Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з ФОП [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20125 гривень та моральної шкоди в розмірі 20125 гривень. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] працювала в якості зубного гігієніста у ФОП [PERSON] з 07.02.2012 р. до 28.09.2012 р. на підставі трудового договору з оплатою в розмірі 1150 гривень на місяць до 02.07.2012 р., та з оплатою 575 гривень за липень-серпень 2012 р. Позивач посилається на те, що між сторонами існували дружні стосунки, відповідач обіцяв їй організувати спільний бізнес. Відповідач не сплачував їй заробітну плату, хоча вона від неї не відмовлялась. Після її звільнення 28.09.2012 р. розрахунку по заробітній платі за лютий-серпень 2012 р. відповідачем так і не було здійснено. Зазначений розрахунок не був проведений і на момент розгляду справи. З огляду на положення ч.1 ст.117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичної виплати. Також в обгрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що невиплата їй аробітної плати призвела до моральних страждань, погіршення її настрою, порушення нормальних життєвих зв»язків, вона вимушена витрачати час для захисту своїх порушених прав. Моральну шкоду вона оцінює в розмірі непроведених виплат. В ході розгляду справи представник позивача неодноразово подавала заяву про збільшення розміру позовних вимог і відповідно до заяви від 05.05.2017 р. позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 37453 гривні 51 копійка та моральну шкоду в розмірі 37453,51 гривні. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просила суд позов задовольнити, посилаючись на невиконання відповідачем його обов»язку щодо виплати позивачу заробітної плати і відсутності у нього доказів на підтвердження зазначених обставин, в зв»язку з чим він повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодувати моральну шкоду. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачу належним чином виплачувалась заробітна плата згідно укладеного трудового договору, хоча вона фактично не виконувала обов»язки зубного гігієніста, а вела прийом хворих як лікар, зважаючи на близькі відносини, які існували між сторонами, та намір вести спільний бізнес. Крім того, представник відповідача звернув увагу суду, що у разі наявності заборгованості по заробітній платі трудовий договір не міг бути знятий з обліку в Центрі зайнятості відповідно до вимог законодавства, яке існувало на той час. В подальшому, документи про виплату заробітної плати, доступ до яких мала також позивач, були викрадені з офісу стоматологічної клініки. При розгляді вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у разі прийняття судом рішення про задоволення позову, представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даними вимогами. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.02.2012 р. між фізичною особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір строком на шість місяців, відповідно до умов якого позивач зобов»язавслась виконувати обов»язки зубного гігієніста, а ФОП [PERSON] оплачувати працю [PERSON] в розмірі 1150 гривень на місяць, із встановленням робочого часу з 09.00 год. до 18.00 год. Даний договір був зареєстрований в Голосіївському районному центрі зайнятості за № 02791200156. 02.07.2012 р. між сторонами був укладений Додаток до трудового договору від 07.02.2012 р., відповідно до якого сторони домовились про переведення [PERSON] з посади зубного гігієніста з оплатою 1150 гривень на посаду зубного гігієніста з окладом 1150 гривень на 0,5 ставки (575 гривень) з 02.07.2012 р. 28.09.2012 р. [PERSON] була звільнена з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України і договір був знятий з реєстрації в Центрі зайнятості. Звертаючись до суду позивач посилається на те, що відповідач протягом її роботи не виплачував їй заробітну плату, та вона не була виплачена на момент звільнення. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В ході судового розгляду не знайшов свого підтвердження факт виплати позивачу заробітної плати. Покази свідків, які були допитані в ході судового розгляду на підтвердження виплати ФОП [PERSON] працівникам заробітної плати та невиконання позивачкою обов»язків зубного гігієніста, не є належними доказами, які б беззаперечно свідчили про здійснення виплати працівнику заробітної плати в розумінні ст. 58 ЦПК України. В даному випадку, єдиним належним доказом на підтвердження виплати працівнику заробітної плати є відповідні бухгалтерські документи, які підтверджують здійснення виплати таких сум (відомомсті, видаткові касові ордери, виписки по банківському рахунку тощо). Суд не може погодитись з позицією представника відповідача щодо доведеності виплати заробітної плати наявністю відмітки Голосіївського районного центру зайнятості про зняття з обліку трудового договору в зв»язку з його розірвання, оскільки документи, що підтверджують проведення розрахунку з працівником подаються до Центру зайнятості у разі розірвання договору з ініціативи фізичної особи-підприємця та у відсутність працівника при здійсненні такої реєстрації. В даному випадку трудовий договір був розірваний з ініціативи працівинка і сам факт того, що при знятті з реєстрації трудового договору працівник не заявив про наяність заборгованості по здійсненню виплат заробітної плати не свідчить про проведення такого розрахунку. Посилання відповідача та його представника на можливе викрадення позивачем платіжних відомомстей про виплату заробітної плати в зв»язку з наявністю у неї доступу до цих документів не підтверджено жодними належними доказами, а тому не може бути прийнято судом до уваги. Індивідуальні відомості про застраховану особу, надані Пенсійним фондом України, містять лише інформацію про нарахування ФОП [PERSON] позивачу заробітної плати за період липень-вересень 2012 р. в розмірі 575 гривень та сплату обов»язкових платежів до Пенсійного фонду, однак не підтверджує проведення зазначених виплат. Крім того, зазначена відомість не містіть інформацію про нарахування позивачу заробітної плати за період лютий-червень 2012 р. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження факт виплати відповідачем заробітної плати позивачу за період дії трудового договору та здійснення з нею розрахунку на момент звільнення. Аналізуючи зміст позовної заяви, судом встановлено, що при зверненні до суду позивач просить стягнути з відповідача заробітну плату, посилаючись на положення ст.117 КЗпП України, яка встановлює відповідальність роботодавця за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні. Тобто, позивач фактично звернулась з вимогами не стягнення заборогованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а лише з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підтверджується і обгрунтуванням позову та проведеним позивачем розрахунком. В подальшому позивач лише збільшувала розмір стягнення середнього заробітку. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство установа, організація повинні виплатити працівникові ого середні заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатати зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затиримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При визначені розміру середньої заробітної плати, яка повинна бути стягнута на користь позивача, суд керується нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, згідно якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. В зв»язку з цим суд не може прийняти за основу розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який наданий позивачем, оскільки вона проводила даний розрахунок, визначаючи середньоденний заробіток за період травень- червень, виходячи із сумми 1150 гривень, та липень -вересень, виходячи з розміру заробітку 575 гривень, що не відповідача вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. Відповідно до укладеної між сторонами трудової угоди заробітна плата позивача за останні два місяці роботи становить 1150 гривень (575 гр.х2), врахуванням кількості робочих днів за даний період (44 робочі дні) середньоденна заробітна плата позивача становить 26,14 гривень. Оскільки термін вимушеного прогулу з моменту звільнення позивача по день постановлення рішення становить 1190 днів, середня заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача за даний період, складає 31106, 60 гривень. З огляду на проведений судом розрахунок позовні вимоги позивача щодо стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню в розмірі 31106,60 гривень. Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача на пропуск позивачем спеціального строку звернення до суду з даними вимогами з огляду на наступне. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-409 цс16, яка є обов»язковою для врахування судами загальною юрисдикції. Оскільки на момент звернення позивача до суду будь-яких виплат їй не здійснено, то відповідно, підстав для застосування положень закону щодо наслідків пропуску строків позовної давності не вбачається, з огляду на те, що він не є пропущеним. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, на думку суду, виходячи з наступного. На підставі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з»ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з»ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй моральних страждань або витрат немайнового характеру, що призвели до зміни способу її життя, завдали душевних страждань, на що вона посилається при зверненні до суду. В зв»язку з недоведеністю позовинх вимог в цій частині суд не вбачає підстав для їх задоволення. Зважаючи на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст..88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судові витрати у справі.

Outcome: partial