Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

До Бориспільського міськрайонного суду Київської області звернувся з позовом [PERSON] В,Ф., який просить стягнути з Приватного акціонерного товариства Авіакомпанія «Аеросвіт» нараховану, але не виплачену суму заробітної плати у сумі 29962,81 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 68290,44 грн., а також просить стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились. Позивач у своїй заяві просив розглядати справу за його відсутності. У звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, на підставі ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено, що Наказом від 15.05.2013 № 1536-ос Генерального директора Приватного акціонерного товариства Авіакомпанія «Аеросвіт» звільнено [PERSON], слюсаря-ремонтника відділу обслуговування наземного устаткування комплексу інженерно-технічного забезпечення, 15.05.2013 року за власним бажанням (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). Також встановлено, що в день звільнення позивачу не було виплачено всіх сум, що належать йому від підприємства. Так, згідно довідки Приватного акціонерного товариства Авіакомпанія «Аеросвіт» від 27.08.2014 № 570 сума заборгованості по заробітній платі становить 29962,81 грн. Середньоденна заробітна плата позивача становить 179,24 грн. Станом на день розгляду справи борг відповідачем не сплачено. У відповідності до статті 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Враховуючи те, що у встановлений законом строк відповідачем не було проведено розрахунку із позивачем, позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати підлягають задоволенню. У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. За таких обставин, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 68290,44 грн. підлягає задоволенню. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. (Аналогічна думка з цього приводу викладена в Постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року). З огляду на те, що внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача на отримання у день звільнення всіх належних йому виплат останній зазнав душевних страждань, у урахуванням характеру, обсягу моральних страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди лише в розмірі 2000 грн. В решті позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial