Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У березні 2019 року позивачка звернулася до Жовтневого райсуду м.Маріуполя із позовною заявою про встановлення факту родинних відносин, що [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), [INFO] , є рідною сестрою [PERSON] , [INFO] ; про встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , та визнання права власності на земельну ділянку - пай, яка перебувала у колективній власності ВАТ «Азовський», розміром 6,16 га без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості згідно сертифікату на право на земельну ділянку - пай серії РН № 113195, виданого Маріупольською міською радою. В обґрунтування позовної заяви вказала, що [INFO] померла її мати, [PERSON] , [INFO]. Вона є її спадкоємцем за законом, прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право власності на спадщину за законом на все майно, яке належало [PERSON] , окрім земельного паю, який вона отримала у спадок після смерті своєї рідної сестри [PERSON] . Так, за життя, її матір [PERSON] прийняла спадщину після смерті своєї рідної сестри [PERSON] , [INFO], яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу спадкового майна входила квартира, на яку вона склала заповіт. Вона та її матір [PERSON] прийняли цю спадщину, вона отримала свідоцтво про право власності на спадкове майно за заповітом. Крім квартири, зі спадкового майна залишились предмету домашнього вжитку та обіходу, особисті речі, які належали [PERSON] , та земельний пай ВАТ «Азовський». Її матір [PERSON] вступила в право володіння предметами домашнього вжитку та обіходу, перевезла до себе особисті речі, які належали [PERSON] , та вступила в право володіння земельним паєм ВАТ «Азовський» загальним розміром 6.94 умовних кадастрових гектар. За життя [PERSON] сертифікат на земельний пай не отримала, але вона внесена до списку громадян відкритого акціонерного товариства «Азовський», які мають право на земельну долю (пай) на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради від 17.07.2002 року № 332 та 20.09.2002 року № 118, та на її ім`я сформовано сертифікат РН № 113195. Земельна ділянка знаходиться на території Маріупольської міської ради. Вартість земельного паю складає 52 813,42 гривень. Їй стало відомо, що відповідно до змін в земельному законодавстві, вона має можливість до 2025 року оформити своє право на земельний пай в порядку спадкування. Її тітка [PERSON] не мала дітей, чоловік помер раніше. Останній рік свого життя [PERSON] мешкала разом з її родиною та її матір`ю [PERSON] , так як хворіла, та не мала можливості самостійно рухатись. Спадкоємці інших черг, другої та третьої черги, не звертались із заявою про прийняття спадщини, та фактично спадщину не приймали. Її матір [PERSON] є спадкоємцем за законом другої черги, як її рідна сестра за батьком від народження. Вона спадщину прийняла, але за життя не оформила своє право власності на спадкове майно. Під час збирання документів для звернення до суду, вона помітила, що в свідоцтві про народження [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) її прізвище та прізвище батька записано як « [PERSON] » (російською мовою [PERSON] ). В свідоцтві про народження матері її прізвище зазначено як « [PERSON] », та прізвище батька як « [PERSON] ». В свідоцтві про укладання шлюбу, прізвище матері зазначено як « [PERSON] ». Так, в свідоцтві про народження № 86, виданого 15.10.1934 року [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), [INFO] , її прізвище та прізвище батька записано як « [PERSON] » (російською мовою [PERSON] ). Місце народження - с. Бельманка. В зазначеному свідоцтві про народження № 86 від 15.10.1934 року, вказано батько [PERSON] та мати [PERSON] (російською мовою). В свідоцтві про народження її матерії - [PERSON] , [INFO] , - прізвище зазначено як « [PERSON] », та прізвище батька як « [PERSON] ». Батько - [PERSON] та мати [PERSON] . Місце народження - с. Більман. Ім`я її бабці було [PERSON] , тому [PERSON] - це один із варіантів звернення. В свідоцтві про смерть [NUMBER] , виданого 16.06.1976р., прізвище її бабки зазначено як [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , виданого 15.11.1974р., [PERSON] (російською мовою) змінила прізвище на [PERSON] (російською мовою). Місце народження - с. Бельманка. Таким чином, в документах прізвище мало варіанти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Проте, вірним є - [PERSON] . Встановлення факту родинних відносин необхідно їй для отримання свідоцтва на право на спадщину за законом після смерті її матері, яка є спадкоємцем 2 черги після смерті [PERSON] . Встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] необхідно їй для здійснення спадкових прав на нерухоме майно, яке залишилось після смерті [PERSON] . Вона не має можливості оформити свої спадкові права на пай через органи нотаріату, оскільки спадкодавець за життя не зареєструвала своє право на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку. Враховуючи відмову нотаріуса в оформленні спадкових прав на майно та неможливість проведення на час вирішення спору реєстрації права на пай за спадкодавцем, у неї виникла необхідність звернутися до суду з позовом про визнання право власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Ухвалою Жовтневого райсуду м.Маріуполя від 01.04.2019 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою Жовтневого райсуду м.Маріуполя від 23.04.2019 року позовну заяву передано на розгляд Іллічівському райсуду м.Маріуполя. 21.05.2019 року позовна заява надійшла на адресу Іллічівського райсуду м.Маріуполя. Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 22.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 18.12.2019 року замінено первісного відповідача у справі - Виконавчий комітет Маріупольської міської ради на Маріупольську міську раду. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області. Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 18.12.2019 року витребувано відомості з відділу у місті Маріуполі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області. Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 23.01.2020 року виправлено описку в ухвалі суду від 18.12.2019 року про витребування доказів. Ухвалою Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 03.03.2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено судовий розгляд. Заявниця та її представник - адвокат Краснова І.О., яка діє на підставі ордеру, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача - Маріупольської міської ради, у судовому засіданні зазначив, що ознайомившись з вимогами позивачки, викладеними у позові, вважає їх незаконними та необґрунтованими. Позовні вимоги позивача в частині визначення за [PERSON] право власності на земельну частку (пай) з земель, які перебували у колективній власності ВАТ «Азовський», 6,16 га без визначення меж цієї частки в натурі, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії РН № 113195 виданого Маріупольською міською радою - є незаконними та не підлягають задоволенню. На підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17.07.2002 № 332, управлінню земельних відносин було доручено організувати заповнення та видачу сертифікатів на право на земельну частку (пай). Згідно рішення Маріупольської міської ради від 20.09.2002 № 118 «Про затвердження схеми розподілу земельних часток (паїв) ВАТ «Азовський» та отриманні державних актів на право приватної власності на землю», затвердження схеми розподілу земельних часток (паїв) членів ВАТ «Азовський» та видача державних актів на право приватної власності на земельні ділянки здійснювалось на підставі заяв громадян, власників земельних паїв, членів ВАТ «Азовський» про заміну сертифікатів на державні акти на право приватної власності на землю з урахуванням рішення загальних зборів орендодавців. Тобто, гр. [PERSON] не мала можливості отримати вищезазначений сертифікат, у зв`язку з тим, що померла [INFO] , а рішення Виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 322, в якому управлінню земельних відносин було доручено організувати заповнення та видачу відповідних сертифікатів було прийнято від 17.07.2002 року. Позивачем не надано до позовної заяви сертифікату на право на земельну частку (паю), заяви про заміну сертифікату на державний акт на право приватної власності на землю та інших документів. Також, листом Відділу у місті Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 25.09.2017 року № 894/105.17 зазначено, що на запитувану земельну ділянку кадастрові номери у зв`язку зі смертю власника не були присвоєні, а державний акт на право власності на земельну ділянку не виготовлявся. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.10.2016 № 2188/02-31 вбачається, що Державний нотаріус відмовив у нотаріальній дії у зв`язку з тим, що спадкоємець [PERSON] не надала документу, що підтверджує належність [PERSON] на праві власності земельної ділянки. Таким чином, позивачем не надано жодних документів, на підтвердження того, що тітка [PERSON] оформила в встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, прийняття спадщини та визнання права власності на земельний пай при наявності доданих документів заперечує. Представник третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Тітан», адвокат Япрах Д.Г., який діє на підставі ордеру, у судовому засіданні просив вирішити питання у відповідності до закону. Представник третьої особи - Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою не надано правовстановлюючих документів на земельну ділянку про право власності померлої [PERSON] . Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що мешкала по сусідству з померлою [PERSON] . Вона мешкала разом з чоловіком. Після смерті чоловіка [PERSON] залишилась одна, її навідувала племінниця [PERSON] та сестра [PERSON] . Дітей у [PERSON] не було. Вона залишила племінниці свою квартиру. Вони за нею доглядали. Після смерті [PERSON] позивачка з матір`ю забрала її речі. Свідок [PERSON] надав у судовому засіданні аналогічні пояснення. Суд, вислухавши представника позивачки, представника відповідача, представників третіх осіб, допитавши свідків, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 04.03.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого управління юстиції м.Маріуполя Донецької області, [INFO] померла [PERSON] , актовий запис № 515. (а.с.17). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. (а.с.18-20). Позивачка звернулась до Першої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 2188-02-31 від 24.10.2016 року вбачається, що 24.10.2016 року представник позивачки за довіреністю звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що складається з земельних ділянок загальним розміром 6,16 га, що розміщена на території Маріупольської міської ради. За матеріалами спадкової справи встановлено, що спадкодавцем було зроблено розпорядження відносно квартири [ADDRESS] , яку вона заповідала [PERSON] . У заповіті розпорядження щодо будь-яких інших об`єктів спадщини відсутні. Документів, що підтверджує належність [PERSON] на праві власності земельної ділянки, спадкоємцем [PERSON] не надано. На підставі зазначеного, нотаріус постановив відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] на майно, що складається з земельної ділянки, що розміщена на території Маріупольської міської ради. (а.с.21). Згідно відповіді від 25.09.2017 року на запит адвоката Краснової І.О., що діє в інтересах позивачки, згідно даних відділу у м.Маріуполі ГУ Держгеокадастру Донецької області станом на 01.01.2013 року було виготовлено технічний звіт по передачі земельних ділянок (паїв) в натурі та виготовлення державних актів на право власності на землю громадянам ВАТ «Азовський» на території Маріупольської міської ради Донецької області у 2002 р., та визначені кадастрові номери. Але у зв`язку зі смертю власника вони не були присвоєні, а державний акт на право власності на земельну ділянку не виготовлявся. (а.с.23). Рішенням Маріупольської міської ради № 710 від 28.09.2000 року затверджено проект роздержавлення та приватизації земель ВАТ «Азовський». Рішенням Маріупольської міської ради № 1247 від 26.09.2001 року внесено зміни в рішення міської ради від 28.09.2000 року № 710, яким сертифікати, видані на підставі старих списків осіб, що мають право на змельну частку (пай) вважати недійсними. В додатку до рішення значиться [PERSON] під номером № [NUMBER] . Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 332 від 17.07.2002 року затверджено розрахунок вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах. Управлінню земельних ресурсів було доручено організувати заповнення та видачу сертифікатів на право на земельну ділянку (пай) вартістю 52813,42 грн. і розміром 5,18 в умовних кадастрових гектарах. Відповідно до додатку № 2 [PERSON] значиться у списках під № 237. (а.с.25-30). Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 118 від 20.09.2002 року затверджено схему поділу земельних ділянок (паїв) ВАТ «Азовський» та видачу державних актів на право приватної власності на землю. В додатку № 2 до рішення [PERSON] значиться під номером № 73. Номер сертифікату РН№113195, площа земельної ділянки 6,16 га. (а.с.31-38). Позивачка звернулась до Центру експертних послуг для визначення експертної грошової оцінки земельної ділянки. Відповідно до звіту від 14.03.2019 року, складеного оцінювачем [PERSON] , вартість спірної земельної ділянки становить 123158,00 грн. (а.с.39-48). 03.09.2018 року позивачка звернулась до Більмацької державної нотаріальної контори Запорізької області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на сертифікат на право на земельну ділянку (пай) ВАТ «Азовський, який був виданий на ім`я [PERSON] (а.с.49-51). Постановою державного нотаріуса Більмацької державної нотаріальної контори Запорізької області від 07.11.2018 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку (пай) ВАТ «Азовський через відсутність правовстановлюючих документів на земельну частку (пай). (а.с.52). На виконання ухвали суду від 23.01.2020 року, відділ у м.Маріуполі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області повідомляє, що згідно даних відділу інформація щодо оформлення документів на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] з земель ПАТ «Азовський» відсутні. (а.с.134-143). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 24.01.2012 року виконкомом Благовіщенської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, [INFO] померла матір позивачки [PERSON] , актовий запис № 03. (а.с.53). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на її майно. Позивачка оформила спадкові права та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] від 29.07.2013 року за реєстровим №2168 (а.с.54). Згідно зі свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 30.07.1959 року Благовіщенським сільським бюро ЗАГС Куйбишевського району Запорізької області, [INFO] народилась позивачка, батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 45. (а.с.55). Зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 15.11.1974 року Більманською сільською радою Куйбишевського району Запорізької області, 02.10.1948 року батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис № 15. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». (а.с.56). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 03.06.1978 року Бельманською сільською радою Куйбишевського району Запорізької області, 03.06.1978 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] , актовий запис № 4. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». (а.с.58) Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 16.06.1977 року Благовіщенською сільською радою Куйбишевського району Запорізької області, [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] , актовий запис № 13. (а.с.59). В свідоцтві про народження № 81, виданого 15.03.1928 року Більманською сільською радою, заначено, що [INFO] народилась [PERSON] - матір позивачки. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 46. (а.с.60). В свідоцтві про народження № 86, виданого 15.10.1934 року Кузнецовською сільською радою, зазначено, що [INFO] народилась « [PERSON] » російською мовою - тітка позивачки. Батьками зазначені « [PERSON] » та « [PERSON] » російською мовою, актовий запис № 45. (а.с.61). Позивачкою було надано на огляд суду фотосвітлини, з яких вбачається, що вони з матір`ю [PERSON] забрали після смерті [PERSON] до себе її особисті речі, меблі, посуд, швейну машинку, що підтверджує факт прийняття спадщини позивачкою після смерті тітки [PERSON] . Також, позивачкою було надано для огляду до суду фотосвітлини сімейних свят, відпочинку, військові фото її родини, що доводить факт родинних відносин між матір`ю позивачки [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно листа Верховного суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Заявниками у справі про встановлення факту родинних відносин можуть бути: спадкоємці померлої особи, які мають право на спадщину як за законом, так і за заповітом і для яких у зв`язку із встановленням факту родинних відносин мають настати певні юридичні наслідки. До заяви про встановлення факту родинних відносин, в якій зазначається мета, з якою заявник просить встановити цей факт, можуть додаватися такі документи та докази: 1) докази, які підтверджують наявність цього юридичного факту (акти, анкети, автобіографії, листівки, сімейні фотографії, листи ділового та особистого характеру, особові справи, рішення судів, ордери на вселення, обмінні ордери, господарські книги, виписки з домових книг та інші документи, які у собі містять відомості про родинні відносини осіб); 2) довідки органів реєстрації актів цивільного стану (далі - РАЦС) про неможливість поновлення втрачених записів, внесення змін і доповнень, виправлень у записи актів цивільного стану; 3) пояснення свідків, яким достовірно відомо про взаємовідносини померлого із заявником. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), [INFO] , є рідною сестрою [PERSON] , [INFO] , але через наявність розбіжностей в написанні дошлюбного прізвища тітки в документах, що підтверджують факт родинних відносин, заявниця позбавлена можливості оформити свої спадкові права у встановленому законом порядку. Згідно п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням всіх наданих доказів у сукупності, суд вважає, доведеним факт родинних відносин між [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] »), [INFO] , є рідною сестрою [PERSON] , [INFO] , та вважає, доведеним факт родинних відносин, тому позовні вимоги є законними і підлягають задоволенню в цій частині. Щодо позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини, суд зазначає наступне. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі -ЦК УРСР 1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно листа ВССУ від 16.05.2013 року № 24/753/0/4-13 судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Таким чином, оскільки [PERSON] померла [INFO] , до даних правовідносин належить застосовувати норми ЦК УРСР 1963 року. Статтею 524 ЦК України (1963 року) передбачено, що спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Спадкування за законом здійснюється у разі відсутності заповіту. Згідно з ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно з ст. 530 ЦК України (1963 року), при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до змісту ст. 548 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ст. 549 ЦК України (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Таким чином, ст. 549 ЦК УРСР встановлює строк на прийняття спадщини, згідно з якою дії на прийняття спадщини повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Окрім цього, відповідно до статей 529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Статтею 531 ЦК УРСР встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема, той факт, що позивачкою доведено в судовому засіданні, що її тітка [PERSON] проживала разом з чоловіком, дітей в них не було, чоловік помер, вона залишилась одна, піклувались про неї позивачка з матір`ю [PERSON] - рідною сестрою [PERSON] . Після її смерті прийняли спадщину, забрали собі її особисті речі, меблі, та інш., суд приходить до висновку про наявність всіх законних підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті сестри [PERSON] , яка померла [INFO] . Щодо позовних вимог про визнання права власності на земельний пай, суд зазначає наступне. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Згідно Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Встановлено, що на ім`я спадкодавця [PERSON] за її життя сертифікат на земельну частку (пай) у колективній власності на землю не виготовлявся та не реєструвався. Також документи, що до права власності [PERSON] на земельну частку (пай) за життя не отримувалися. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] за життя набула права власності на земельну частку (пай), а тому позивачка, на думку суду, безпідставно вважає, що успадкувала таке право, оскільки воно не належало померлій і не може входити до складу спадщини. Оскільки не було встановлено порушення відповідачем права [PERSON] , у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за його безпідставністю і недоведеністю.

Outcome: partial