Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] наказом № 85-к від 23 грудня 2005 року була прийнята на роботу на підприємство відповідача на посаду завідуючої виробництвом в їдальню ЗОШ № 41. Наказом № 11-к від 03 лютого 2014 року позивачка була переведена на посаду завідуючої виробництвом ЗОШ № 48. Наказом № 120-к від 24 грудня 2014 року позивачка була звільнена з підприємства відповідача на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у звязку з втратою довіри з боку адміністрації. Будучи не згодною зі звільненням, 16 січня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача КПШХ «Восток» про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, наказом № 65 від 17 грудня 2014 року з [PERSON] була утримана сума 1431,19 гривен розмір недостачі, виявленої в ході інвентаризації 04 грудня 2014 року (т.1 ас.38). Вказаний наказ позивачка вважає незаконним, просить його скасувати, а суму 1431,19 гривен стягнути на її користь, як суму невиплаченої заробітної плати під час розрахунку при звільненні. Через затримку розрахунку просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку. Також позивачка вважає, що діями відповідача щодо її звільнення спричинена моральна шкода, яку вона оцінює у 3000 гривен. В обґрунтування цих вимог зазначила, що у грудні 2014 року у їдальні ЗОШ № 48 проводилися дві інвентаризації, з результатами яких вона не була ознайомлена. Про наявність начебто недостачі їй стало відомо тільки з наказу № 65 від 17 грудня 2014 року, яким з її заробітку було утримано 1431,19 гривен як суму недостачі. Які матеріальні цінності були відсутні, у якій кількості та що слугувало причиною недостачі, їй досі невідомо. Таке стягнення грошей вважає незаконним, проведеним у супереч ст. 127, 136 КЗпП України. Ця сума є її заробітком, при звільненні 24 грудня 2014 року ця сума їй виплачена не була, а тому підлягає стягненню як сама сума та і середній заробіток за затримку розрахунку за ст. 117 КЗпП України. Акт проведеної інвентаризації від 04 грудня 2014 року є дуже сумнівним, так як сам процес інвентаризації проходив у період з 14:00 до 17:00, тобто переважно у темний час доби без освітлення, так як мало місце аварійне відключення. Самі результати інвентаризації не оформлені. Якщо 04 грудня 2014 року інвентаризація носила плановий характер, то причина інвентаризації 10 грудня 2014 року взагалі невідома. На її зауваження комісія з проведення інвентаризації не реагувала, а тому вона була змушена відмовитися від підпису у актах. Наказ № 120-к від 24 грудня 2014 року взагалі не містить посилань на причини звільнення, а містить тільки загальну фразу про звільнення через втрату довіри адміністрації до працівника, обслуговуючого грошові і товарні цінності. Позивачка зазначає у позові, що вона була звільнена наказом від 24 грудня 2014 року, наказ їй був вручений у цей же день, але він не був підписаний керівником підприємства. Також звільнення було проведено без узгодження цього питання з профспілковим органом. Щодо спричинення моральної шкоди, то позивачка зазначила, що внаслідок незаконного звільнення вона втратила нормальні життєві звязки, маючи стаж роботи на аналогічних посадах 42 роки, була позбавлена такої роботи. Посилаючись на норми трудового законодавства, розяснення Пленуму Верховного Суду України, позивачка просила задовольнити її вимоги. У судових засіданнях представник позивачки адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала, зазначала, що усі дії адміністрації КПШХ «Восток», які розпочалися 04 грудня 2014 року проведенням інвентаризації у їдальні ЗОШ № 48, свідчать про бажання звільнити позивачку з будь-яких причин. Ще раз звернула увагу суду на той факт, що інвентаризації проводилися у порушення Інструкції, затвердженої наказом Головного управління Державного казначейства України від 30 жовтня 1998 року № 90, результати інвентаризацій не оформлювалися. Позивачка була звільнена на підставі п.2 ст.41 КЗпП України 24 грудня 2014 року без згоди профспілкового органу. Подання до такого органу відповідач направив тільки 23 січня 2015 року, дізнавшись про таку необхідність із позову [PERSON], який відповідач отримав 22 січня 2015 року. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] проти позову заперечувала. Зазначила, що позивачка під час роботи в КПШХ «Восток» неодноразово грубо порушувала порядок обліку товарно-матеріальних цінностей, а саме у листопаді 2013 року їй була оголошена догана. Підставою для звільнення був акт службової перевірки фактів, викладених у доповідній записці від 09 грудня 2014 року, у якому комісія рекомендувала звільнити позивачку за п.2 ст.41 КЗпП України та стягнути з неї суму недостачі у повному обсязі. [PERSON] працювала на посаді завідуючої виробництвом, за посадовою інструкцією та договором про повну матеріальну відповідальність від 14 січня 2013 року вона була працівником, що обслуговує матеріальні цінності. Саме виявлена недостача стала причиною до втрати довіри адміністрації до позивачки. Звільнення було проведено без згоди профспілкового органу, але під час розгляду справи така згода була отримана та зафіксована у протоколі № 3 від 10 лютого 2015 року. Заяви позивачки про порушення при проведенні інвентаризації є необґрунтованими, так як інвентаризація проведена у відповідності до Положення, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року № 879. Інвентаризація проводилася без штучного освітлення, однак вона проводилася у денний час і природне освітлення через вікна було достатнє. Додатково заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначила, що форма вини працівника для звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України значення не має, а факти, які викликали недовіру, викладені у акті службового розслідування від 12 грудня 2014 року. Щодо стягнення з позивачки суми недостачі, то представник відповідача вважає, що таке стягнення відбулося у відповідності з вимогами закону. У задоволенні позову просила відмовити. Допитана у судовому засіданні як свідок директор КПШХ «Восток» [PERSON] пояснила, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, а її звільнення є законним, так як вона, як керівник підприємства, недовіряє такому працівнику. Неточності та виправлення у документах про інвентаризацію вважає не суттєвими та такими, що не впливають на результати. Інвентаризація 04 грудня 2014 року проводилася без освітлення за її розпорядженням. Поведення [PERSON] пояснила, що усі наявні на підприємстві документи з питання проведення інвентаризацій та з питань звільнення позивачки були надані суду. Яким чином були оформлені результати інвентаризацій від 04 грудня 2014 року та від 10 грудня 2014 року, їй не відомо. Також [PERSON] зазначила, що на підприємстві ведеться сумарний облік товарно-матеріальних цінностей, саме за таким обліком була встановлена недостача у сумі 1431,19 гривен. За рахунок нестачі який продуктів виникла ця сума не встановлювалося, так як облік є сумарним. Щодо інвентаризації 10 грудня 2014 року, то вона проводилася через наявну недовіру до [PERSON] з боку директора [PERSON] та з метою виконання наказу про відсторонення позивачки від посади та передачі матеріальних цінностей іншій особі. Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до статуту (п. 1.2) КПШХ «Восток» належить до комунальної власності територіальної громади міста Маріуполя, від імені та в інтересах якої права субєкта комунальної власності здійснює Маріупольська міська рада («Власник») (т. 1 ас. 69). Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] наказом № 85-к від 23 грудня 2005 року була прийнята на роботу на підприємство відповідача на посаду завідуючої виробництвом в їдальню ЗОШ № 41. Наказом № 11-к від 03 лютого 2014 року позивачка була переведена на посаду завідуючої виробництвом ЗОШ № 48. 14 січня 2013 року між позивачкою, яка обіймала посаду завідуючої виробництвом, та відповідачем був укладений Договір про повну матеріальну відповідальність (т.1 ас.25), за яким працівник бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності матеріальних цінностей, переданих йому на зберігання роботодавцем. Дія цього Договору (п.7) поширюється на весь час роботи працівника за трудовим договором на КПШХ «Восток». Наказом директора № 1 від 02 січня 2014 року «Про облікову політику підприємства» (т.1 ас. 128-130) передбачено, що аналітичний облік руху товарно-матеріальних цінностей на виробництві необхідно організовувати у сумарному виразі (п.7); інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей, продуктів харчування, інвентарю на виробництві у шкільних їдальнях необхідно проводити після закінчення кожного семестру роботи, до проведення ревізій залучати працівників за внутрішнім розпорядженням (п.15). На підставі наказу директора КПШХ «Восток» без номеру від 04 грудня 2014 року у їдальні ЗОШ № 48, де позивачка працювала завідуючою виробництвом, була проведена інвентаризація (т.1 ас.205). Суд звертає увагу на ту обставину, що на 04 грудня 2014 року шкільний робочий семестр не був закінчений, однак, у порушення п. 15 наказу директора КПШХ «Восток» № 1 від 02 січня 2014 року інвентаризація була призначена під час робочого семестру без пояснення такої необхідності. Інвентаризація на підприємстві повинна проводитись відповідно до вимог Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11.08.94 N 69 (далі - Інструкція), яка діяла на час спірних правовідносин. Згідно з пунктом 12.4 Інструкції інвентаризація проводиться робочими інвентаризаційними комісіями, які разом з бухгалтерією підприємства беруть участь у визначенні результатів інвентаризації і розробляють пропозиції щодо заліку нестач і надлишків за пересортицею, а також списання нестач у межах норм природного убутку, оформляють протокол із зазначенням у ньому результатів інвентаризації і висновків щодо них. Протокол в п'ятиденний термін розглядається та затверджується керівником підприємства (підпункт "в" пункту 12.12 Інструкції). Також пунктом 12.8 Інструкції передбачено, що при інвентаризації товарно-матеріальних цінностей їх переважування, обмір, підрахунок проводиться у порядку розміщення цінностей у даному приміщенні, не допускаючи безладного переходу комісії від одного виду цінностей до іншого. При зберіганні товарно-матеріальних цінностей в різних ізольованих приміщеннях у однієї матеріально відповідальної особи інвентаризація проводиться послідовно за місцями зберігання. Після перевірки цінностей вхід до приміщення пломбується і комісія переходить у наступне приміщення. У порушення вказаних норм як результат проведеної інвентаризації був складений інвентаризацій опис та попередній результат. У судовому засіданні представник відповідача, директор [PERSON] та бухгалтер [PERSON] стверджували, що суду надані усі документи, складені за результатами інвентаризації. Згідно з інвентаризаційним описом, складеним 04 грудня 2014 року, інвентаризація проводилася у період часу з 14:00 до 17:00. За попередніми результатами інвентаризації була виявлена сумарна недостача на суму 1431,19 гривен (т.1 ас. 206-208). Від підпису у вказаних документах позивачка відмовилася. У позові таку відмову позивачка мотивувала тим, що інвентаризація проводилася у порушення вимог Інструкції та без достатнього освітлення, так як електроосвітлення було відсутнє. Допитані у судовому засіданні як свідки члени комісії з інвентаризації [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт відсутності електроосвітлення, але наполягали на тому, що видимість була достатньою, а у разі необхідності вони підсвічували мобільним телефоном. Однак за даними, які надала представник відповідача на підтвердження достатності природного освітлення через вікна, 04 грудня 2014 року захід сонця відбувся о 15:23, тоді як інвентаризація проводилася з 14:00 до 17:00. Такий підхід до проведення інвентаризації є таким, що порушує Інструкцію, так як були відсутні належні умови для правильного фіксування наявних товарно-матеріальних цінностей. Крім того, у порушення Інструкції, робочою інвентаризаційною комісією не складався протокол про результати інвентаризації, а як наслідок не затверджувався керівником підприємства. Отже, керівник відповідача не встановила результати інвентаризації, однак, на підставі доповідної записки від 09 грудня 2014 року (т.1 ас. 36)., складеної комісією, яка проводила інвентаризацію, видала наказ № 63 від 09 грудня 2014 року про проведення службової перевірки в їдальні ЗОШ № 48 (т.1 ас.218) та наказ № 64 від 09 грудня 2014 року про відсторонення [PERSON] з посади завідуючої виробництвом ЗОШ № 48 на час проведення службової перевірки через втрату до неї довіри (т.1 ас.37). Згідно інвентаризаційного опису від 10 грудня 2014 року (т.1 ас. 214-216) без будь-яких підстав (графа про підстави інвентаризації є пустою) два бухгалтера та інспектор по кадрам 10 грудня 2014 року у їдальні ЗОШ № 48 проводять «інвентаризацію», за попередніми результатами якої встановлюють надлишки на суму 1429,83 гривен. Суд приймає до уваги також той факт, що за попередніми результатами інвентаризації від 04 грудня 2014 року був встановлений факт недостачі на суму 1431,19 гривен, а за попередніми результатами інвентаризації від 10 грудня 2014 року був встановлений факт надлишків на суму 1429,83 гривен. Жодні з цих попередніх результатів не набули статусу результатів проведених інвентаризацій у порядку, встановленому законодавством. Натомість за результатами службової перевірки комісією був складений акт від 12 грудня 2014 року (т.1 ас.222-230), за яким комісія рекомендувала звільнити [PERSON] за п.2 ст.41 КЗпП України та звернутися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з неї шкоди, спричиненої підприємству. Вказаний акт був затверджений директором КПШХ «Восток» [PERSON] Наказом № 120-к від 24 грудня 2014 року позивачка була звільнена з підприємства відповідача на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у звязку з втратою довіри з боку адміністрації. В свою чергу, пунктом 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, для розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і та ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Поняття вини сторони трудових правовідносин можна визначити як психічне ставлення до вчиненої протиправної дії чи бездіяльності, яка полягає у невиконанні чи неналежному виконанні своїх трудових обов'язків, та її наслідків, виражене у формі умислу чи необережності. В усіх випадках наявності вини спільним і обов'язковим її елементом є усвідомлення особою протиправності свого діяння. Як роз'яснено в абз. 2 п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП України) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Судом встановлено, що позивачка [PERSON], як завідувач виробництвом, може бути субєктом звільнення за п.2 ст. 41 КЗпП України, так як вона обіймала посаду, повязану з безпосереднім обслуговуванням грошових та товарних цінностей, та з нею був укладений Договір про повну матеріальну відповідальність. Наказ про звільнення позивачки з роботи взагалі не містить описової та мотивувальної частини, цей наказ містить тільки розпорядчу частину, тобто рішення керівника про звільнення. Під час судового розгляду справи не було встановлено фактів винної поведінки позивачки, яка б давала підстави для втрати довіри до неї з боку власника або уповноваженого ним органу. Доводи представника відповідача, що результати інвентаризацій та службової перевірки підтверджують наявність підстав для втрати довіри, є неспроможними, так як результати інвентаризацій від 04 грудня 2014 року та від 10 грудня 2014 року не затверджені у встановленому законом порядку, а отже, відсутні. Навіть попередні результати таких інвентаризацій є діаметрально протилежними. Доводи позивачки про те, що проведення інвентаризації 04 грудня 2014 року в неналежних умовах (без освітлення) вплинуло на її результати, у сукупності з іншими доказами є обґрунтованими. Натомість, судом встановлено, що втрата довіри до позивачки з боку адміністрації є субєктивним відношенням до позивачки [PERSON] директора КПШХ «Восток» [PERSON], про що остання неодноразово зазначала у своїх поясненнях як свідок (судове засідання від 22 вересня 2015 року). За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку про те, що [PERSON] була незаконно звільнена з підприємства КПШХ «Восток» на підставі ч.2 ст.41 КЗпП України, а тому наказ № 120-к від 24 грудня 2014 року про звільнення позивачки підлягає скасуванню а позивачка [PERSON] має бути поновлена на роботі на посаді завідуючої виробництвом ЗОШ № 48 КПШХ «Восток». Згідно з ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішенні про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за рік. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» і Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно довідки, що надана КПШХ «Восток», середньоденна заробітна плата позивачки за останні два місяці, що передували звільненню, становить 111,84 гривен, а середньомісячна заробітна плата становить 2125,03 гривен (т.1 ас. 40). Вказаний розмір середньоденного заробітку позивачка не оспорювала. Період вимушеного прогулу позивачки [PERSON] з урахуванням її пятиденного робочого тижня складає з 25 грудня 2014 року по 02 грудня 2015 року, тобто 230 робочих днів. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за час вимушеного прогулу середня заробітна плата у сумі 25723,20 гривен (111,84 гривен х 230). У відповідності із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що [PERSON] незаконним звільненням було причинено моральну шкоду, оскільки вона залишилася без заробітку, пропрацювавши на підприємстві відповідача тривалий час, та будучи звільненою за п.2 ст. 41 КЗпП України завдало моральних переживань позивачці. Враховуючи обставини справи, а також те, що визнання її звільнення незаконним є саме по собі відповідною сатисфакцією, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 гривень. Наказом директора КПШХ «Восток» № 65 від 17 грудня 2014 року із заробітної плати [PERSON] утримано 1431,19 гривен суму недостачі, встановленої інвентаризацією від 04 грудня 2014 року (т.1 ас.38). Відповідно до вимог п.3 ч.2 ст.127, ст. 136 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, де вони працюють, можуть провадитися за наказом власника або уповноваженого ним органу при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству. Судом встановлено, що результати інвентаризації, яка проводилася 04 грудня 2014 року, не були встановлені та затверджені, сама інвентаризація проводилася з порушеннями Інструкції, а тому факт спричинення шкоди працівником [PERSON] підприємству КПШХ «Восток» не встановлений. За таких обставин сума 1431,19 гривен утримана із заробітної плати позивачки за відсутності на те законних підстав, а тому наказ директора КПШХ «Восток» № 65 від 17 грудня 2014 року підлягає скасуванню. Сума 1431,19 гривен підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки як заробітна плата за грудень 2014 року, яка не виплачена позивачці під час звільнення. Одночасно із стягненням заборгованості із заробітної плати у сумі 1431,19 гривен, позивачка на підставі ст. 117 КЗпП України просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Вона вважала, що ця сума підлягала виплаті їй при звільнені, але через винні дії підприємства не була виплачена. Через те, що судом приймається рішення про поновлення позивачки на роботі, вважається, що факт звільнення після поновлення на роботі відсутній і позивачка вважається такою, що продовжує трудові стосунки з підприємством, а тому її позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. Також при прийнятті рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог суд враховує, що компенсацією для позивачки за її вимушений прогул є стягнення середнього заробітку за весь цей час. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути у дохід держави судовий збір в сумі 487,20 гривен. Згідно ст. 367 ЦПК України рішення необхідно допустити до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в розмірі 2125,03 гривен, тобто обчислено із фактичного заробітку у жовтні та листопаді 2014 року з наведених вище підстав щодо обчислення середнього заробітку.

Outcome: partial