволенню не підлягають вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продаж вказаного будинку від 27 грудня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], як не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання права власності на ? частину будинку та земельної ділянки. На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду Чернігівської області вважає, що апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: partial