Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.04.2019 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, уточнивши свої позовні вимоги 07.06.2019 року остаточно просить суд: поділити квартиру [ADDRESS] як спільну сумісну власність подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаної квартири. Стислий виклад позиції позивача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який згодом за рішенням суду було розірвано. Вказує, що за час шлюбу вони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] , яка була оформлена на відповідача. Мирним шляхом вирішити питання поділу майна з відповідачем не вдається, згоди на поділ майна вона не надає, мотивуючи це тим, що воно є її особистою власністю, адже набуте на підставі договору дарування. Але, за ствердженням позивача це не відповідає дійсності, так як договору дарування фактично не було, а був договір купівлі-продажу квартири за спільні кошти подружжя. На укладанні договору дарування на своє ім`я наполягала відповідач, мотивуючи це зменшенням витрат на оформлення. Посилаючись на той факт, що дарувальник згідно договору дарування не є їх родичем, і до укладання договору сторони його не знали, тому жодних підстав передавати безоплатно квартиру у власність [PERSON] у дарувальників [PERSON] та [PERSON] не було. Таким чином, наполягає, що 17.03.2018 року його дружиною та [PERSON] та [PERSON] був вчинений удаваний правочин, адже фактично сторони договору укладали купівлю-продаж квартири. Оскільки спірна квартира була придбана під час шлюбу сторін та за спільні кошти, просить визнати дане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та поділити його в рівних частках. Крім того, 20.08.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання дійсним договору купівлі - продажу, у якому вказуючи на ті ж самі обставини укладання удаваного правочину, а саме укладання 17.03.2018 року договору дарування з метою приховання в ньому усіх ознак договору купівлі-продажу, просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 17.03.2018 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та визнати дійсним правочин купівлі-продажу даної квартири. За вказаних вище обставин він і звернувся до суду з даним позовом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 24 квітня 2019 року Ухвалою суду, суддя Боярський О.О., позовні вимоги позивача по справі № 495/3274/19 залишені без руху. /л.с. 26/ 16 травня 2019 року Ухвалою судді Боярського О.О. по справі № 495/3274/19 провадження у справі було відкрито з призначенням справи до судового розгляду. /л.с. 30-31/ 16 травня 2019 року Ухвалою суду, суддя Боярський О.О. заява позивача про забезпечення позову була задоволена частково. /л.с. 32-34/ 16 вересня 2019 року відповідно до розпорядження № 542 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16 вересня 2019 року головуючою суддею визначена суддя Прийомова О.Ю. 20 вересня 2019 року Ухвалою суду, справа № 495/3274/19 справа прийнята до провадження судді. 21 серпня 2019 року Ухвалою суду, суддя Боярський О.О. по справі № 495/7573/19 позовні вимоги позивача залишені без руху. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, головуючою по справі визначена 20 вересня 2019 року суддя Прийомова О.Ю. 25 вересня 2019 року Ухвалою суду вказана справа прийнята до провадження судді з призначенням справи № 495/7573/19 до її підготовчого розгляду. 13 листопада 2019 року Ухвалою суду позовна заява позивача залишена без руху. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.02.2020 року, об`єднано в одне провадження цивільну справу №495/3274/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, із цивільною справою №495/7573/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання дійсним договору купівлі-продажу, надавши загальний номер справі 495/3274/19 з призначенням справи до її підготовчого розгляду. 21 травня 2021 року Ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито з призначенням її розгляду по сутті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовах. Представник відповідача не погодилась з позовними вимогами, вважала їх безпідставними, в судовому засіданні заявила клопотання про застосування до даних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, відмовивши повністю у задоволенні позовів [PERSON] . Фактичні обставини справи, встановлені судом. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, допитавши в якості свідка [PERSON] , ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно позивач та відповідач зареєстрували 11.02.2001 року шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу. /л.с.5/. Згодом 21.02.2019 року [PERSON] звернулась до Арцизького райсуду з позовом про розірвання шлюбу, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія ухвали про відкриття провадження. /л.с.6/ Як стало відомо в ході розгляду справи, шлюб між сторонами за рішенням суду був розірваний 14.05.2019 року /справа № 492/327/19/. Судом також встановлено, що 17.03.2018 року, у період шлюбу відповідач оформила за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , згідно договору дарування квартири серії ННВ 278317, укладеного між [PERSON] та [PERSON] /Дарувальники/та [PERSON] /Обдаровувана/, посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області. /л.с.10-12,13/. За твердженням позивача, укладений 17.03.2018 року договір дарування є удаваним, адже вчинений з метою приховання іншого правочину, а саме купівлі-продажу. В якості обґрунтування своїх вимог приєднав копію розписки, що підписана [PERSON] та [PERSON] , що виступали як сторона « [PERSON] » в оспорюваному правочині, які вказали, що отримали в рахунок продажу належної їм в рівних частках 2-х кімнатної квартири під [ADDRESS] суму в розмірі 12300 доларів США від [PERSON] . Оплату отримали у повному обсязі, претензій не мають. /л.с.40/. Нормативне обґрунтування. Відповідно до ч. 1 ст. 717 Цивільного Кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 718 Цивільного Кодексу України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК), сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно до Узагальнення Верховного суду України щодо «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб`єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов`язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Оцінка аргументів сторін, Висновки суду. Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, приймаючи до уваги роз`яснення Пленуму ВСУ, положення узагальненої практики суду з розгляду цивільних прав, а також усі наявні обставини справи та надані учасниками справи докази, суд прийшов до наступних висновків. Стороною позивача доведено належним чином мету приховання удаваного правочину, адже сторони бажали оминути вартості витрат при оформленні договору купівлі-продажу, воля сторін із самого початку була спрямована на укладання між сторонами договору купівлі-продажу, адже сторони, так звані «Дарувальники» здійснили відчуження належного їм в рівних частках нерухомого майна, а саме кв. [ADDRESS] не безоплатно, як того вимагає ст. 717 ЦК України, а за певну обумовлену сторонами правочину плату, що визначено ст. 655 ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що у обох зі сторін був сформований мотив, а отже внутрішня воля, яка була спрямована на реалізацію певної мети укладання договору. Тобто, у сторін була потреба в укладенні певного правочину; за домовленістю сторін був обраний спосіб задоволення своїх потреб, а саме укладання між сторонами договору дарування. При цьому, при виникненні потреби в укладанні договору сторони усвідомлювали, що між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Що також підтверджено допитаним в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] , який пояснив, що у нотаріуса був оформлений договір дарування, який фактично був договором купівлі - продажу, оскільки так було зручніше для покупців. Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.655 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 6,11 та 12 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України, під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Поміж з цим, суд встановивши правову природу оспорюваного правочину, не вбачає підстав для визнання його недійсним, а лише вказує на необхідності регулювання виниклих правовідносин за правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, адже судом не встановлено його нікчемності або підстав для визнання його недійсним Отже, враховуючи усе вищенаведене, суд встановивши реальний зміст спірних правовідносин, мету звернення позивача до суду з даним позовом, предмету спору та засобів доказування, приходить висновку про можливість визнати оспорюваний правочин, укладений 17.03.2018 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] удаваним, виявивши справжню правову природу правочину купівлі-продажу із застосуванням наслідків такого. Верховний Суд у постанові від 3 червня 2020 року у справі № 550/1114/17 погодився з доводами щодо права позивача обирати спосіб судового захисту. ВС роз`яснив, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Таким чином, виходячи з того, що визнання недійсним договору дарування шляхом дійсності договору купівлі-продажу, про що заявлено позивачем у його позові вказує на дещо невірно обраний спосіб захисту, тому в такому випадку визнання оспорюваного правочину удаваним із виявленням справжньої правової природи договору купівлі-продажу та наслідків, що випливають з нього не суперечитиме позиції позивача, повністю відновить його інтереси та забезпечить правову визначеність цих правовідносин. Стосовно позову [PERSON] щодо поділу майна, судом встановлене наступне. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.1,2 ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна пла\-та, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий раху\-нок у банківську (кредитну) установу. Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України , дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція узгоджується з Висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05.04.2017 року по справі №367/5390/14-ц. Як вбачається з матеріалів справи, доказом придбання спірного нерухомого майна: квартири [ADDRESS] [PERSON] за договором 17.03.2018 року є письмова розписка про отримання коштів на суму 12 300 доларів США його відчужувачами. /л.с.40/. Поміж з цим, з даної розписки можливо достовірно встановити факт передачі коштів саме відповідачкою [PERSON] . Про жодні фактичні обставини набуття таких коштів спільно у період шлюбу в ході розгляду справи не доведено, позивачем не підтверджено належними та достовірними доказами, що ці кошти були їх спільними накопиченнями, нажитими за період шлюбу. Таким чином, з матеріалів справи загалом не вбачається наявності у подружжя [PERSON] будь-якого спільного нерухомого майна, оскільки жодних доказів набуття вказаного позивачем майна за спільні кошти подружжя або спільною працею та оформлення його за відповідачкою на праві власності у період шлюбу не надано. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Статтею ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Предметом поділу майна подружжя в силу положень сімейного законодавства може бути набуте під час перебування у шлюбі майно. Підстави набуття права власності встановлені статтею 328 ЦК України, згідно з якою право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до вищенаведеної норми права, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб особа набула права власності на спірний об`єкт. Таким чином, у відповідності до норм ст. 60 СК України, задля можливості визнання за позивачем 1/2 частини квартири [ADDRESS] , необхідно встановити факт того, що вона є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , а тому вимоги щодо поділу будинку та визнання за позивачем та відповідачем 1/2 частини даного нерухомого майна є похідними, та можуть бути задоволені лише в разі визнання спільною сумісною власністю подружжя такого нерухомого майна. У відповідності до ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, виходячи із приписів діючого законодавства, на основі повно та всебічно досліджених доказів, з урахуванням того, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження належність квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] , виходячи з того, що така придбана за особисті кошти відповідача, що не спростовано позивачем, тому в задоволенні позовних вимог про поділ майна подружжя слід відмовити, як в необґрунтованих. Стосовно заявленого відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. 2. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 5) про розірвання договору дарування. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Як вказав у своїй постанові ВСУ від 06.11.2019 року № 682/735/18 (61-3516св19): «Висновок апеляційного суду про те, що про порушення свого права позивач дізнався ще під час шлюбу, коли одразу після придбання спірного майна відповідач стала перешкоджати йому користуватися та володіти цим майном, не підтверджено належними доказами. Матеріали справи не містять позовної заяви про поділ майна подружжя, поданої позивачем 29 січня 2014 року у цивільній справі № 203/594/14-ц, на яку посилався апеляційний суд. Апеляційним судом належним чином не перевірено та не встановлено момент виникнення спору між колишнім подружжям щодо набутого під час шлюбу нерухомого майна». Таким чином, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Відповідачкою жодним чином не зазначено про момент обізнаності позивача про порушення його прав. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Тож, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Натомість, в даному випадку стороною відповідача, її представником жодним чином не доведено пропуску строку позовної давності для звернення позивачем [PERSON] з відповідними позовами до [PERSON] про поділ майна, про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання дійсним договору купівлі - продажу, а отже суд вважає за доцільне відмовити відповідачу у задоволенні відповідного усного клопотання. За таких обставин, ураховуючи усе вищевикладеного, з огляду на той факт, що в судовому засіданні знайшло свого підтвердження, що 17.03.2018 року [PERSON] уклала з [PERSON] та [PERSON] удаваний правочин, виявивши його справжню правову природу - це правовідносини купівлі-продажу, проте виходячи із відсутності належних та достатніх доказів того, що спірне нерухоме майно було придбано [PERSON] за спільні кошти подружжя, що тягне за собою наслідки неможливості поділу такого, тому суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , а саме в частині визнання договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 17.03.2018 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - удаваним, із встановленням його справжньої правової природи,- договір купівлі-продажу та застосуванням до нього усіх наслідків договору, які сторони правочину насправді вчинили, та відмову решти позовних вимог позивача, у зв`язку із їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Outcome: partial