Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом в якому з урахуванням уточнень просив визначити розмір частки [PERSON] (і.п.н. [NUMBER]), [INFO], у праві спільної часткової власності на нерухоме майно, що розташоване: смт.Слобожанське, вул.Василя Сухомлинського, 110, та виділити частку, належну відповідачу [PERSON] із спільного нерухомого майна для звернення стягнення на неї суми боргу за договором позики від 15 лютого 2012 року у розмірі 81 000 (вісімдесят однієї тисячі) гривень. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО 1К-2006/2» у своїй позовній заяві просила: Встановити факт будівництва Товариством з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО 1К-2006/2» (ІКЮО 34681235) нерухомого майна - нежитлових будівель, які збудовані на земельній ділянці площею 1,6107 га, кадастровий номер 1221455800:02:003:0061, розташованій за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Василя Сухомлинського, 110; Визнати недійсним договір дарування вищезазначеного спірного нерухомого майна, укладений 19 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 715; Скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно; скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно, зареєстроване за нею на підставі договору дарування від 19 травня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 717, та дублікату договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 18.01.2017 року, зареєстрованого у реєстрі за № 53; Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО ІК-2006/2» (ІКЮО 34681235), право власності на нерухоме майно - нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул.Василя Сухомлинського, 110, та в цілому складаються з: нежитлової будівлі_літ. А-1. з прибудовами літ. А1-1, А2-1, а-1, аі-і, а2-1, аЗ-1, а4-1, сходів літ. а2, а4. а5. пандуса літ. аЗ, загальною площею 1903,0 кв.м., основною площею 1613,6 кв.м, ангарів літ, Б-1, В-1, Г-1, Д-1 загальною площею кожного 290,4 кв.м, душу літ. Ж, тамбуру літ, ж площею 7,1 кв.м, вбиральні літ. З площею 3,6 кв.м, сторожки літ. М, ганку літ.м площею 22,1 кв.м, навісу літ. Н площею 374,4 кв.м, побутових будівель тимчасові літ. К, Л. навісу літ.О площею 83,8 кв.м, трансформаторної літ. ТП площею 1,0 кв.м, споруди № 1-10, замощення І; Скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно, зареєстроване за ним на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] та зареєстрований за реєстровим №17; Скасувати записи про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНД" на спірне нерухоме майно, зареєстроване за ним на підставі 2-х договорів купівлі-продажу від 15.08.2017 року. Позивач у судове засідання не зявився, від нього до суду надійшла заява, щодо розгляду цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання не зявились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомили. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, у судове засідання не зявилася. Від її представника до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти заочного розгляду справи представник не заперечував та просив суд ухвалити рішення по справі на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Згідно\~ст. 224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави\~8\~Розділу\~ІІІ ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що уточнені позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами ТОВ «ДНІПРО ІК-2006/2» підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ч.2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У судовому засіданні було встановлено, що позивач по справі [PERSON] 15 лютого 2012 року передав [PERSON] 81 000 (вісімдесят одну тисячу) гривень, визначивши еквівалент у розмірі 10 000 (десяти тисяч) доларів США. Зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою [PERSON] Позивач зазначав, що відповідач збудував спірне нерухоме майно за отримані від нього в борг грошові кошти. Проте земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно перебуває, у користуванні ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» на підставі договору оренди, а не у [PERSON]. Жодних доказів, що [PERSON] саме за отримані від [PERSON] грошові кошти збудував спірне нерухоме майно позивачем суду надано не було. Крім того суд вважає, що [PERSON] обрав неналежний спосіб захисту цивільного права. Адже, замість стягнення боргу з [PERSON], позивач вимагав звернення стягнення на спірне нерухоме майно, що не належить [PERSON], що було зясовано судом після вступу у справу третьої особи зі самостійними вимогами ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2». Враховуючи, що виключно позивач наділений правом визначати предмет та підстави позову, суд повністю відмовляє [PERSON] у задоволенні його уточнених позовних вимог. Щодо позовних вимог третьої особи ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2», яка заявляє самостійні вимоги, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів. Враховуючи викладені вище приписи процесуального закону, підвідомчі господарському суду відповідно до ст. 12 ГПК України спори можуть бути розглянуті вказаним судом за умови відповідності суб'єктного складу сторін спору вимогам ст. 1 ГПК України. Приписами ст. 15 ЦПК України чітко визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Позивачем і відповідачем у цивільному процесі відповідно до ст. 30 ЦПК України можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Таким чином ЦПК України прямо передбачено компетенцію суду щодо розгляду в порядку цивільного судочинства спору про визнання угоди недійсною за участю фізичної особи, що не має статусу суб'єкта підприємницької діяльності. Аналогічна правова позиція зазначена в ухвалі ВССУ від 15.07.2015 року (головуючий суддя Луспеник Д.Д.). Тому на даний спір, з врахуванням положень ст. 114 ЦПК України, поширюється юрисдикція саме Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Судом встановлено, що між ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» з однієї сторони та Слобожанською селищною радою Дніпропетровського району та області з іншої, було укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,6107 га (кадастровий номер: 12.21455800:02:003:0061), яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, селище Ювілейне, вул. Совхозна, 110 (нова адреса після перейменування назв населеного пунктів та вулиць в Україні: Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Василя Сухомлинського, 110). Відповідно до п.14 зазначеного договору земельна ділянка передається орендарю для «іншого господарського використання (будівництво овочесховищ)». Строк дії зазначеного договору ще не сплив. 06.03.2007 року Ювілейна селищна рада Дніпропетровського району прийняла рішення, яким затвердла містобудівне обґрунтування для будівництва овочесховищ ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» на території Ювілейної селищної ради. 18.03.2009 року Ювілейна селищна рада додатково прийняла рішення №76, яким надала дозвіл ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» на проектування овочесховищ та обслуговуючих будівель на земельній ділянці, яка надана у оренду згідно з договором оренди землі від 10.07.2007 року. Рішенням №220 Виконкому Ювілейної селищної ради від 21 серпня 2013 року будівлі овочесховища, збудованого ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2», присвоєно поштову адресу: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, селище Ювілейне, вул. Совхозна, 110. Згідно із вимогами ст. 1 Закону України від 20.04.2000 р. № 1699-ІІІ «Про планування і забудову територій» лише особа, що володіє правом на землю (в якої є у власності або користуванні земельна ділянка під забудову, може виступати забудовником (замовником). Тому ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» правомірно було надано право на забудову земельної ділянки, яка перебуває у нього в користуванні. Але, з нижчезазначених причин отримати декларацію про початок виконання будівельних робіт ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» не змогло. Коли ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» займалося підготовкою необхідних документів для узаконення їхнього права власності на збудовані нежитлові приміщення відповідачі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вчинили ряд дій, спрямованих на протиправне заволодіння правом власності на вищезазначене нерухоме майно. 15 січня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з надуманим позовом до [PERSON], третя особа - ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» - про визнання права власності на нерухоме майно, яке є предметом цього спору. 29 січня 2015 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення по цивільній справі №175/142/15-ц, яким задовольнив позов [PERSON] до [PERSON] та визнав за нею право власності без прийняття в експлуатацію на нежитлові будівлі, які є предметом цього спору. 23 червня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення, яким скасував рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.01.2015 року та повністю відмовив у задоволенні позову [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року було встановлено, що будівництво спірного нерухомого майна (овочесховищ) здійснено ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» та що будівництво спірного майна є самочинним, що унеможливлює застосування судом положень ст. 331 ЦК України до даного спору. Відповідно до вимог частини 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже обставина, що будівництво спірного нерухомого майна здійснено ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» не потребує додаткового доведення. Крім того в матеріалах справи більш ніж достатньо доказів (договір на виконання проектної документації, договір підряду, платіжні документи, договори поставки будівельних матеріалів та обладнання, акти здачі-прийняття робіт) того, що саме ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» за власні кошти здійснило будівництво спірного нерухомого майна. Тому суд приходить до висновку, що саме ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» за власні кошти підприємства на вищезазначеній земельній ділянці було збудовано нежитлові приміщення, які складаються з: нежитлової будівлі літ. А-1 з прибудовами літ. А1-1, А2-1, а-1, а1-1, а2-1, а3-1, а4-1, сходів літ. а2, а4, а5, пандуса літ. а3, загальною площею 1903,0 кв.м., основною площею 1613,6 кв.м, ангарів літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-1 загальною площею кожного 290,4 кв.м, душу літ. Ж, тамбуру літ. жі площею 7,1 кв.м, вбиральні літ. З площею 3.6 кв.м. сторожки літ. М, ганку літ.м площею 22,1 кв.м, навісу літ. Н площею 374,4 кв.м, побутових будівель тимчасові літ. К, Л, навісу літ.О площею 83,8 кв.м, трансформаторної літ. ТП площею 1,0 кв.м, споруди № 1-10, замощення І. [PERSON], окремо встановлювати факт будівництва ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» спірного нерухомого майна не має необхідності. Крім того встановлення зазначеного факту не передбачено чинним законодавством, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги. Судом встановлено, що 19 травня 2015 року ще до скасування апеляційним судом вищезазначеного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2015 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування спірного нерухомого майна, відповідно до умов якого відповідач, [PERSON], прийняв у дар від відповідачки, [PERSON], нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, селище Ювілейне, вул. Совхозна, 110, які розташовані на земельній ділянці площею 1,6107 га (кадастровий номер 1221455800:02:003:0061), яка знаходиться за адресою Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Василя Сухомлинського, 110. Зазначений договір дарування 19 травня 2015 року був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Право власності відповідача, [PERSON], на спірне майно було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.05.2015 року, номер запису про право власності 9712247, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 590736212214. Цього ж дня 19.05.2015 року [PERSON] передарував спірне нерухоме майно [PERSON]. В наступному спірне нерухоме майно знову декілька разів відчужувалося його попередніми власниками. Так 18.01.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірного майна. [PERSON] в свою чергу 15.08.2017 року уклав з ТОВ «АРІАНД» два договори купівлі-продажу за кожним з яких ним було відчужено на користь ТОВ «АРІАНД» по ? частині спірного нерухомого майна. Відповідно до ч.2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ВСУ при розгляді цивільної справи №6-605цс16 від 25.05.2016 року зробив правовий висновок відповідно до якого: «оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.» Згідно із вимогами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст.228 ЦК України «Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.». Відповідач, [PERSON], незаконно набула право власності на зазначене нерухоме майно, що встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року. Верховний Суд України 16 квітня 2014 р. у справі № 6-146цс13 та 11 червня 2014 року у справі № б-52цс14 зробив наступний правовий висновок: «За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України; від 16 квітня 2014 р. у справі № 6-146цс13; від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14)» Тому є усі підстави для визнання недійсним договору дарування від 19 травня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 715 та скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірне майно за [PERSON]. Усі наступні правочини похідні від зазначеного договору дарування, тому незалежно від добросовісності сторін зазначених правочинів, спірне нерухоме майно переходило незаконно у власність набувачів за цими правочинами. В тому числі спірне майно незаконно перейшло у власність і до ТОВ «АРІАНД», тому суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірне майно за його останнім незаконним власником ТОВ «АРІАНД». Відповідно до п. 10 ППВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма ч.1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК. На час розгляду справи у суді власником спірного майна у цілому є ТОВ «АРІАНД», хоча зазначене майно й не вибуло з володіння ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2», тому немає необхідності у віндикації (витребування майна з незаконного володіння). Тому для захисту майнових прав ТОВ «ДНІПРО і К-200.6/2» не має необхідності скасовувати попередні (архівні) записи про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за його попередніми власниками на користь яких відчужувалося спірне майно за усіма правочинами, крім першого правочину (договору дарування від19.05.2015 року) та крім останніх двох правочинів (2-х договорів купівлі-продажу від 15.08.2017 року). Саме тому визнання судом за ТОВ «ДНІПРО і К-200.6/2» права власності на самочинно збудоване ним майно та скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірне майно за останнім титульним власником, ТОВ «АРІАНД», повністю поновить порушені права ТОВ «ДНІПРО і К-200.6/2» Щодо наявності підстав для визнання права власності на самочинно збудоване ТОВ «ДНІПРО і К-200.6/2» нерухоме майно суд прийшов до наступного. З відповіді директора Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 23.03.2017 року №1004-1.18/534 вбачається, що ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» не отримувало документів (декларацій), які дають право виконання ними будівельних робіт та документів (декларацій) про готовність до експлуатації спірного нерухомого майна. Декларацію про початок виконання будівельних робіт від 16.09.2015 року, видана на імя [PERSON], було скасовано наказом Департаменту №254-Н від 24.11.2015 року у звязку з внесенням нею недостовірних даних при подачі нею декларації про початок виконання будівельних робіт з приводу будівництва (реконструкції) спірного нерухомого майна. Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»: «При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил». Тому суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно є обєктом самочинного будівництва. Відповідно до положень ч.5 ст. 376 ЦК України: на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» є належним користувачем земельної ділянки, на якій було здійснення самочинне будівництво, та вищезазначене будівництво не порушує права інших осіб. Також судом встановлено, що будівництво спірного нерухомого майна було здійснено саме ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» за власні кошти. Суд враховую ту обставину, що на даний час ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» з обєктивних причин при усьому своєму бажанні та обачності позбавлено можливості отримати декларацію про готовність до експлуатації спірного обєкту нерухомості, адже на даний час право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем. Крім того, у п. 10 чинного на даний час «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. N 461 (зі змінами, внесеними Постановою КМУ № 409 від 07.06.2017) зазначено наступне: «У випадку визнання права власності на самочинно збудований обєкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого обєкта. Технічне обстеження проводиться субєктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України Про архітектурну діяльність одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі - виконавці).» Тому не потребує доведення та обставина, що на даний час в Україні самочинно збудоване нерухоме майно приймається в експлуатацію згідно з вищезазначеним Порядком виключно після того, як на це самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду буде визнано право власності. Представник ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» надав суду «Звіт про проведення технічного обстеження» від 31.07.2017 року нежитлових будівель та споруд за адресою: 52005, Дніпропетровська область, Дніпровський район, смт. Слобожанське, вулиця В. Сухомлинського, 110, який виконаний фізичною особою підприємцем [PERSON], який згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат серії АЕ №000902 від 14.11.2012 року «Технічне обстеження будівель та споруд». У п.4 зазначеного Звіту «Результати технічного обстеження» зазначено, що «Недоліків та пошкоджень, що впливають на безпечну експлуатацію, не виявлено, конструкції перебувають у задовільному технічному стані (категорія «2»)». Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України зі змінами, внесеними до ч. 2 ст. 124 Законом № 1401-VIII від 02.06.2016 року, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до ч.2 ст. 8 ЦК України («Аналогія»): «У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).» Відповідно до п. 5, 6 ч.1 ст. 3 ЦК України («Загальні засади цивільного законодавства»): загальними засадами цивільного законодавства є: 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Судом враховано, що ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» при всьому своєму бажанні та обачності позбавлений можливості надати суду декларацію про готовність до експлуатації спірного обєкту нерухомого майна саме у звязку з відсутністю на даний законодавчого врегулювання введення в експлуатацію обєктів самочинного будівництва до визнання на них права власності судом. Тому суд приходить до висновку про можливість застосувати для врегулювання даного спору норму прямої дії, яку містить положення ч. 2 ст. 124 Конституції України, та застосувати аналогію права, передбачену ч.2 ст. 8 ЦК України. Адже процедура введення в експлуатацію нерухомого майна полягає саме в перевірці його готовності до подальшої безпечної експлуатації, що може бути підтверджено не тільки декларацією про готовність до експлуатації, отримання якої за даних обставин законодавчо неможливе (п.10 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. N 461 зі змінами, внесеними Постановою КМУ № 409 від 07.06.2017) до ухвалення судом рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а може бути підтверджено звітом про проведення технічного обстеження. Саме такий звіт «Звіт про проведення технічного обстеження» від 31.07.2017 року й було надано суду представником ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» права власності на вищезазначене нерухоме майно та скасування записів про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за його попереднім власником, [PERSON] (набувачем за першим правочином - договором дарування від 19.05.2015 року), та скасування записів про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за його теперішнім власником ТОВ «АРІАНД» (набувачем за останнім правочином, реалізованим шляхом укладання в один день 2-х договорів купівлі-продажу від 15.08.2017 року за кожним з яких у власність до ТОВ «АРІАНД» перейшло по ? частині спірного майна). Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві третя особа не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial