Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Титан» (надалі ТзОВ «Титан») звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів в порядку регресу. Свій позов мотивує тим, що 13.12.2011 року в с. Голишів Луцького району сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів [NUMBER], який належить [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON], який належить товариству. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.12.2011 року винним у вчиненні ДТП визнано відповідача. Вказує, що ухвалою Луцького міськрайонного суду від 16.12.2014 року визнано умови мирової угоди між [PERSON] та ТзОВ «Титан» і станом на 02.06.2015 року товариство повністю виконало її умови та сплатило [PERSON] 42109,50 грн. У звязку з чим, просить стягнути з відповідача на користь позивача 42109,50 грн. сплачених коштів в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою та судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.12.2011 року в с. Голишів Луцького району сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів [NUMBER], який належить [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON], який належить товариству«Титан» (а.с. ). Згідно постанови Луцького міськрайонного суду від 28.12.2011 року вбачається, що винним в даному ДТП визнано відповідача [PERSON] та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 400 грн. (а.с. 4). Ст. 61 ч. 4 ЦПК України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду. Із ухвали Луцького міськрайонного суду від 16.12.2014 року у справі за позовом [PERSON] до ТзОВ «Титан» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою вбачається, що сторони уклали мирову угоду, умови якої визнані судом (а.с.12-14). В судовому засіданні із платіжних доручень від 24.12.2014 року, 15.01.2015 року, 16.02.2015 року, 18.03.2015 року, 07.04.2015 року, 07.05.2015 року встановлено, що ТзОВ «Титан» провело повністю виплату коштів згідно умов мирової угоди в розмірі 42109,50 грн. (а.с. 15-20). Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Разом з тим, згідно ст.132 КЗпП України за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. При цьому, ст.134 КЗпП України передбачено можливість стягнення у повному розмірі завданої шкоди, коли між працівником і підприємством, установою, організацією укладено письмовий договір про повну матеріальну відповідальність при виконанні трудових обовязків. Як зясовано в судовому засіданні між позивачем та відповідачем 20.04.2011 року укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с. ). Водночас ст.135-1 КЗпП України визначено коло осіб, з якими можуть укладатися такі договори та за виконання яких робіт. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно Постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС «Про затвердження переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих ним для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність» № 447/24 від 28.12.1977 року(далі - Постанова № 447/24), яка діє на території України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12.09.91 р. "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР", то до переліку таких осіб водії не відносяться, а тому зазначений вище договір про повну матеріальну відповідальність суд до уваги не приймає та вважає, що в даному випадку відповідач повинен нести відповідальність в межах середнього місячного заробітку,який становив 975 грн. (а.с. ). При цьому, не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про безпідставність заявлених вимог, так як відповідальність останнього застрахована за договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у СК «Інвестсервіс» і саме за рахунок даної установи має бути задоволений позов ТзОВ «Титан», оскільки кожна особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд і не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї - ст.ст.12.14 ЦК України. У звязку з цим позивачу належить право вибору на звернення із вимогами до осіб, які, на її думку, мають відповідати за ними. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року і у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для застосуванням всім судам України. Отже, за таких обставин, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 243,60 грн. судового збору.

Outcome: partial