Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. в якому просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру [ADDRESS] , загальною площею 115,1 кв.м., та транспортний засіб автомобіль марки «KIA RIO». (2013 року випуску. д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ; визнати з а позивачем право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 115,1 кв.м., вартістю 1 007 125,00 грн.; визнати за позивачем право на Ѕ частку транспортного засобу автомобіля марки «KIA RIO». (2013 року випуску. д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , шляхом стягнення грошової компенсації за Ѕ частку транспортного засобу автомобіля марки «KIA RIO». (2013 року випуску. д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Свої вимоги мотивувала тим, що сторони перебували у шлюбі з 20 червня 2008 року. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. За час даного шлюбу сторони придбали майно. що є предметом спору. Таким чином позивачка вважає дане майно спільною сумісною власністю. яка підлягає поділу між подружжям. оскільки згоди стосовно порядку розподілу між ними не досягнуто. 12 квітня 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в даній справ та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, хоча повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання представник позивача надав письмову заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити з підстав викладених у змісті позовної заяви та відповіді на відзив. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, хоча повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання представник відповідача надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності. Крім того, представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого сторона відповідача позовні вимоги визнає частково з підстав викладених у даному відзиві. Разом з тим, доводи про часткове визнання позовних вимог викладені у письмових запереченнях на позовну заяву, долучених до матеріалів справи представником відповідача. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як визначено у ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, договори та інші правочини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2 ст.71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. В судовому засіданні встановлено, що 20 червня 2008 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 576. що підтверджується копією свідоцтво про укладення шлюбу наявного в матеріалах справи. Від шлюбу мають малолітніх дітей, а саме: сина - [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження наявних в матеріалах справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду. за час перебування сторін по справі у шлюбі, було придбано майно. а саме: квартира [ADDRESS] , загальною площею 115,1 кв.м., та транспортний засіб автомобіль марки «KIA RIO». (2013 року випуску. д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Власником даного майна є позивач, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та копією свідоцтва про право власності від 06 травня 2011 року, виданого на підставі Наказу головного управління житлового забезпечення від 22.04.2011 року за № 505-С/КІ. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Таким чином, враховуючи, що спірні квартира [ADDRESS] , загальною площею 115,1 кв.м., та транспортний засіб автомобіль марки «KIA RIO». (2013 року випуску. д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] були набуті сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї і є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд доходить висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за позивачем право власності на Ѕ частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 115,1 кв.м., визнавши в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за відповідачем право власності на Ѕ частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 115,1 кв.м., визнавши в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за позивачем право власності на Ѕ частку транспортного засобу автомобіля марки «KIA RIO». (2013 року випуску. д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] та визнавши в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за відповідачем право власності на Ѕ частку транспортного засобу автомобіля марки «KIA RIO». (2013 року випуску. д/н [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] . Окрім того, щодо посилань сторони позивача про збільшення частки квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з проживанням спільних дітей з позивачем та не виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, щодо їх утримання та виховання, то останні не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки судом не встановлено істотних умов, які б давали підстави відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини викладені сторонами у справі. Відповідно до правових позиції викладених у постанові Верховного Суду від 27.12.2019р. у справі №297/2837/17 (провадження №61-7846св19), та постанові Верховного Суду від 02.03.2020р. у справі №448/1722/16-ц (провадження № 61-22380св19), «При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім 'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім 'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивач не довела. Отже, спірна квартира була придбана подружжям у період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України немає.» З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Питання, щодо стягнення судових витрат в межах даної цивільної справи було вирішено у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial