Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

У вересні 2020 року позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача - [PERSON] 136906 грн. 34 коп. заборгованості по кредиту та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач 09 березня 2010 року підписала з Банком заяву б/н, згідно до умов якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказує, що відповідач підтвердила свою згоду на те, підписавши анкету-заяву разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», що складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. [PERSON] не виконала свій обов`язок щодо своєчасного повернення кредиту, тому з неї підлягають стягненню борг по неповернутому кредиту, проценти, а також судові витрати. В свою чергу [PERSON] звернулася з зустрічною позовною заявою про визнання договору удаваним. В обгрунтування позову вказувала, що укладений між нею та Банком договір був для приховання кредитного договору, він порушує вимоги чинного законодавства, є удаваним та слугує підставою для визнання його недійсним. 09 березня 2010 р. в магазині "Фокстрот" у м.Шепетівка вона вибрала для покупки мобільний телефон, однак у неї не вистачало потрібної суми коштів. Представником Банку для неї було запропоновано укласти кредитний договір. Вона підписала заявку та отримала від представника Банку картку якою розрахувалася за цей телефон. При цьому звернула увагу суду, що ніякого договору вона не підписувала та не отримувала його примірник. Упродовж 12 місяців вона сплатила всю суму боргу. Вказала, що договір має бути визнаний удаваним (недійсним) оскільки є несправедливим, а саме він всупереч принципу добросовісності створює істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що проявляється у встановленні значного розміру пені, яка може стягуватися за прострочення зобов`язання боржником за умови, що самого договору в природі не існує, а відтак не встановлена жодна відповідальність виконавця - Банку. 25 вересня 2021 року, в порядку п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, у справі відкрито спрощене позовне провадження та постановлено здійснювати розгляд справи без повідомлення сторін. 19 жовтня 2020 року відповідач звернулась до суду з клопотанням про витребування доказів. Ухвалою суду від 04 листопада 2020 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. Ухвалою суду від 20 листопада 2020 року зустрічний позов [PERSON] повернуто заявнику у зв`язку з порушенням строків подання такого. 30 листопада 2020 року представник відповідача [PERSON] адвокат Новачук Л.П. надав заяву про поновлення процесуального строку для подання зустрічної позовної заяви та надав зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати договір укладений між Банком та [PERSON] 09.03.2010 року визнати удаваним (недійсним). Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року для [PERSON] поновлено строк звернення до суду із зустрічною позовною заявою та зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання договору удаваним прийнято до спільного розгляду та постановлено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 31 грудня 2020 року Банк надав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив суд застосувати строки позовної давності, відмовити у задоволенні зустрічного позову, а вимоги Банку задовольнити в повному обсязі. 02 березня 2021 року Банк направив заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 12235 грн. 70 коп., в тому числі 3535 грн.11 коп. - заборгованість за тілом кредиту 8700 грн. 59 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. 03 березня 2021 року позивач [PERSON] надала доповнення до зустрічної позовної заяви, в якому вказує, що через півтора року після підписання удаваного договору 09.03.2010 р. припинила виплату як тіла кредиту, так і відсотків, у зв`язку з чим просить в позові відмовити повністю, застосувавши позовну давність. 30 березня 2021 р. розгляд справи зарешено прийняттям рішення. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд прийшов до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] , 09 березня 2010 року підписала з Банком Заяву б/н, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договірні зобов`язання між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] підтверджуються анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 09.03.2010 року. Згідно з розрахунком (а.с.103-109), відповідач станом на 30.09.2020 року має перед АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 12235 грн. 70 коп., в тому числі 3535 грн.11 коп. - заборгованість за тілом кредиту 8700 грн. 59 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. За змістом статті 1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі). Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№ 14-131цс19). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, отже, суд вважає, що є наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 3535 грн.11коп., оскільки відповідачем не заперечувалось отримання кредиту та не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту у вказаній сумі. Разом з тим вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, є безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, які передбачали сплату процентів, не містять підпису [PERSON] , а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодилася на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач розуміла саме ці умови та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у даному випадку не можна вважати Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку складовою частиною укладеного між сторонами договору, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові ВС від 23 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17 провадження № 61-5662св19, яка відповідно до ч.4 ст.236 ЦПК України є обов`язковою для врахування. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено частково, тому в порядку частини першої статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 54 грн. 27 коп. пропорційно до задоволених вимог. Щодо клопотання [PERSON] про застосування строку позовної давності, то за даними виписки за договором (а.с.45-48) вбачається, що періодично відбувалося автоматичне списання простроченої заборгованості з карти [NUMBER] про яке [PERSON] не могла не знати, адже з її карти відбувалося списання коштів. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Останнє автоматичне списання простроченої заборгованості відбулося 22.12.2018 р., до суду Банк звернувся 21.09.2020 р., тобто в межах строку позовної давності. Що до вимог [PERSON] до Банку про визнання договору удаваним, то слід зазначити наступне. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зі змісту ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що права споживача вважаються порушеними, якщо при реалізації продукції порушується право позивача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін, обмежується право споживача на одержання необхідної інформації про продукцію, реалізовано небезпечну продукцію, неналежної якості, ціну продукції визначено неналежним чином. Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Приймаючи рішення, суд керується також Пленум Верховного Суду України, де у пункті 25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснював, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інших правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Виходячи з теорії права, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Разом з тим, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як уже встановлено судом [PERSON] , 09 березня 2010 року підписала з Банком Заяву б/н, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договірні зобов`язання між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] підтверджуються анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 09.03.2010 року. Вимоги про визнання кредитного договору удаваним позивач мотивує тим, що договору з Банком [PERSON] не підписувала, примірник договору не отримувала, так званий договір був укладений для приховання кредитного договору. Однак судом встановлено, що між Банком та [PERSON] було досягнуто згоди щодо укладення кредитного договору, визначено розмір кредиту, відсоткову ставку, порядок повернення та сторони приступили до його виконання. Підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 09.03.2010 року та отроимавши кредитну картку [PERSON] підтвердила факт укладення договору. До Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору [PERSON] не зверталася. Суд вважає, що позивач не довела усіх складових, які обумовлюють удаваність правочину, зокрема тих обставин, що під укладеним договором, сторони приховали інший правочин, який спрямований на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином. Не доведено відсутність у сторін кредитного договору іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, настання між ними інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. За підставі наведених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати укладений між сторонами кредитний договір удаваним відповідно до статті 235 ЦК України. Що стосується клопотання Банку про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №445/25/16. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. В судовому засіданні не встановлено підстав вважати договір удаваним, а відтак, в задоволенні позову слід відмовити по суті.

Outcome: partial