Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за законом право на земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Новомиколаївської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначила, що [INFO] року помер її батько [PERSON], [INFO] року померла її матір [PERSON]. Після смерті батьків відкрилась спадщина на земельну ділянку, про прийняття якої позивачка разом, звернулася до Державного нотаріуса Новоукраїнського нотаріального округу Шевченко Н.Г., а саме про видачу йм свідоцтва про право на спадщину на майно померлого, а саме на земельну ділянку площею 4,4694 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новомиколаївської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. Однак, у видачі свідоцтва позивачці було відмовлено, оскільки вона пропустила встановлений законодавством строк на прийняття спадщини. Оскільки був втрачений державний акт, позивачка вимушена була дати оголошення в газету про втрату оригіналу державного акта, тобу сплив час, передбачений законом для прийняття спадщини. Позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач та її представник в підготовче судове засідання не з'явилися, в матеріалах справи є заява, в якій вони просять позов задовольнити повністю, справу розглянути без їх участі. Відповідача та представник третьої особи в підготовче судове засідання не з'явилися, подавши до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Відповідно до положень ч.ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідач визнав, пред'явлений до нього позов і визнання відповідачем позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що [INFO] року помер її батько [PERSON], [INFO] року померла її матір [PERSON] (копії свідоцтв про смерть серії [NUMBER] від 23.11.2017 року, та серії [NUMBER] від 26.11.2017 року) (а.с.8,10). Також встановлено, що після смерті матері в Новоукраїнській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу №691/2007 року, та позивачка разом з відповідачкою, яка доводиться їй рідною сестрою в листопаді 2007 року подали заяви про прийняття спадщини після смерті матері. 15.10.2008 року рішенням Новоукраїнського районного суду за [PERSON], яка є сестрою позивачки, було визнано право власності на земельну ділянку [NUMBER], яка розташована на території Новомиколаївської сільської ради, та належала покійній матері. Позивач написала відмову від прийняття спадщини після смерті матері, усно домовившись з сетрою(відповідачкою по справі), що земля батька буде належати їй. Брат з заявою про прийняття спадщини не звертався та [INFO] року помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 17.10.2017 року (а.с.18). 26.07.2017 року позивач звернулася з заявою до Державного нотаріуса Шевченко Н.Г., 31.07.2017 року отримала письмову відмову, де зазначено, що заява про прийняття спадщини протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України до нотаріальної контори подана не була, спадкова справа не заводилась. Також зазначено, що спадкоємиця пропустила визначені законом строки про прийняття спадщини (а.с.24). Маючи намір отримати спадщину, яка належала її батьку за життя, позивачка подала оголошення в газету про втрату державного акту (а.с.17). З позовної заяви, вбачається, що позивач не звернулася вчасно, в строк, встановлений законом, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки в неї був відсутній Державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER] ([NUMBER]), виданий на підставі розпорядження Новоукраїнської РДА від 16 квітня 2002 року №277-р земельна ділянка 4,47 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Новомиколаївської сільської ради), зареєстрований 26 квітня 2002 року за №714 на ім'я [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до п.26 постанови ПВСУ від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що суди відкривають провадження у справі за позовом особи про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачем у такій справі є спадкоємець, який прийняв спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку про прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Ст.1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно зі ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вбачається, що «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права». Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватися правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Суд, бере до уваги те, що причину пропуску строку для подання заяви позивачем до нотаріальної контори про прийняття спадщини, була визнана відповідачем, що в свою чергу не порушує права, свободи чи інтереси відповідача та інших осіб. При цьому суд вважає, вимога позивача про визначення додаткового строку на прийняття спадщини є зайвою, оскільки визначення додаткового строку є необхідним для подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини, а у даному випадку позивач просить визнати за нею право власності на спадкове майно, у зв'язку із втратою оригіналу правовстановлюючого документу, і з поважних причин вчасно не звернулась до нотаріуса. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ч.9 ст.79-1 ЗК України, земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відповідно до ч.10 цієї статті, державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Згідно частини 4 цієї статті - земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст.1297 ЦК України,спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до п.2 ст.1299 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту реєстрації цього майна, тому право власності на майно, на яке судом визнається право на спадщину за позивачем може бути визнане після реєстрації в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. За змістом статі 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини 1 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як роз'яснено в пункті 23 постанови ПВСУ від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видасться за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством за наявності умов для одержання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі. Згідно до п.п.4.15 п.4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р., видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації проводиться нотаріусом після подання належним чином оформлених правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» роз'яснив, що в разі, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця.

Outcome: partial