Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся 05.03.2018 року до суду з вищеназваним позовом, в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» ( далі - ПАТ «АМКР») на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника, внаслідок професійного захворювання, 176000,00 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що [INFO] від нещасного випадку, який трапився при виконання трудових обов'язків, загинув її батько [PERSON] Смерть настала внаслідок попадання під дію натяжного барабану працюючого стрічкового конвеєру. Внаслідок смерті батька вона переносить тяжкі моральні страждання, оскільки на час смерті батька їй виповнилося п'ять років, вона залишалася без батьківського піклування та підтримки. Крім того, вона опинилася у скрутному матеріальному становищі - заробітна плата батька була основним джерелом доходу сім'ї. В судовому засіданні позивач присутньою не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст.58 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» - Прус А.С. в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, зазначила, що на час смерті батька позивача, Цивільним кодексом УРСР ( в редакції 1963 року) не було передбачено відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, або смертю фізичної особи членам родини померлого. Позивачу підприємством 16.06.1994 р. виплачено у відшкодування шкоди у зв'язку із втратою годувальника та одноразова допомога у розмірі п'ятирічного доходу та одного річного доходу на кожного утримуваного, а разом 171642960,00 крб. Просила суд у задоволенні позову відмовити. Вислухавши думку представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] /а.с.12/. [PERSON] працював у Криворізькому державного металургійного комбінату «Криворіжсталь» правонаступником якого є ПАТ «АМКР». Відповідно до Акту №32/1 про нещасний випадок від 13.05.1994 року [PERSON] [INFO] працюючим конвеєром були заподіяні численні пошкодження, несумісні з життям /а.с.4-9/, смерть настала [INFO] у 36-річному віці /а.с.3/. Працівниками, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці є в. о. начальника цеху вапна [PERSON], в.о. начальника виробничої дільниці цеху випалення вапна [PERSON], в.о. змінного майстра виробництва цеху випалення вапна [PERSON], бригадир вогнетривників цеху ремонтів металургійних печей [PERSON] /а.с.8,9/. Згідно з розпорядженнями Криворізького державного металургійного комбінату «Криворіжсталь» №№395,396 від 16.06.1994 року позивачу у зв'язку зі смертю батька призначено до досягнення повноліття відшкодування шкоди в розмірі 1191970,00 крб. та дружині загиблого [PERSON] 171642960,00 крб./а.с.10,11/. Отже, в судовому засіданні встановлено, що нещасний випадок на виробництві стався з вини відповідача, смерть [PERSON] настала від нещасного випадку у зв'язку з виробництвом. На час виникнення правовідносин між сторонами відшкодування моральної (немайнової) шкода було врегульовано статтею 440-1 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року). З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, статтями 1167,1168 якого передбачено відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, або смертю фізичної особи членам родини померлого. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які породили цивільне право [PERSON] на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов'язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов'язаний з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв'язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року. Як роз'яснено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Така правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 61-4983св18. Отже, смерть батька позивача [PERSON] сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, вина підприємства доведена актом про нещасний випадок, тому відшкодування моральної шкоди слід поскласти на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», як правонаступника Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь». Позивач переносить тяжкі моральні страждання, оскільки на час смерті батька їй виповнилося п'ять років, вона залишалася без батьківського піклування та підтримки. Крім того, вона опинилася у скрутному матеріальному становищі - заробітна плата батька була основним джерелом доходу сім'ї. Позивач оцінює моральну шкоду, заподіяну їй в наслідок загибелі чоловіка, у 176000,00 грн., які просить стягнути з відповідача без урахування податку з доходів фізичних осіб. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує часткове відшкодування моральної шкоди відповідачем одразу після загибелі батька позивача та призначення щомісячних виплат до її повноліття, а у разі продовження навчання до 23 років. Визначаючи розмір відшкодування, суд, приходить до висновку, що внаслідок незабезпечення відповідачем дотримання працівниками підприємства техніки безпеки, позивач втратила свого батька у дитячому віці, коли дитині необхідне батьківське піклування та турбота. Враховуючи ступінь фізичних і моральних страждань позивача, її тривалість і тяжкість, незворотність втрати, а також з урахуванням конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю батька, з урахуванням виплаченої відповідачем суми у відшкодування моральної шкоди, підлягає 70000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач пережила та переносить на теперішній час, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ст. 142 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial