Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Бериславського районного суду Херсонської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 09.06.2011 року остання отримала кредит у розмірі 4000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що заява підписана разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком договір, про що свідчить її підпис у заяві. У порушення зазначених норм закону та умов договору [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала. У звязку з чим станом на 31.07.2017 року має заборгованість 37407,14 гривень, яка складається з: 3891,35 гривень - заборгованість за кредитом; 28258,31 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3000,00 гривень заборгованість за пенею та комісією; відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 гривень штраф (фіксована частина) та 1757,48 гривень штраф (процентна складова). У звязку з вищевикладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 37407,14 гривень та судові витрати в розмірі 1600,00 гривень. У судове засідання представник позивача не зявився, згідно заяви просив справу розглянути у його відсутність, підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судовому засіданні в частині стягнення з неї заборгованості за кредитом в розмірі 3891,35 гривень та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 28258,31 гривень не заперечувала, але стосовно стягнення заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3000,00 гривень, а також штрафів: фіксованої частини в розмірі 500,00 гривень та процентної складової в розмірі 1757,48 гривень просила відмовити та застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, за змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа вільно, на власний розсуд, обирає способи участі у справі. При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обовязків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині надання доказів на підтвердження позовних вимог. Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що 09.06.2011 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 4000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Зі змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до п.2.1.1.12.11 «Правил користування платіжною карткою», [PERSON] має право вимагати достроково виконання боргових зобовязань в цілому або у встановленої Банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обовязків за Договором. Згідно п.1.1.3.2.2 «Умов та правил надання банківських послуг» у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов Договору та/або у разі виникнення [PERSON] має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обовязків в цілому або у встановленою Банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обовязків та інших обовязків та інших обовязків за цим Договором. Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання по своєчасному поверненню кредиту та сплати процентів за його використання не виконала, порушила умови договору в цій частині, внаслідок чого, станом на 31.07.2017 року виникла заборгованість перед позивачем. Розмір заборгованості підтверджується розрахунком, та складається з заборгованості за кредитом в розмірі 3891,35 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 28258,31 гривень, а тому у цій частині позов підлягає задоволенню. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У силу положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Тобто порушенням грошового зобовязання є невиконання боржником обовязку сплатити грошові кошти. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Як установлено судом, пунктом 2.1.1.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов»язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором та пунктом 2.1.1.7.6 передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов»язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов»язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. При цьому зазначеними умовами та правилами надання банківських послуг не передбачено стягнення пені за порушення зобовязань по поверненню кредитних коштів. Однак з наданого суду розрахунку суми заборгованості за кредитом (графа - сума комісії та пені (накопичувальним підсумком), вбачається, що починаючи з 28.02.2015 року відповідачу кожного місяця нараховувалась пеня. Зазначене дає суду підстави вважати, що дані суми нараховувались у якості відповідальності за порушення зобовязань за договором (пені). З наведеного вище вбачається, що позивачем заявлена вимога про застосування до позивача за неналежне виконання умов договору, як штрафу, так і пені та сплати відсотків за користування кредитом, що свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобовязання, що суперечить вимогам ст.61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення, а зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає, що вимога банку про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією в сумі 3000-00 грн. є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню. Окрім зазначеного вище, суд наголошує, що ст. 256 ЦК України передбачена позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). По справі відсутні докази щодо існування погодженої сторонами іншої тривалості строку позовної давності відповідно до ст.259 ЦК України. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 09.06.2011 року, вбачається, що відповідачем остання сума погашення за даним кредитом була здійснена 26.01.2015 року в розмірі 26,75 гривень. Оскільки право на стягнення пені, якщо така була б передбачена договором в кредитора виникло б з наступного дня після 26.01.2015 року, а до суду він звернувся лише 04.09.2017 року, то пеня підлягала б стягненню лише в межах одного року до дня предявлення позову. Таким чином, повно та обєктивно зясувавши фактичні обставини даної справи, надавши їм належну правову оцінку, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, про наявність обєктивних підстав для відмови позивачу у задоволенні позову у звязку зі спливом строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову, що складає суму 1757,48 гривень про застосування якої заявлено відповідачем. Тобто, в частині вимог позивача щодо стягнення з [PERSON], заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3000,00 гривень, а також штрафів: (фіксованої частини) в розмірі 500,00 гривень та (процентної складової) в розмірі 1757,48 гривень, слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивач при подачі позову до суду сплатив судові витрати у розмірі 1600,00 гривень. Суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача борг за кредитним договором № б/н від 09.06.2011 року у сумі: 3891,35 грн. заборгованість за кредитом, 28258,31 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, всього 32149 гривень 66 копійок та 1600 гривень 00 копійок в рахунок відшкодування судових витрат. На підставі викладеного, в межах заявлених позивачем вимог, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства,

Outcome: partial