Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] підприємства «Агрофірма «Котліно» про заборонення вчинення дій, які можуть порушити право власності на землю. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона є власником земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Першотравневої сільської ради Покровського району Донецької області, площею 5,55 га, що підтверджується Державним актом на право приватної власності Серії І-ДН № 147614, зареєстрованим 11 березня 2002 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 252. 07.07.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди землі, за яким вищевказана земельна ділянка була передана відповідачеві в користування 11.07.2008 року, про що складений акт приймання-передачі земельної ділянки. Договір зареєстровано у Красноармійському районному відділі Донецької регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 07.07.2008 року за № 040816000028. Уклавши спірний договір вони з відповідачем домовилися про те, що його укладено на 10 років до 1 січня 2018 року, про що зазначено в п. 8 договору. 30.05.2017 року позивачка звернулася до відповідача з листом, в якому повідомила про необхідність звільнення земельної ділянки до 1 січня 2018 року у звязку із закінченням строку дії договору оренди землі від 07.07.2008 року та небажанням його продовжувати або переукладати. Разом з цим, нею також було зазначено, що пунктом 37 договору передбачено, що дія договору припиняється у разі, крім інших підстав, закінчення строку на який його було укладено. У відповідь на лист відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до ст. 18 Розділу ІІ Закону України «Про оренду землі» зі змінами від 20.09.2016 року договір оренди землі набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Договір оренди земельної ділянки був зареєстрований 07.07.2008 року, строк дії договору 10 років. У звязку з цим, строк дії спірного договору закінчується 06.07.2018 року і лише після закінчення цього строку вона може укласти договір оренди на новий строк або забрати свою земельну ділянку та обробляти її самостійно, що підтверджується листом ПП «Агрофірма «Котліно» за Вих. № 27 від 07.06.2017 року. Позивачка вважає, що дія спірного договору закінчується саме 1 січня 2018 року, оскільки, якщо відповідач засіє відповідні культури у посівний період наприкінці 2017 року або у 2018 році, то він не встигне зібрати врожай до 06.07.2018 року і повернути їй земельну ділянку. Саме виходячи з цих міркувань вони з відповідачем і встановили строк дії договору до 01.01.2018 року. Таким чином, подальше користування відповідачем земельною ділянкою після 01.01.2018 року може порушити її право власності на неї. Однією з істотних умов договору оренди землі є строк його дії, що передбачено абзацом 2 частини 1 статті 15 Закону № 161-XIV. Відповідно до ст. 18 Закону № 161-XIV (в редакції, чинній на момент підписання спірного договору) договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено, що передбачено абзацом 1 частини 1 статті 31 Закону № 161-XIV. За визначенням, яке міститься в частині першій статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а відповідно до ч. 2 цієї статті термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Вважає, що договір не може породжувати невизначеність стосовно строку його дії, оскільки договором передбачений момент, до якого відповідач має право користуватися орендованою земельною ділянку - конкретний термін, який є закінченням строку дії договору. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборонення вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У звязку з цим позивачка вважає, що відповідачеві необхідно заборонити здійснювати посів сільськогосподарських культур на належній їй земельній ділянці до закінчення строку дії договору оренди. Позивачка просить суд заборонити приватному підприємству «Агрофірма «Котліно» здійснювати посів сільськогосподарських культур на належній їй земельній ділянці, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Першотравневої сільської ради Покровського району Донецької області, площею 5,55 га до закінчення строку дії договору оренди землі, укладеного 07.07.2008 року між мною та ПП «Агрофірма «Котліно», тобто до 01.01.2018 року. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] підприємства «Агрофірма «Котліно» позовні вимоги за первісною позовною заявою не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Приватне підприємство «Агрофірма «Котліно» предявило до [PERSON] зустрічну позовну заяву про тлумачення умов правочину. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначили, що [PERSON] не вірно розраховує строк дії договору і помилково вважає, що його строк дії закінчується 01.01.2018 року. Аргументуючи свою правову позицію підприємство посилається на наступне: До 01 січня 2013 року правове регулювання набрання договором оренди землі чинності здійснювалось Законом України «Про оренду землі» (надалі - Закон № 161-XIV), який є спеціальним законом. Відповідно до статті 18 Закону № 161-ХІУ (в редакції, яка діяла до 01 січня 2013 року), договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до частини 1 та 2 статті 20 Закону № 161-ХІУ (в редакції, яка діяла до 01.01.2013 року), укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Верховний Суд України в своїй практиці виходить з того, що частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 19.02.2014 року по справі №6-162цс13. На підставі таких правових висновків Верховного Суду України, суди вважають, що оскільки сторони в договорі оренди землі передбачили умову, згідно з якою договір укладений на відповідну кількість років, то строк дії договору почався з дати укладення договору та закінчується в останній день відповідного річного строку, незалежно від дати державної реєстрації та набрання договором оренди чинності. В цьому спорі договір було укладено 07.07.2008 року, державна реєстрація договору відбулася в той же день, тобто 07.07.2008 року. Таким чином строк дії договору необхідно відраховувати починаючи з 07.07.2008 року. Також звертають увагу суду що розділ договору, який містить п.8, має назву «Строк дії договору». Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.І ст. 631 ЦК України), а відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації (постанова від 19.02.2014 року Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України по справі №6-162ц13). Крім того, оскільки спір стосується строку дії договору, то принципове значення для справи має не дата (термін) досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов, а момент початку і момент закінчення строку (періоду у часі), протягом якого сторони можуть реалізувати свої права та виконати обовязки по договору, що охоплюється не «укладенням договору», а правовими поняттями «набранням договором чинності» та «договір укладено на строк». Строк дії договору (період у часі, що починається після набрання договором чинності), відрізняється від укладення договору (відбувається у певну дату). Укладення договору є юридичним фактом, одномоментною подією, яка відбувається та одразу ж вичерпується у певну дату. На відміну від поняття «строк дії договору», поняття «укладення договору»означає певний конкретний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, а тому юридичний факт укладення договору обумовлено терміном (ч.2 ст.251 ЦК України), а не строком (ч.І ст.251 ЦК України). Виходячи з таких засад цивільних правовідносин як розумність та добросовісність, сторони договору оренди землі не можуть протягом певного строку кожного дня укладати договір оренди землі (під чим розуміється досягнення згоди з усіх істотних умов), а чинне законодавство не передбачає «перебігу терміну»(на відміну від перебігу строку ст.253 ЦК України). Такі різні підходи до визначення строку дії договору потребує рішення суду про тлумачення змісту правочину. За основу, при тлумаченні норм правочину слід передусім посилатися на текст Типового договору оренди землі (надалі - Типовий договір), умови якого затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220, прийнятою на підставі статті 14 Закону України «Про оренду землі». Текст діючого договору відповідає, за змістом та по тексту, змісту та тексту Типового договору. Згідно з умовами пункту 8 Типового договору (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 1724 від 13.12.2006, № 780 від 03.09.2008), договір укладено на, відповідно, років, а згідно з пунктом 43 Типового договору, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Таким чином можна зробити висновок, що строк дії діючого договору складає 10 років, а відповідно має закінчуватися 06.07.2018 року, а не 01.01.2018 року як зазначає [PERSON] В звязку з чим і виникла потреба у тлумачення судом умов договору. Позивач за зустрічним позовом просить суд постановити рішення про тлумачення умов правочину щодо строку дії договору оренди земля, укладеному між [PERSON] та приватним підприємством «Агрофірма «Котліно» від 07.07.2008 року в частині візначення строку дії договору 10 років, початок дії договору 07.07.2008 року, закінчення строку дії договору 06.07.2018 року. Представник позивача за зустрічною позовною заявою в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник відповідачки за зустрічним позовом позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються первісні та зустрічні позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] є власником земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Першотравневої сільської ради Покровського району Донецької області, площею 5,55 га, що підтверджується Державним актом на право приватної власності Серії І-ДН № 147614, зареєстрованим 11 березня 2002 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 252 (а.с.8-9). Відповідно до договору оренди землі від 07.07.2008р., укладеного між орендодавцем [PERSON] та орендарем приватним підприємством «Агрофірма «Котліно», орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, державний акт на право власності на земельну ділянку І-ДН № 147614, від 11 березня 2002 року № 252. Земельна ділянка знаходиться на території Першотравневої сільської ради Покровського району Донецької області (а.с.10-11). Обєктом оренди є земельна ділянка загальною площею 5,55 га, кадастровий номер 1422784700:03:000:0135. Пункт 8 договору оренди землі має назву «Строк дії договору» та передбачає, що договір укладено на 10 років до 1 січня 2018 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Пунктом 37 договору оренди землі передбачено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Договір зареєстровано у Красноармійському районному відділі Донецької регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 07.07.2008р. № 040816000028. За інформацією, наданою [PERSON] підприємством «Агрофірма «Котліно», згідно з планом сівообігу орендованих земель, поле № 8, на якому знаходиться земельна ділянка [PERSON], навесні 2018 року планується засіяти агрокультурою ячмінь яровий. Згідно агротехнічних вимог збір врожаю буде проводитися в 1 декаду липня 2018 року. В даній цивільній справі спірним є строк дії договору, тобто момент до якого даний договір оренди діє. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 316 ЦК України). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 373 ЦК України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується\~Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що \~відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам\~статті 7\~цього Кодексу. Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, якемало місце під час дії договору. Відповідно до статті 637 ЦК України \~тлумачення умов договору здійснюється відповідно до\~статті 213\~цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У статті 14 Конституції України зазначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Норма ч. 1 ст. 251 ЦК України визначає строк як певний період часу, з закінченням якого закон пов'язує наслідки, які мають юридичне значення. За своїм змістом, сплив строку відноситься до категорії юридичних фактів. Необхідно відзначити, що норми, які регулюють питання строків за Цивільним Кодексом, відносяться до норм матеріального права. В залежності від того, ким встановлюються ті чи інші строки, у матеріальному праві прийнято розрізняти наступні види строків: а) законні (законодавчі) строки, тобто такі, що визначені законодавцем у відповідних нормах права, а також у актах цивільного законодавства України; б) договірні строки, які встановлюються сторонами (стороною) у відповідних правочинах; в) строки, призначені судом або іншим органом, уповноваженим розглядати цивільні спори; г) строки позовної давності. Характерною рисою строків, визначених законом або актами цивільного законодавства, є неможливість їх зміни за волевиявленням учасника або учасників цивільних відносин, за винятком випадків, безпосередньо визначених законом або відповідним актом цивільного законодавства. Другою рисою, характерною для строків, визначених законом або актом цивільного законодавства, є обов'язковість застосування і дотримання цих строків як всіма учасниками цивільних відносин, так і судами та/або іншими органами, вповноваженими розглядати цивільні спори. Договірні строки встановлюються за домовленістю сторін у відповідному правочині. Метою встановлення договірних строків є визначення сторонами за договором певного періоду у часі, у який мають бути виконані конкретні зобов'язання, визначені договором. Такі строки можуть бути змінені, скорочені або подовжені за домовленістю сторін. За звичаями ділового обороту зміна, скорочення або продовження договірних строків здійснюється у письмовій формі, у вигляді додатка до основного договору, в якому доцільно визначити також дату, починаючи з якої набувають чинності згадані вище зміни до основного договору. Сплив строку породжує певні юридичні факти, з настанням яких закон (акти цивільного законодавства) пов'язує певні юридичні наслідки. У відповідності до ч. 2 ст. 251 ЦК законодавцем вводиться поняття терміну, як визначеного у часі моменту, з настанням якого пов'язана подія, яка має юридичне значення. Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Загальне значення для всіх інститутів цивільного права має визначення строків (термінів) за способами їх встановлення. Строк визначається закінченням періоду часу, що обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Термін, встановлений законом, іншими правовими актами, правочином (угодою) або такий, що призначається судом, найчастіше визначається календарною датою. Строк або термін можуть бути визначені також вказівкою на подію, яка обовязково має настати, або моментом витребування кредитора. Отже, закон допускає кілька способів визначення строку (терміну), кожний з яких може бути використаний самостійно або водночас з іншими. Строки, які обчислюються роками, застосовуються у довгострокових договорах. Разом з тим, з метою уникнення неоднакового тлумачення договору, видається доцільним поєднання строку дії договору у роках, з одночасним визначенням дати, після настання якої дія договору закінчується. Наприклад: "Цей Договір укладається строком на п'ять років, тобто до.. (календарна дата) включно". Частина 4 статті 254 ЦК України передбачає, що \~строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Відповідно до статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Правила тлумачення змісту правочину визначені в частинах 3, 4\~ст.213 ЦК України, згідно з якими при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч.3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки вимоги про\~тлумачення змісту правочину можуть розглядатися лише в порядку позовного провадження, то суд наділений повноваженнями вирішувати вказані вимоги лише за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Позивачка [PERSON] визначає строк дії договору оренди землі до 01.01.2018 року, а друга сторона договору - ПП «Агрофірма «Котліно» останнім днем дії договору визначає 06.07.2018 року. Тобто різне сприйняття такої істотної умови договору, як строк його дії, потребує тлумачення судом умов договору. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обовязком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є зясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Таким чином, підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючи умови угоди. Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. Оскільки перелік правил тлумачення правочину, передбачених у частинах 3 і 4 ст. 213 ЦК України не є вичерпним, можна застосовувати й інші способи тлумачення. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Істотними умовами договору оренди землі, відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, яка діяла на час укладання договору, є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. У статті 15 Закону внесено зміни та Законом від\~12.02.2015\~№\~191-VIII викладено у такій редакції: « Істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови…» Але така істотна умова договору оренди землі є обовязковою і на даний час. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про оренду землі», в редакції яка діяла на час укладання договору, строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Редакція Закону в цій частині у такому вигляді діє і на даний час. Однією з підстав припинення дії договору оренди землі, які визначені у статті 31 цього Закону, є закінчення строку, на який його було укладено. Редакція Закону в цій частині у такому вигляді діє і на даний час. У Пункті 8 Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. N 220 (в редакції станом на час укладання договору оренди землі) зазначено: «Договір укладено на ______ років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за_____________ днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію». Враховуючи таку загальну засаду цивільного законодавства як свобода договору (ст.3 ЦК України) сторони договору, відповідно до статей 627-631 ЦК України, мають право при застосуванні як типової форми договору оренди землі, так і форми типового договору оренди земельної частки (паю) вносити зміни до типових договорів і передбачати додаткові умови та пункти, якщо вони не суперечать законодавству України.\~Але це має відбуватися за взаємною згодою орендодавця і орендаря.. Типовий договір оренди може бути взято за основу під час складання тексту договору та в обовязковому порядку повинен враховувати істотні умови, встановлені Законом про оренду землі, що не виключає можливості доповнення такого договору іншими додатковими умовами, про які сторонами досягнуто домовленості. ПП «Агрофірма «Котліно» у зустрічному позові посилається на правовий висновок ВСУ від 19.02.2014р. по справі № 6-162цс13, але даний висновок суду стосується моменту укладання договору та набрання чинності договором, а не строку дії договору оренди землі. При цьому в самому договору оренди землі не зазначено умову, згідно з якою договір укладений на певну кількість років, то строк дії договору починається з дати укладання договору, та закінчується в останній день відповідного річного строку. Договором чітко передбачено строк його дії, і цей строк до 01.01.2018 року. Оскільки в справі, що розглядається, відсутній спір щодо початку дії договору, тому правовий висновок не підлягає застосуванню. Аналізуючи наведені законодавчі норми, суд приходить до висновку, що у позивачки [PERSON] є виправдані побоювання щодо порушення її права власності на земельну ділянку, оскільки укладаючи та підписуючи договір оренди землі, вона як орендодавець з одного боку та ПП «Агрофірма «Котліно» як орендар, в особі директора з іншого боку, домовились, що договір укладено на 10 років до 1 січня 2018 року. Право вимагати заборонення вчинення іншою особою дій, які можуть порушити право власності, надано власнику ч.2 ст. 386 ЦК України. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо зустрічних позовних вимог суд, з урахуванням вищевикладеного, приходить до висновку про їх часткове задоволення, оскільки в судовому засіданні встановлено і вбачається зі змісту укладеного договору оренди землі, що строк його дії саме до 01.01.2018 року. Таким чином, суд здійснює тлумачення п. 8 договору оренди землі від 07.07.2008р., укладеного між [PERSON] та ПП «Агрофірма «Котліно», визначаючи, що строк дії даного договору до 1 січня 2018 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial