Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 03 березня 2011 року їй та відповідачу, який є її колишнім чоловіком, належить на праві власності по 1/2 частині квартири, що розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Урицького, б. 84, кв. 89. Відповідач своїми діями перешкоджає її вільному доступу до квартири, передати ключі від вхідних дверей даного жилого приміщення та визначити з нею порядок користування ним відповідач відмовляється. Просила вселити її у вказану квартиру, визначити порядок користування нею, виділивши в користування їй окремі кімнаті, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію; відповідачу - окрему кімнату, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрему кімнату, жилою площею 8,9 кв.м.; підсобні та службові приміщення у вигляді кухні, туалету, ванної кімнати, коридору залишити в їх спільному користуванні. Крім того просила зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні виділеними їй кімнатами, підсобними приміщеннями. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 травня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Вселено [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS]. Визначено порядок користування зазначеним жилим приміщенням та виділено в користування в цій квартирі: [PERSON] - окремі кімнати, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію; [PERSON] - окремі кімнати, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та 8,9 кв.м.; підсобні та службові приміщення у вигляді кухні, туалету, ванної кімнати, коридору залишено в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 243, 60 грн. З даним рішенням суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] посилався на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував те, що позивачка не довела позовні вимоги в частині перешкоджання їй в користуванні спірним жилим приміщенням. Суд не звернув уваги на те, що [PERSON] не представила суду документ, що підтверджує її право власності на спірну квартиру, хоча він і не оспорює це право власності останньої. Суд зробив висновок, що між сторонами немає домовленості щодо порядку володіння та користування квартирою чим вийшов за межі позовних вимог. При визначенні порядку користування квартирою, судом не прийнято до уваги те, що в кімнатах, площами 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м він робив ремонт за особисті кошти та звик до цих кімнат, а тому вони повинні були надані в користування йому. Крім того, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме ст. 177 ЦПК України, оскільки не встановив порядок зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. Замість цього суд після пояснення сторін ухвалив рішення про допит свідка [PERSON], після чого перейшов до дослідження доказів. В порушення норм процесуального права, суд долучив до матеріалів справи пояснення позивачки без підпису та дати складення, а також розглянув та задовольнив клопотання представника позивачки про допит свідка після початку розгляду справи по суті. Також суд, в порушення вимог ст. 88 ЦПК України, стягнув в нього судовий збір без врахування пропорційності задоволеним позовним вимогам. Відповідач в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представник позивачки адвокат [PERSON] у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та представника позивачки, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2001 року по 10 березня 2011 року, мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який мешкає з матірю. Після розірвання шлюбу з відповідачем та реєстрації повторного шлюбу позивачці присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.5 зв., 6,60) Квартира, що розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Урицького, б. 84, кв. 89. яка складається з чотирьох кімнат (окремі кімнати, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію, окрема кімната, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та окрема кімната, жилою площею 8,9 кв.м.) загальною площею 82 кв.м., у тому числі житловою площею 51,5 кв.м., належить на праві спільної часткової власності сторонам, кожному по ? частині. (а.с.8-11) З постанови Жовтневого РВ Маріупольського МУ ГУ МВС України в Донецькій області від 25 січня 2011 року вбачаться, що позивачка зверталась до райвідділу з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності відповідача у звязку з тим, що в січні 2011 року він змінив замки вхідної двері сумісно набутої квартири, що розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Урицького, б. 84, кв. 89, чим перешкоджає її проживанню з сином в зазначеному жилому приміщенні. Опитаний в ході перевірки заяви [PERSON] не заперечував проти того, що змінив замки вхідної двері зазначеного житла (а.с.15). Згідно листа позивачки на адресу відповідача від 15 січня 2015 року, [PERSON] зверталась до [PERSON] з проханням не перешкоджати її користуванню квартирою за адресою: м. Маріуполь, вул. Урицького, б. 84, кв. 89. (а.с.16) Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт перешкоджання з боку відповідача позивачці у користуванні квартирою, що розташована за адресою: м. Маріуполь, вул. Урицького, б. 84, кв. 89., тому є підстави для вселення [PERSON] в це жиле приміщення та визначення порядку користування ним. Відмовляючи в задоволенні позову в частині зобов'язання відповідача не чинити позивачці перешкоди у користуванні виділеними їй кімнатами, підсобними приміщеннями, суд вважав, що оскільки рішення суду стосовно встановленого порядку користування квартирою не набрало законної сили, право позивачки на користування частиною спірного жилого приміщення не порушене, а тому не підлягає захисту. Розподіляючи судові витрати, суд присудив з відповідача на користь позивачки судовий збір в повному обсязі, сплачений [PERSON] при зверненні до суду. Висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідають обставинам справи та вимогам закону, проте в частині розподілу судових витрат суд порушив норми процесуального права, що є підставою для зміни оскаржуваного рішення. У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Згідно ч.ч. 4, 5 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Правильно встановивши характер спірних правовідносин та вірно застосувавши до них норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про вселення позивачки у квартиру [ADDRESS] та встановлення порядку користування цим жилим приміщенням, виділивши позивачці окремі житлові кімнати, жилою площею 12,3 кв.м. та 12,2 кв.м. з виходами на лоджію; а відповідачу - окремі кімнати, жилою площею 18,1 кв.м. з виходом на балкон та 8,9 кв.м. У той же час у спільному користуванні сторін суд залишив підсобні та службові приміщення у вигляді кухні, туалету, ванної кімнати, коридору. При цьому місцевий суд правильно виходив із того, що такий варіант найбільш враховує баланс інтересів кожного із співвласників, а також із того, що встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту ст. ст. 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності. Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та наданим доказам, яким судом у відповідності до ст. ст. 60, 212 ЦПК України надано вірну оцінку. Доводи апелянта щодо недоведеності факту перешкоджання ним у здійсненні [PERSON] права користування своїм майном спростовуються фактами звернення позивачки до міліції та до відповідача з приводу перешкод у користуванні спірною квартирою та, крім того, відповідач в суді апеляційної інстанції підтвердив те, що він змінив замки на вхідної двері квартири, ключів від яких позивачка не має. Разом з тим, суд першої інстанції не прийняв до уваги вимоги ч. 1 ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно розяснень, викладених в п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 10 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Отже, враховуючи те, що позов [PERSON] був судом задоволено частково, а тому судові витрати повинні розподіляться між сторонами порівну, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати в сумі 121.80 грн., що складає половину від судового збору, сплаченого позивачкою при поданні позову. Інші доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не заслуговують на увагу апеляційного суду з тих підстав, що вони не призвели до неправильного вирішення справи. Посилання відповідача на те, що позивачкою не доведено те, що вона є співвласником спірного жилого приміщення є необґрунтованими, оскільки [PERSON] надані належні та допустимі докази щодо цих обставин. З урахуванням наведеного, на підставі п.4.ч.1.ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Outcome: partial