Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу [PERSON], [INFO], тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України та на непідконтрольну українській владі територію України, разом (у супроводі) із матір'ю - [PERSON], [INFO], без згоди другого з батьків - [PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] шістнадцятирічного віку; надати громадянину України [PERSON], [INFO], тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України та на непідконтрольну українській владі територію України, разом (у супроводі) із матір'ю - [PERSON], [INFO], без згоди другого з батьків - [PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] шістнадцятирічного віку; надати [PERSON], [INFO], дозвіл на оформлення документів, необхідних для тимчасового виїзду [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] за межі України та непідконтрольну українській владі територію України, без згоди другого з батьків - [PERSON], [INFO]. Мотивуючи свої вимоги тим, що 09 січня 2010 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. [INFO] року під час перебування у шлюбі у сторін народився син - [PERSON], а [INFO] року [PERSON]. 16 грудня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням Дергачівського районного суду Харківської області. На даний час позивач у зв'язку із проведенням на території Донецької області антитерористичної операції з метою уникнення загрози своєму життю та життю неповнолітніх дітей, була вимушена тимчасово переміститися з м. Єнакієве Донецької області на підконтрольну українській владі території разом з дітьми. При цьому, діти знаходяться на повному матеріальному утриманні та отримують належне піклування про здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток від позивача. Відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, життям дітей не цікавиться, матеріальну допомогу не надає. Позивач має намір разом з дітьми виїжджати за кордон для відпочинку та оздоровлення, а також на непідконтрольну українській владі територію України, де залишились і проживають родичі дітей. Відповідач постійно знаходиться на непідконтрольній українській владі території Донецької області, виїхати для оформлення зазначеної згоди на виїзд дітей за кордон на підконтрольну українській владі територію відмовляється і останнім часом зв'язку з ним не має. У зв'язку з припиненням доступу нотаріусів до Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів та Єдиного реєстру довіреностей на непідконтрольній українській владі території Донецької області оформити дозвіл взагалі не можливо. Всі наявні засоби та можливості вплинути на відповідача щоб отримати дозвіл були вичерпані та не надали позитивного результату. Просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не прибула, була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, надала на адресу суду заяву в якій просить розглянути справу у її відсутність, позов підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, повідомлення про причини неявки, а також ніяких пояснень і заперечень щодо заявлених позовних вимог та клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у відповідності до частини 9 статті 74 Цивільного процесуального кодексу України шляхом розміщення оголошення у пресі, а також шляхом розміщення оголошення про її виклик до суду на офіційному веб-сайті Артемівського міськрайонного суду Донецької області: http://arm.dn.court.gov.ua, тому враховуючи, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд відповідно до ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. На підставі ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Суд встановив, що [INFO] року у сторін народився син - [PERSON] (а.с.10), а [INFO] року [PERSON] (а.с.9). Згідно копії рішення Дергачівського районного суду Харківської області (а.с.8) від 16 грудня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Рішення набрало законної сили 28 грудня 2015 року. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у справі та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). Зокрема, у порядку, передбаченому ч.2 ст.4 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання такої і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Відповідно до п.22 ч.1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.20120року №724) , встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред*явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі шостому проголошено, що дитина для повного гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Пунктом 24Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч.2 ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Ст.ст. 57-59 ЦПК України передбачають, що докази мають бути належними та допустимими. Таким чином, судом встановлено, що вихованням, піклуванням про стан здоров'я та матеріальним утриманням займається мати позивач по справі, а відповідач самоусунувся і участі не приймає. Враховуючи, що позивач постійно проживає разом з дітьми після розірвання шлюбу з відповідачем, з заявою про визначення місця проживання дитини відповідач не звертався. До того ж, дітям дійсно потрібен відпочинок, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині надання дозволу [PERSON], [INFO], тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України разом (у супроводі) із матір'ю - [PERSON], [INFO], без згоди другого з батьків - [PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] шістнадцятирічного віку; надати громадянину України [PERSON], [INFO], тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України разом (у супроводі) із матір'ю - [PERSON], [INFO], без згоди другого з батьків - [PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] шістнадцятирічного віку; надати [PERSON], [INFO], дозвіл на оформлення документів, необхідних для тимчасового виїзду [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] за межі України без згоди другого з батьків - [PERSON], [INFO]. Що стосується позовних вимог в частині надання дозволу надання дозволу [PERSON], [INFO], тимчасовий дозвіл на виїзд на непідконтрольну українській владі територію України, разом (у супроводі) із матір'ю - [PERSON], [INFO], без згоди другого з батьків - [PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] шістнадцятирічного віку; надати громадянину України [PERSON], [INFO], тимчасовий дозвіл на виїзд на непідконтрольну українській владі територію України, разом (у супроводі) із матір'ю - [PERSON], [INFO], без згоди другого з батьків - [PERSON], [INFO], до досягнення [PERSON] шістнадцятирічного віку; надати [PERSON], [INFO], дозвіл на оформлення документів, необхідних для тимчасового виїзду [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] на непідконтрольну українській владі територію України, без згоди другого з батьків - [PERSON], [INFO], то в цій частині слід відмовити за наступних підстав. Указом Президента України від 14.04.2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» розпочато антитерористичну операцію. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено, що антитерористична операція проводиться, зокрема, на території Донецької області з 07 квітня 2014 року. Згідно статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313-VII від 05.06.2014 року) антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Відповідно до статті 1 Закону України від 2.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, відповідно до статті 1 Закону України від 2.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-рвід 2.12.2015 року, до цього переліку включено в тому числі місто Єнакієве (Єнакієвська міська рада). Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 7.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (в редакції розпорядження від 2.12.2015 року № 1276-р)місто Єнакієве Донецької області належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту позивач разом з дітьми залишила своє місце проживання у м. Єнакієве. Як внутрішньо переміщена особа, позивач з дітьми була зареєстрована в [ADDRESS], що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21 жовтня 2014 року (а.с.11). Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України). Тобто Конституція України допускає обмеження права громадян на свободу пересування у випадках, встановлених законом. Вказане положення Конституції України узгоджується із статтею 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права на вільне пересування і обрання місця проживання також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві. Так само, частинами 1 та 3 статті 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Тобто Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та Міжнародним пактом про громадські та політичні права також передбачена можливість запровадження обмежень вільного пересування на території держави, але виключно законами. Такі обмеження щодо неповнолітньої особи встановлені перш за все ст. 313 ЦК України. Відповідно до частини 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідні обмеження передбачені Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а саме: громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ст. 2); свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема, у прикордонній смузі; на тимчасово окупованих територіях (ст. 12). Відповідно до ст. 12 вказаного Закону свобода пересування може бути обмежена і в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до положень статті 1 Закону України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом»: тероризм - суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров'я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей; режим у районі проведення антитерористичної операції - особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Відповідно до ст. 14 цього Закону у районі проведення антитерористичної операції на час її проведення може бути встановлено спеціальний порядок, зокрема організовано патрульну охоронну службу та виставлено оточення. У районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян (в редакції згідно із Законом України від 05.06.2014 року № 1313-VII). Перебування в районі проведення антитерористичної операції осіб, які не залучені до її проведення, допускається з дозволу керівника оперативного штабу. Відповідно до статті 12 Закону України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 378-VIII від 12.05.2015 року) для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Законні вимоги учасників антитерористичної операції є обов'язковими для громадян і посадових осіб. На виконання функцій і завдань уповноваженого суб'єкта боротьби з тероризмом, визначених Законом України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом», першим заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівником Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) видано наказ від 12 червня 2015 року № 415ог «Про затвердження Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», який фактично є письмовою вимогою до громадян, яка в силу положень ст. 12 Закону України № 638-IV від 20.03.2003 року «Про боротьбу з тероризмом» є обов'язковою до виконання. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Відповідно до пунктів 3 та 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі предявлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з частиною 2 ст. 4 Закону України від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Крім того, відповідно до положення статті 13 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якої вільний вибір місця проживання обмежується в адміністративно-територіальних одиницях, які знаходяться, зокрема, у прикордонній смузі, на тимчасово окупованих територіях (в редакції Закону України від 15.04.2014 року № 1207-VII). Територіальні межі застосування відповідних обмежень свободи пересування відповідно до статті 1 Закону України від 16 вересня 2014 року № 1680-VII «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»визначено постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VIII, згідно якої визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 252-VIII передбачено, що до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізок води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19 вересня 2014 року. До таких територій згідно додатку до цієї постанови відповідно до лінії з прив'язкою до місцевості та наведених географічні координат віднесено і м. Єнакієве Донецької області. Відповіднодо ст. 22 Закону України від 04.11.1991 року № 1777-XII «Про державний кордон України» (у редакції Закону України від 18.06.96 року № 245/96-ВР) з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони (частина 1). Контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби України (частина третя статті 22 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 03.04.2003 року № 662-IV). Постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2015 року № 38 «Деякі питання підвищення рівня національної безпеки України» на період проведення антитерористичної операції дію частини третьої статті 22 Закону України «Про державний кордон України» поширено на територію таких міст і районів: м. Донецька і м. Авдіївки, Артемівська, Вугледара, Горлівки, Дзержинська, Дебальцевого, Докучаєвська, Селидового Донецької області; Артемівського, Волноваського, Володарського, Костянтинівського, Красноармійського, Мар'їнського, Ясинуватського районів Донецької області. З 10 лютого 2015 року на території зазначених міст і районів запроваджено прикордонний режим. Відповідно до додатку № 1 до «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» перетинання лінії зіткнення у межах Донецької області на автомобільному транспорті здійснюється через дорожні коридори «Горлівка-Артемівськ» - контрольний пункт вїзду-виїзду (далі КПВВ) «Зайцеве», дорожній коридор «Донецьк-Курахове» - КПВВ «Мар`їнка», дорожній коридор «Донецьк-Маріуполь (через Волноваху)» - КПВВ «Новотроіцьке», дорожній коридор «Новоазовськ-Красноармійськ-Талаківка-Маріуполь» - КПВВ «Гнутове», тобто через території Артемівського, Волновавького та Мар'їнського районів, на яких запроваджено прикордонний режим. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої та другої ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III«Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 11 цього Закону передбачено, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини також передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З 07 квітня 2014 року на території Донецької області проводиться антитерористична операція, саме ця обставина змусила позивача з метою уникнення негативних наслідків покинути місце свого постійного проживання. На теперішній час антитерористична операція не закінчена і до тепер на території, до якої позивач просить надати дозвіл на виїзд дітей без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоров'я дітей (внаслідок переміщення терористичних груп, використання зброї, вибухівки тощо), а тому виїзд дітей до м. Єнакієве не забезпечує їх інтересів, наражає їх на небезпеку, що є неприпустимим. Позивач не враховує наявну небезпеку такого в'їзду для дітей, яка обумовлена збройним протистоянням на цій території, нестабільною ситуацією, яку неможливо прогнозувати та за якої неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоров'я дитини. На території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дітей у цій справі, які є громадянами України, а також їх повернення на територію, яка контролюється органами державної влади. Крім того, позивач не довела нагальність потреби в'їзду дітей на територію, на якій існують високі ризики небезпеки для життя та здоров'я дітей. Згідно ст. 16 Закону України 26.04.2001 року№ 2402-III «Про охорону дитинства» батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Крім того, виходячи з аналізу частини 3 ст. 313 ЦК України, частини 2 ст. 4 Закону України від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», пунктів 3 та 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, відповідно і через лінію зіткнення на тимчасово окуповану територію, без згоди та супроводу батька є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку до конкретної країни із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Але, як вбачається з матеріалів справи, позивач просить дозволити багаторазові виїзди неповнолітніх дітей без згоди і супроводу батька до досягнення ними шістнадцяти років, тобто фактично на майбутнє, та без обмеження будь-яким терміном, що чинним законодавством України не передбачено. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст.151 СК України, вправі обирати самі. Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial