Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

У вересні 2019 року Акціонерне товариство «ІНГ Банк Україна» звернулося до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів про виселення з квартири [ADDRESS] у квартиру [ADDRESS] , визнання їх такими, що втратили право на користування вказаною квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 07.07.2008 року між АБ «ІНГ Банк Україна», правонаступником якого є АТ «ІНГ Банк Україна» (далі - «Позивач» або «Банк»), та [PERSON] (далі - «Відповідач 1» або «Позичальник») укладено Договір іпотечного кредиту (далі - «Договір» або «Договір іпотечного кредиту»). На виконання умов вищезазначеного Договору Банк надав Позичальнику іпотечний кредит на фінансування будівництва чи придбання нерухомого майна в доларах США єдиною сумою у розмірі 200 000, 00 (двісті тисяч) доларів США 00 центів. 12.09.2008 року між АБ «ІНГ Банк Україна», правонаступником якого є АТ «ІНГ Банк Україна» та [PERSON] укладено Іпотечний договір (далі - «Іпотечний договір»). Відповідно до пункту І Іпотечного договору, Іпотека за цим Договором забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з Договору іпотечного кредиту від 07 липня 2008 року зі змінами і доповненнями, які можуть бути внесені в майбутньому до нього (надалі за текстом «Кредитний договір»), укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, за умовами якого останній зобов`язаний Іпотекодержателю до 29 червня 2023 року повернути кредит в розмірі 200 000,00 (Двісті тисяч доларів США), сплатити відсотки за користування кредитом, а також неустойку у розмірі й у випадках, передбачених Кредитним договором (надалі за текстом «Основне зобов`язання»). Відповідно до умов Кредитного договору надана сума за кредитом повертається щомісячними платежами, що сплачуються у відповідну дату платежу згідно з графіком платежів. Іпотекодавець сплачує Іпотекодержателю відсотки за ставкою 5.0% річних. Згідно з пунктом 2 Іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира під [ADDRESS] , яка в цілому складається з 2 жилих кімнат, загальною площею 57,30 кв.м., жилою площею 34.00 кв.м. (далі - «Майно» або «Квартира»). Майно є власністю Іпотекодавця на підставі договору дарування квартири, посвідченого 12 січня 2007 року Кулініч Н.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 104 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17 січня 2007 року у реєстрову книгу № д. 1 194-25 за реєстровим № 2393. В подальшому, у зв`язку з невиконанням Відповідачем 1 умов Договору іпотечного кредиту від 07.07.2008 року та ігноруванням ним вимоги про сплату заборгованості, у лютому 2013 року Банк звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовними вимогами про стягнення з Відповідача 1 заборгованості за Договором. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2014 у справі № 755/2115/13-ц позовні вимоги Банку до Відповідача 1 про стягнення заборгованості за Договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Позивача заборгованість за Договором іпотечного кредиту від 07.07.2008 року в сумі 165 138, 28 доларів США 28 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.02.2013 року складає 1 319 950, 27 гривень 27 копійок, пеню в розмірі 8 186, 86 гривень 86 копійок. Оскільки рішення суду відповідачем 1 не виконується, станом на момент подання позову до суду власником квартири є позивач, який не має можливості реалізувати своє право власності, оскільки відповідачі проживають у спірній квартирі, крім того відповідач після відкриття виконавчого провадження з метою перешкоджання у зверненні стягнення на квартиру зареєстрував у ній свою дружину та свого малолітнього сина, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. 04.09.2019 року справу було розподілено в провадження судді Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М. Ухвалою суду від 10.09.2019 року відкрито провадження у справі, призначено її підготовчий розгляд. 11.11.2019 року відповідачем 1 до суду подано заяву про зупинення провадження у справі, яка в подальшому судом не ставилася на обговорення в зв`язку з тим, що представник відповідача в судовому засіданні просив суд її не розглядати, відмовившись від даного клопотання. 13.11.2019 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] 10.12.2019 року від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзив. Протокольною ухвалою суду від 03.08.2020 року залучено в якості третьої особи у справі Деснянську РДА в м. Києві в особі Органу опіки та піклування. Протокольною ухвалою суду від 06.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову в повному обсязі та просив суд про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував прои позовних вимог з підстав, що викладені у письмовому відзиві на позов. Інші відповідачі в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, просив проводити розгляд справи без його участі. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 07.07.2008 року між АБ «ІНГ Банк Україна», правонаступником якого є АТ «ІНГ Банк Україна» та відповідачем [PERSON] укладено Договір іпотечного кредиту. На виконання умов вищезазначеного Договору Банк надав Позичальнику іпотечний кредит на фінансування будівництва чи придбання нерухомого майна в доларах США єдиною сумою у розмірі 200 000, 00 доларів США 00 центів. 12.09.2008 року між АБ «ІНГ Банк Україна», правонаступником якого є АТ «ІНГ Банк Україна» та [PERSON] укладено Іпотечний договір. Відповідно до пункту І Іпотечного договору, Іпотека за цим Договором забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з Договору іпотечного кредиту від 07 липня 2008 року зі змінами і доповненнями, які можуть бути внесені в майбутньому до нього, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, за умовами якого останній зобов`язаний Іпотекодержателю до 29 червня 2023 року повернути кредит в розмірі 200 000,00 (Двісті тисяч доларів США), сплатити відсотки за користування кредитом, а також неустойку у розмірі й у випадках, передбачених Кредитним договором. Відповідно до умов Кредитного договору надана сума за кредитом повертається щомісячними платежами, що сплачуються у відповідну дату платежу згідно з графіком платежів. Іпотекодавець сплачує Іпотекодержателю відсотки за ставкою 5.0% річних. Згідно з пунктом 2 Іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира під [ADDRESS] , яка в цілому складається з 2 жилих кімнат, загальною площею 57,30 кв.м., жилою площею 34.00 кв.м. Майно є власністю Іпотекодавця на підставі договору дарування квартири, посвідченого 12 січня 2007 року Кулініч Н.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 104 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 17 січня 2007 року у реєстрову книгу № д. 1 194-25 за реєстровим № 2393. Майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю Іпотекодавця, оскільки набувалося ним на підставі договору дарування, шлюбних контрактів/договорів, які б змінювали правовий режим майна, ним не укладалося. На підтвердження цих обставин Іпотекодавцем подана відповідна письмова заява, зміст якої доведено нотаріусом до відома представників Іпотекодержателя. Відповідно до пункту 4.1. Іпотечного договору Іпотекодавець засвідчує, що за адресою майна проживає та є прописаним/зареєстрованим батько Іпотекодавця - гр. [PERSON] , дата народження - [INFO] , будь-яких інших осіб (в тому числі малолітніх, неповнолітніх), які б проживали та були б прописані/зареєстровані за адресою майна, мали б право на особистий сервітут, встановлений ст. 405 Цивільного кодексу України, немає. Відповідно до пункту 6.4. Іпотечного договору Іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди Іпотекодержателя: не розпоряджатись майном у будь-який спосіб; не передавати майно в оренду та/або наступну іпотеку; не обтяжувати майно (зокрема, не передавати в спільну діяльність, лізинг, оренду; найм, користування тощо); не проводити реконструкцію та перепланування майна, не переводити його в нежитловий фонд або не вчиняти будь-які інші дії, наслідком яких є зміна правового статусу майна; не реєструвати право проживання та/або місцезнаходження в житловому приміщенні, що є предметом іпотеки за цим Договором, фізичних та юридичних осіб. Відповідно до пункту 11 Іпотечного договору на майно може бути звернено стягнення Іпотекодержателем у будь-який спосіб, передбачений законодавством, за виключним вибором Іпотекодержателя. У порушення умов Договору, починаючи з липня 2012 року. Відповідач 1 припинив сплачувати чергові платежі за кредитом та проценти. Відповідно до статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України (далі - «ЦК України») зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та в установлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В подальшому, у зв`язку з невиконанням Відповідачем 1 умов Договору іпотечного кредиту від 07.07.2008 року та ігноруванням ним вимоги про сплату заборгованості, у лютому 2013 року Банк звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовними вимогами про стягнення з Відповідача 1 заборгованості за Договором. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2014 у справі № 755/2115/13-ц позовні вимоги Банку до Відповідача 1 про стягнення заборгованості за Договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Позивача заборгованість за Договором іпотечного кредиту від 07.07.2008 року в сумі 165 138, 28 доларів США 28 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 01.02.2013 року складає 1 319 950, 27 гривень 27 копійок, пеню в розмірі 8 186, 86 гривень 86 копійок. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2014 у справі № 755/2115/13-ц набрало законної сили 24.06.2014 року. Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Разом з цим, як встановлено в судовому засіданні, рішення суду від 28.01.2014 року Відповідач 1 у добровільному порядку не виконав. У зв`язку з невиконанням у добровільному порядку рішення суду, Позивач звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Іванова А.В. з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 755/2115/13-ц від 20.03.2015 року, виданого Дніпровським районним судом м. Києва. 01.08.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Івановим А.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 56903787 з примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2014 року по справі № 755/2115/13-ц. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» до заходів примусового виконання рішень віднесено, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами. 09.07.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Івановим А.В. складено Акт № 56903787/19 про реалізацію предмета іпотеки, а саме: квартири загальною площею 57,3 кв.м., жилою площею 34, кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва [NUMBER], виданого 07.08.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Трубаровою М.В., акціонерне товариство «ІНГ Банк Україна», код ЄДРПОУ: 21684818 набуло право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трубарової М.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48140052 від 07.08.2019 17:15:09 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності № 32727466, відповідно до якого право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за акціонерним товариством «ІНГ Банк Україна», код ЄДРПОУ: 21684818. Таким чином, власником спірної квартири станом на день подання позову до суду є Позивач. Як зазначив в судовому засіданні представник позивача, Банк не має можливості реалізувати своє право власності, оскільки відповідачі станом на момент подання цього позову проживають в спірній квартирі. Крім того, всупереч пункту 6.4. Іпотечного договору, 27.09.2018 року, тобто після відкриття виконавчого провадження з метою перешкоджання у зверненні стягнення на квартиру, Відповідач 1 зареєстрував місце проживання у Квартирі своєї дружини відповідачки [PERSON] та свого малолітнього сина [PERSON] . Позивач вважає, що наявні всі правові підстави для виселення відповідачів з квартири та визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Згідно з частиною 2 статті 109 Житлового кодексу України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, відповідно до частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Як було зазначено вище, станом на день подання цього позову, відповідачі продовжують проживати у спірній квартирі, чим фактично чинять перешкоди позивачу як власнику квартири в користуванні та розпоряджанні нею. Вказана обставина свідчить про порушення прав позивача, оскільки він позбавлений можливості потрапити до квартири. Факт проживання відповідачів у квартирі підтверджується копією паспорту Відповідача 2, копією довідки про реєстрацію місця проживання від 14.03.2019 року № 2813183, з якої вбачається, що у спірній квартирі зареєстровано місце проживання Відповідача 3 та копією акта начальника ЖЕД-310 від 27.03.2019 року, у якому зазначено, що Відповідач 1 проживає у квартирі. Як було встановлено в судовому засіданні у власності Відповідача 2 перебуває квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою № 156843005 від 19.02.2019 року, сформованою приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Івановим А.В. Крім того, 16.08.2019 року Позивачем направлено відповідачам вимоги щодо добровільного звільнення квартири від 14.08.2019 року, в яких позивач вимагав від відповідачів звільнити спірну квартиру та знятися з реєстраційного обліку у ній, проте станом на день подання позову до суду, відповідачі добровільно не звільнили квартиру. Таким чином, у зв`язку з порушенням права власності Позивача і наявності у відповідачів іншого жилого приміщення, в силу статей 316, 317, 321, 391 Цивільного кодексу України та статті 109 Житлового кодексу України, суд приходить до висновку про те, що наявні всі правові підстави для виселення відповідачів із спірної квартири, за умови також того, що вони мають на праві власності інше жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] . Щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття з реєстрації місця проживання, то суд в цій частині позовних вимог приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених норм дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української PCP (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з частиною 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що буде суперечити вимогам статті 29 ЦК України. Право малолітніх осіб на користування жилим приміщенням є також похідним від права їх батьків, на яких відповідно до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини. Відповідно до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.3016, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, серед іншого, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про зняття з реєстрації місця проживання особи. Відповідно до преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду. Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність також підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Вимоги позову про зняття з реєстраційного обліку відповідачів у спірній квартирі не підлягають задоволенню, оскільки зняття з реєстраційного обліку відповідачів є наслідком виконання рішення про визнання їх такими, що втратили право користування даною квартирою. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У зв`язку із задоволенням позову частково, згідно ст.141 ЦПК України з відповідачів також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial