Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

\~ \~ \~ Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], який в ході судового розгляду уточнила. Згідно з уточненими позовними вимогами позивач просить cтягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 18.12.2014 року в розмірі 6068,38 доларів США, який складається з наступного: 6000 доларів США основний борг, 68,38 доларів США 3% річних від простроченої суми боргу, що еквівалентно - 164319 грн. за курсом національного банку України на 07.02.2017 року. Крім того, просить стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір в розмірі 1666 грн. Позов обґрунтовує наступним. 18 грудня 2014 року, відповідач [PERSON] звернувся до позивача з проханням надати йому в борг грошові кошти в сумі 6000 доларів США для особистих потреб. На той час позивач мала власні грошові заощадження як у гривнах, так і у доларах США, тому погодилася на таку пропозицію відповідача. Цього ж дня вона передала відповідачу - 6000 доларів США (шістдесят купюр номіналом по 100 доларів). Відповідача вона знає особисто, оскільки з 16.09.2006 року по 13.10.2015 року, вона перебувала з ним зареєстрованому шлюбі. На момент позичання у неї коштів, відповідач був її чоловіком і за таких обставин його порядність та платоспроможність не викликала в позивача сумнівів, оскільки їй відомо, що він офіційно працевлаштований в ВАТ «Запоріжжяобленерго», працює майстром дільниці та отримує регулярну гарну заробітну плату, що підтверджується копією довідки № 1238 від 18.12.2014 року. На підтвердження факту передачі нею коштів відповідачу у розмірі 6000 доларів США, був складений письмовий Договір позики від 18.12.2014 року у двох примірниках, один з яких з особистим підписом відповідача знаходиться у позивача, а другий примірник з її підписом знаходиться у відповідача. Відповідно до п. 1 Договору, відповідач отримав від позивача до підписання цього договору позики кошти, та зобовязався повернути до 18.12.2017 року в сумі 6000 доларів США, повністю. Відповідно до п. 3 вказаного договору позики, відповідач зобов'язується повернути позичені кошти частками в м. Токмаку, а саме по дві тисячі доларів у строки до 18.12.2015 року, до 18.12.2016 року та до 18.12.2017 року. Викладене підтверджується особистим підписом відповідача у договорі позики від 18 грудня 2014 року, який зроблений у її присутності та присутності двох свідків: [PERSON], яка мешкає у [ADDRESS], та [PERSON], яка мешкає у [ADDRESS]., тобто згідно зі статтями 1046, 1047 Цивільного кодексу України між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого факт надання позивачем в борг відповідачу грошових коштів в сумі 6000 доларів США - встановлений. Відповідно до п. 3 вказаного договору позики, відповідач зобов'язується повернути першу частку позичених коштів, тобто 2000 доларів США у строк до 18.12.2015 року, але на теперішній час відповідач не виконав своїх зобов'язань, не повернув до 18.12.2015 року першу частку боргу та другу частку боргу у розмірі 2000 доларів США також не повернув до 18.12.2016 року. 13.10.2015 року, рішенням Токмацького районного суду Запорізької області, (справа № 328/3850/15-ц), шлюб між позивачем та відповідачем - був розірваний. Тому, коли у відповідності до п.3 Договору, термін повернення першої частки позики на суму 2000 доларів США закінчився вона звернулась до відповідача з проханням повернути першу частку боргу, але відповідач відмовився повертати їй борг в супереч ст. 525 ЦК України, якою визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Другу частку боргу відповідач також не повернув у визначений договором позики строк. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Третю частку боргу, тобто 2000 доларів США, відповідно до п. 3 договору позики від 18 грудня 2014 року, відповідач повинен повернути до 18.12.2017 року, але на підставі статті 1050 ЦК України, позивач вважає для себе за необхідне, в судовому порядку вимагати від відповідача стягнення основного боргу, який виник на 18.12.2016 рік, у розмірі - 4000 доларів США та дострокового поверненням залишку суми боргу у розмірі - 2000 доларів США. Крім того, відповідно до ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми. На цей час 3% річних від першої простроченої частки у сумі 2000 доларів США, у розмірі 60 доларів США (2000*3% = 60); 3% річних від другої простроченої частки у сумі 2000 доларів США становить 51 день прострочення, у розмірі 8,38 (2000*3%/365*51 дн.) доларів США. Загальна сума боргу за договором позики від 18.12.2014 року становить 6068,38 доларів США, який складається з наступного: 6000 доларів США основний борг; 3% річних від простроченої суми 68,38 доларів США, що згідно з офіційним курсом долара США встановленого Національним банком України на час звернення до суду з уточненим позовом еквівалентно 164319 грн (6068,38 х 27,078 = 164319) за курсом Національного банку України на час звернення до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов та обставини, якими він обґрунтований підтримав та суду пояснив, що було дві спроби підписання договору позики, але в першому екземплярі було багато помилок, тому він залишився не підписаним. Договір позики від 18.12.2014 року був складений позивачем і підписаний з проставленням дати відповідачем [PERSON] у вказану дату, приблизно о 10-00 годині на квартирі, де проживає сестра відповідача. В цей день відповідач отримав 6000 доларів США. Домовленість, яка була між сторонами, викладена у договорі позики від 18.12.2014 року. Відповідач та представник відповідача позов не визнали. Відповідач надав письмові заперечення та в судовому засіданні пояснив, що коштів в розмірі 6000 доларів США він не брав, та і у позивача таких коштів не було, оскільки незадовго до цих подій, він та [PERSON] позичали для купівлі автомобіля гроші в розмірі 3000 доларів США у батьків [PERSON] Крім того, йому відомо, що позивач, її сестра та батьки для придбання квартири позивали гроші у [PERSON] у грудні 2014 року. Квартиру вони купили приблизно за 7000 доларів США: 3000 доларів США дали її батьки, і 4000 доларів США вони позичили у [PERSON]. У нього з позивачем була домовленість, що ці кошти буде потім віддавати він, а квартиру позивач оформить на їх спільного сина. Однак позивач оформила квартиру на свою сестру. Тому, він не має наміру віддавати ці кошти. Договір позики він не підписував і дату в ньому також не ставив. Також йому відомо, що його сестра поставила свій підпис у договорі позики, так як [PERSON] сказала, що договір за гроші на машину. З 06.12.2014 року він з [PERSON] вже не проживав, хоча офіційно вони були ще в шлюбі. [PERSON] залишилась проживати в будинку його батька і просила його придбати квартиру для сина, він погодився. Крім того, в судовому засіданні відповідач пояснив, що для підтвердження того, що він не ставив свого підпису на «договорі позики» від 18.12.2014 року, була проведена судова почеркознавча експертиза, однак з висновком експерта він не згодний, так як для експертного дослідження були використані лише дві заяви, які він не підписував. Представник відповідача адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечила, вказала, що він є необґрунтованим, оскільки відповідач не підписував договір позики з позивачем. Оскільки волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, договір позики від 18.12.2014 року є недійсним та не створює будь-яких юридичних наслідків для нього, так-як підпис на спірному договорі він не ставив, вищевказаних грошових коштів, ніколи не отримував. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] є її рідною сестрою. 18.12.2014 року їй зателефонувала сестра - [PERSON] та попросила прийти, засвідчити передачу грошей відповідачу. Вона погодилась. Вдома в квартирі сестри [PERSON] близько 12.00 години були вона, сестра [PERSON], [PERSON] та його сестра [PERSON]. [PERSON] з сумочки дістала конверт, в якому були гроші. [PERSON] їх перерахував там було 60 купюр по 100 доларів США. Вони всі підписали договір позики. [PERSON] також поставив свій підпис і дату. Ці гроші були збереженнями [PERSON] та батьків. Дійсно вона купувала квартиру, але це були її гроші і квартиру вона купувала собі, у квартирі вона також зареєструвала сестру. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач [PERSON] її рідний брат. В грудні 2014 року, точний день вона не памятає, до неї додому прийшла [PERSON] і сказала, щоб вона поставила свій підпис в договорі та засвідчила, що позивач передала гроші відповідачу гроші. Позивач на той час з відповідачем не проживала, однак вони були ще одружені. Їй відомо, що у [PERSON] грошей не було, бо вони з відповідачем позичали гроші у батьків позивача для придбання автомобілю. В той день вона сама була в квартирі. [PERSON] не було. В договорі вже стояв підпис [PERSON] і тому вона подумала, що договір відповідає дійсності. Їй відомо, що позивач казала, що хоче придбати квартиру для їх з відповідачем сина, і що саме про це був договір позики, однак квартира була придбана на сестру позивача. Їй також відомо, що квартира зараз здається, а раніше в ній проживали позивач з сином [PERSON]. До цього [PERSON] також підходила до неї за підписанням договору, тоді були всі: вона, [PERSON] та позивач з відповідачем, однак тоді договір не був підписаний, бо позивач сказала, що цей договір недійсний, в ньому багато помилок. В судовому засіданні експерт [PERSON] суду показав, що працює завідувачем сектору криміналістичних експертиз Запорізького відділу Дніпропетровського НДІСЕ Міністерства юстиції України. Він надавав висновок судової почеркознавчої експертизи № 72-16 від 26.07.2016 року. Обєктом дослідження був договір позики від 18.12.2014 року. Матеріали з ухвалою суду про призначення експертизи та зразками почерку [PERSON] він отримав нарочним способом, це означає, що поштар приносить пошту до експертної установи та передає відповідальній особі, а відповідальна особа вже нарочно передала йому конверт з документами. Ним були досліджені всі експериментальні, вільні та умовно-вільні зразки підпису [PERSON], крім невеликої частини, яка викликала сумнів у експерта та явно суперечила наданим матеріалам, таке право експерта не досліджувати документи, які викликають у нього сумнів надано Методикою дослідження підписів. Деякі документи суперечили наданим матеріалам і в тому числі експериментальним зразкам, які відбирались безпосередньо суддею Курдюковим В.М. Саме тому у висновку експерта в переліку документів, що досліджувались їх трохи менше, ніж повернуто ініціатору експертизи. Про це не зазначено в експертизі тому, що [PERSON] не вимагає такого відображення у висновку. На всіх документах, що були досліджені він проставив штамп. Відповісти на запитання щодо того, чи виконано цифри 18.12.2014 року було неможливо, оскільки вкрай обмежений матеріал досліджуваного тексту не дозволив ідентифікувати виконавця. На запитання чи виконаний підпис [PERSON] він дав категоричну чітку відповідь, що підпис виконаний [PERSON] Проілюстровано було лише кілька зразків почерку [PERSON], однак досліджував він всі надані зразки підпису експериментальні, умовно-вільні і вільні. Заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, показання допитаних в судовому засіданні свідків, експерта, дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач уклала шлюб з відповідачем 16.09.2006 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ЖС №021344. 13.10.2015 року рішенням Токмацького районного суду Запорізької області, шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний, що підтверджується копією рішення №328/3850/15-ц. 17.06.2016 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖС №170743. Ухвалою Токмацького районного суду від 24.01.2017 року було уточнено анкетні дані позивача [PERSON] та вказано її правильне прізвище [PERSON]. \~ \~ \~ \~ Відповідно до договору позики від 18.12.2014 року відповідач [PERSON]\~ позичив у\~ позивача [PERSON] гроші в сумі 6000 доларів США, які зобовязується повернути до 18.12.2017 року. Відповідно до договору позики, позичальник одержав кошти повністю від позикодавця до підписання цього договору. \~ \~У встановлений договором позики строк, відповідач не повернув позивачу грошові кошти в сумі 2000 доларів США до 18.12.2015 року. Крім того, до 18.12.2016 року також не повернув 2000 доларів США, та ще 2000 доларів США відповідач повинен повернути до 18.12.2017 року.Зазначений договір позики підписаний також свідками [PERSON] та [PERSON]. У договорі позики зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобовязується повернути позивачу, строки повернення позики та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. До цього часу відповідач [PERSON] борг не повернув. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики від 18.12.2014 року підписаний сторонами. В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі 6-50цс16 сформовано правовий висновок, що поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~ \~У встановлений договором позики строк, відповідач не повернув позивачу грошові кошти, а саме 18.12.2015 року в сумі 2000 доларів США, грошові кошти в сумі 2000 доларів США 18.12.2016 року. Та ще 2000 доларів США відповідач повинен повернути до 18.12.2017 року. До теперішнього часу відповідач гроші не повернув. Відмова відповідача виконати свої зобов'язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Оригінал боргового документу знаходився в позивача, що свідчить про невиконання боржником своїх зобовязань. З огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки в даному випадку не допускаються свідчення свідків як засіб доказування. Відповідно до ч 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилом статті 1051 ЦК України при оспорюванні позичальником договору позики з підстави, що грошові кошти не були ним одержані від позикодавця, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником. За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звертається увага судів, на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Такого висновку дійшов і Верховний Суду України в ухвалі від 26 січня 2011 року, по справі № 6-48785св10. Звернення [PERSON] до органів внутрішніх справ з заявю-повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, а саме що [PERSON] вчинила кримінальне правопорушення за ст.358 КК України, підробила його підпис та прізвище, імя, по-батькові від його імені після слова Позичальник в Договорі позики від 18.12.2014 року, суд не бере до уваги, оскільки зазначене звернення мало місце лише через 10 місяців після звернення позивача з позовом до суду та після надходження до суду висновку судової почеркознавчої експертизи від 26.07.2016 року, де експерт визначив, що підпис і рукописний текст після слова позичальник виконаний відповідачем. Згідно висновку старшого інспектора Токмацького ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області старшого лейтенанта міліції [PERSON] від 20.10.2016 року за зазначеними зверненнями перевірка припинена, в повідомленні [PERSON] відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.358 КК України, оскільки факти викладені у зверненні [PERSON] не знайшли свого підтвердження, вбачаються ознаки цивільно-правових відносин. Відповідач та його представник адвокат [PERSON] обґрунтовували свої заперечення на позов тим, що [PERSON] договір позики не підписував. Він грошей в борг не брав, в нього з позивачем лише була усна домовленість про те, що позивач позичить 6000 доларів США в людей, придбає квартиру та оформить на їх спільного сина, а він потім позичені в людей гроші буде віддавати сам. Однак позивач його ошукала та оформила квартиру на свою сестру. Тому, ніяких грошей він не збирається віддавати, тим більше, що він їх не брав. Однак суд не бере до уваги ці доводи відповідача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Так, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів в обґрунтування своїх доводів відповідачем не надано. Свідок [PERSON] є особою, яка заінтересована в результатах розгляду справи, оскільки є рідною сестрою відповідача. Доводи відповідача про те, що договір позики між ним та позивачем не укладався і грошей він у борг не брав, є неспроможними, оскільки спростовуються наявним в матеріалах справи оригіналом договором позики від 18.12.2014 р. та висновком експерта Дніпрпетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Запорізького відділення від 26.07.2016 року № 72-16. Згідно висновку експерта Дніпрпетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Запорізького відділення від 26.07.2016 року № 72-16, почерк, яким виконаний рукописний текст після слова «Позичальник», розміщений на зворотній стороні договору позики, укладеного 18.12.2014 між [PERSON] та [PERSON], виконаний самим [PERSON]. Підпис, виконаний від імені [PERSON] та розміщений після слова «Позичальник» та рукописного тексту на зворотній стороні договору позики, виконаний самим [PERSON]. Відповісти на питання: «Чи виконано цифри «18.12.2014 р.» [PERSON], або іншою особою?» не надається за можливе з причин, викладених в дослідницькій частині висновку. Відповідно до дослідницької частини зазначеного висновку, при порівнянні досліджуваного рукописно-цифрового тексту із зразками почерку [PERSON], встановлено, що вкрай обмежений графічний матеріал досліджуваного тексту не дозволив виявити такі ідентифікаційні ознаки почерку передбачуваного виконавця, які б у своїй сукупності були істотними і достатніми для певного висновку про тотожність особи виконавця досліджуваного рукописно-цифрового тексту. Тобто, відповісти на цю частину питання поставленого на вирішення експерту не вдалось лише через обмежений графічний матеріал, і це ніяким чином не повязано із кількістю наданих експерту експериментальних, вільних та умовно вільних зразків. Відповідач та його представник вказували у своїх запереченнях на те, що висновок експерта є неповним, необгрунтованим і таким, що викликає сумнів у його правильності, так як в експертному висновку не було вказано, які документи зображені на фото № 4, 6-9, та досліджувались при порівнянні. Однак зазначені доводи суд не бере до уваги, оскільки відповідно до п. 9 ППВСУ № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30.05.97р., судам слід мати на увазі, що визначення способу проведення експертизи є компетенцією експерта. У висновку дані однозначні і конкретні, а тому зрозумілі і ясні відповіді на поставлені судом запитання. Висновок експертизи не являється неповним: в ньому дано відповідь на\~\~поставлене єдине\~\~запитання; висновок є повним і обґрунтованим, він даний на підставі проведеного дослідження наданого обєкта дослідження - Договору позики від 18.12.2014 року та відібраних у суді\~\~експериментальних зразків підпису, почерку, вільних зразків та умовно-вільних, наданих сторонами в достатній кількості для проведення експертизи та перелік яких зазначено у висновку експерта.\~\~Представником відповідача не зазначено, яким чином висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи та чому викликає сумніви у його правильності. У висновку експерта зазначено, що він вивчив з наступним порівнянням між собою вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку [PERSON] в період часу з 2010 та 2013-2016 роки. Тому, твердження представника відповідача про те, що експерт при дослідженні використовував лише дві заяви від імені [PERSON] подані до Токмацького районного суду щодо розгляду справи за його відсутності від 23.01.2015 р. та про видачу копії рішення від 03.12.2015 р. та які відповідач не писав, не відповідає дійсності. Крім того, необхідно зауважити на тому, що заяви, які подаються до Токмацького районного суду приймаються канцелярією суду лише після встановлення відповідальною особою суду тієї особи, яка подає заяву, тобто заяви були подані саме [PERSON] В розділі висновку експерта «Дослідження» експертом [PERSON] було перелічено всі документи, які він дослідив при проведенні експертизи. \~Так, дійсно, відповідно до супровідного листа про направлення до суду висновку судової почеркознавчої експертизи № 72-16 від 26.07.2016 року у додатку зазначено більше документів, які повернуті до суду, чим у висновку експерта, де вказані документи, що підлягали дослідженню. Однак аналізуючи ці документи, не дослідженими залишились надані експерту копії документів. Як вже зазначалось раніше, визначення способу проведення експертизи є компетенцією експерта. Тим більше, що пунктами 2 та 3 науково-методичних рекомендацій передбачено, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Тому, експерт діяв в межах своїх повноважень. У суду не має підстав ставити під сумнів правильність висновку\~\~судовим експертом Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON], оскільки він є повним, ясним, обґрунтованим і таким, що узгоджується матеріалам справи, експериментальні зразки почерку та підпису [PERSON] відбиралися безпосередньо у суді та зразки засвідчені відповідальною особою, відповідно до ч. 13\~ст. 53 ЦПК України\~за завідомо неправдивий висновок або за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків експерт несе кримінальну відповідальність, про що експерт був повідомлений в ухвалі від 09.03.2016 р. та попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову від надання висновку за ст.ст. 384, 385\~КК України. Крім того, під час допиту експерта [PERSON] в судовому засіданні, той показав, що він досліджував всі зазначені в експертизі експериментальні, вільні та умовно-вільні зразки, а проілюстрував лише деякі з них і в нього немає обовязку у висновку зазначати, які саме документи проілюстровано, до того ж він має право відповідно до [PERSON] дослідження підписів не досліджувати документи, які викликають у нього сумнів та явно суперечать наданим матеріалам. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14. Крім того, відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. Так, відповідно до п.3 договору позики від 18.12.2014 року, відповідач зобов'язувався повернути першу частку позичених коштів, тобто 2000 доларів США у строк до 18.12.2015 року, але на теперішній час відповідач не виконав своїх зобов'язань. Другу частку боргу в розмірі 2000 доларів США відповідач повинен був повернути до 18.12.2016 року, однак зазначені кошти до цього часу не повернув. Решту - 2000 доларів США відповідач повинен повернути до 18.12.2017 року. Враховуючи те, що договором позики від 18.12.2014 року був встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, однак [PERSON] прострочив повернення чергової частини, [PERSON] обґрунтовано вимагає дострокового повернення частини позики, що залишилася, загальна сума боргу становить 6000 доларів США та підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми станом на 07.02.2017 року. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Станом на 07.02.2017 року 3% річних від першої простроченої частки у сумі 2000 доларів США, становить 60 доларів США (2000*3% = 60); 3% річних від другої простроченої частки у сумі 2000 доларів США становить 51 день прострочення, у розмірі 8,38 (2000*3%/365*51 дн.) доларів США. Загальна сума боргу за договором позики від 18.12.2014 року становить 6068,38 доларів США, який складається з наступного: 6000 доларів США основний борг; 3% річних від простроченої суми 68,38 доларів США, що згідно з офіційним курсом долара США встановленого Національним банком України на дату розгляду справи еквівалентно 157918 грн. 22 коп. (6000 х 2602,3126/100 = 156138 грн. 76 коп. та 68,38 х 2602,3126/100 = 1779 грн. 46 коп.). Так, наявність оригіналу договору позики у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12). Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал договору позики, який залучено до матеріалів справи. Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем у повному розмірі не повернутий, він підлягає стягненню з нього у судовому порядку. З огляду на зазначене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 157918 грн. 22 коп., що складається з 156138 грн. 76 коп. борг за договором позики та 1779 грн. 46 коп. 3 % річних від простроченої суми боргу. В іншій частині позов задоволенню не підлягає. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесенні останнім та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1579 грн. 18 коп.\~ \~ \~\~

Outcome: partial