Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, та просить стягнути з відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`яу розмірі 259 765,00 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона впродовж 09 років 03 місяців (з 10 вересня 1975 року по 23 листопада 1984 року) в умовах впливу шкідливих факторів на посаді маляра в ВАТ «Агропромтехніка» виконувала фарбування тракторів, двигунів тракторів, вузлів та деталей, фарбами з використанням розчинників (ацетону, бензину та ін.), а також зняття іржі з використанням кислот. При цьому, внаслідок недосконалості систем механічної вентиляції, концентрації сірчаної кислоти та ацетону перевищували гранично допустимі в повітрі робочої зони, а саме: сірчана кислота - 2,6 мг/м3 при ГДК - 1 мг/м3; ацетон - 430 мг/м3 при ГДК 200 мг/м3, внаслідок чого вона отримала хронічне професійне захворювання, про що 13 травня 2003 року було складено Акт форми П-4 «Розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання». У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, позивачем отримано хронічне професійне захворювання: токсичний бронхіт першого ст., яке було встановлено 30 квітня 2002 року медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини». Позивач 27 травня 2003 року пройшла огляд Лікарсько-трудовою експертною комісією, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності 10% первинно по пиловому бронхіту. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивачу встановлено уточнюючий діагноз: токсичний бронхіт 1 ст., фаза не стійкої ремісії. ДН 1ст. Супутній діагноз: Гіпертонічна хвороба ІІ ст., гіпертензивне серце. СН - 1 ст. Хронічний панкреатит з больовим та диспептичним синдромом. З огляду на вищевказаний діагноз, позивач повторно, 03 червня 2004 року пройшла огляд ВТЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% по пиловому бронхіту. Позивач 12 січня 2017 року пройшла повторний огляд МСЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності 55% по ХОЗЛ та встановлено третю групу інвалідності з 12 січня 2017 року безстроково. У зв`язку із вказаним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, остання позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває больові відчуття, а саме: кашель з важко відокремленим мокротинням, задишка при фізичному навантаженні, періодичні напади утрудненого дихання, запаморочення, головний біль, безсоння, ломота в руках, сльозотеча. Тривалий процес лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічних професійних захворювань, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, позивач, внаслідок отриманого хронічного професійного захворювання, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалось і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає позивачу душевного болю та страждань. Позивач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив всі обставини, які викладені в позові. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою суду від 05 лютого 2020 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала відзив, в якому зазначає, що позовні вимоги не визнає, обґрунтовуючи тим, що встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння такої шкоди. Зазначив, що у 2007 році було внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», та виключено всі норми, якими передбачалася виплата моральної шкоди». А з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», частиною 7 статті 36 якого визначено складові страхових виплат. За змістом частини восьмої цієї статті, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою, та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Отже, відповідач, посилаючись на те, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежно від часу настання страхового випадку, не є страховою виплатою, і законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від часу настання страхового випадку, Управління Фонду не є належним відповідачем у справі, і підстави покладення на відповідача обов`язку здійснювати таку виплату відсутні. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухав думку учасників справи, дослідив і оцінив у сукупності письмові матеріали, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що позивач в період з 10 вересня 1975 року по 23 листопада 1984 року працювала на посаді маляра в ВАТ «Агропромтехніка», що підтверджується записом в її трудовій книжці (а.с.23-28). Згідно з п. 2 Акту розслідування професійного захворювання від 13 травня 2003 року позивачу встановлено діагноз - токсичний бронхіт першого ст. Токсико-алергічний дерматит, фаза ремісії. Захворювання професійне (а.с.10-11). Відповідно до п.15 Акту розслідування професійного захворювання від 13 травня 2003 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок роботи протягом 09 років 03 місяців на ВАТ «Агропромтехніка» в умовах вмісту в повітрі робочої зони сірчаної кислоти, ацетону в концентрації вище ГДР, сірчана кислота - 2,6 мг/м3 при ГДР - 1 мг/м3; ацетон - 430 мг/м3 при ГДР 200 мг/м3 (а.с.10-11). Відповідно до виписки із Акту освідування у ВТЕК від 27 травня 2003 року позивачу встановлено 10% втрати професійної працездатності та 03 червня 2004 року визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% по пиловому бронхіту (а.с.7-8). Позивач 12 січня 2017 року пройшла повторний огляд МСЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності 55% по ХОЗЛ та встановлено третю групу інвалідності з 12 січня 2017 року безстроково, що підтверджується випискою з акту огляду медико-соціальної експертної комісії (а.с.9). З виписок з історії хвороби позивача, висновку лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини», наданих суду встановлено, що позивач має захворювання, яке за визначенням є професійним, внаслідок чого, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні (а.с.12-22). Відповідно до постанови Відділення Виконавчої дирекції ФССНВ від 10 червня 2004 року позивачу було призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності (а.с.29-31). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цимКодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вивчив докази, суд вважає доведеним, що позивач працювала в умовах праці, де показники в умовах вмісту в повітрі робочої зони сірчаної кислоти, ацетону в концентрації, перевищували допустимі, що свідчить про часткову втрату працездатності позивачем з вини підприємства, на якому вона працювала тривалий час, у зв`язку з чим їй спричинено моральну шкоду. Вирішуючи питання щодо відповідальності відповідача за виплату заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується таким. Підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV, в редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та отриманням групи інвалідності, передбачено, що у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Згідно з положеннями ч.2 ст.13 цього Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Професійне захворювання встановлено позивачу 30 квітня 2002 року. Отже, право позивача на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я в зв`язку з професійним захворюванням, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку. Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, були внесено зміни до Закону №1105-XIV, якими був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 зазначеного Закону, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди, як страхові виплати. Водночас, суд враховує, що Конституційний Суд України в своєму рішенні №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визнав, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону №717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Доводи представника відповідача про те, що Конституційним Судом України не визнавалися неконституційними положення Закону, яким фактично припинено обов`язок Фонду соцстрахування відшкодовувати моральну (немайнову) шкоду застрахованим особам и членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку, судом не приймаються до уваги, оскільки Закон №717-V, що встановлює цивільно-правову відповідальність роботодавця за нещасні випадки, які трапилися до набрання ним чинності, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч.2 та ч.3 ст.5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. З огляду на вказане, Закон № 717-V не міг встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки до цивільно-правової відповідальності новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. За таких обставин суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV в редакції, яка діяла на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, і яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак, суд вважає, що твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі, є необґрунтованими. При цьому суд керується аналогічними висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18, оскільки вважає, що єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. За приписами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частина 1 ст. 237-1 цього Кодексу передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. До того ж, відповідно до п. п. «д» п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року №212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 №1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. Отже, суд вважає, що позивачем доведено, що внаслідок професійного захворювання на виробництві їй заподіяні фізичні і моральні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних і професійних можливостей, призвели до зміни звичайного способу життя, спричинили й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагає додаткових зусиль для його організації. Переживання через погіршення стану здоров`я, постійні болі, прийом ліків, тривале перебування на лікуванні змусили позивача терпіти через це моральні страждання. Позивач не має можливості вести активне життя, приділяти належну увагу родині, відчуває страх за своє здоров`я, постійний дискомфорт. При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Так, рішенням від 27 липня 2004 року по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан її здоров`я, тривалість роботи позивача в умовах з перевищенням нормативних показників - 09 років та 03 місяці, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. При цьому суд керується роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 цієї постанови визначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають наступні обставини: чи підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода. Згідно з п.9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, встановив, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 27 травня 2003 року, та безстроково 12 січня 2017 року, суд вважає, що остання на підставі ст.ст.21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності (55%), наявність третьої групи інвалідності безстроково, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежена в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 60 000,00 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я, у задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди позивачу необхідно відмовити. Також відповідно до ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 600,00 грн.

Outcome: partial