Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та уточнивши предмет позову просила зобовязати Дніпропетровську міську раду видати мешканцями квартири [ADDRESS], а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно протоколу засідання профкому Дніпропетровських електромереж від 01.08.2000 року відбувся розподіл житла і квартира [ADDRESS] була виділена її чоловіку [PERSON] зі складом сімї два чоловіка. Для вселення у квартиру був виданий ордер за №59 та укладений договір найму житлового приміщення від 01.11.2000 року та складений акт сдачі квартири від 01.11.2000 року. Разом з чоловіком та сином вона вселились у квартиру. 08.10.2005 року чоловік помер, тому рішенням ВАТ «ЕК Дніпрообленерго» від 28.10.2005 року договір найму житла вирішено укласти з нею. 18.08.2014 року до неї з сином переїхали її родичі [PERSON] (племінниця), [PERSON] (син племінниці). До теперішнього часу вона проживають однією сімєю, в рівних частинах несуть витрати на утримання житла, ведуть спільне господарство. 29.08.2013 року Дніпропетровською міською радою прийнято рішення про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста квартир, що є власністю ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго». Рішенням попереднього власника (ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго») доручено міській раді видати ордери на вселення мешканцям квартир. 12.12.2013 року між ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» та міською радою укладено договір про безоплатну передачу квартири [ADDRESS]. Вказаним договором передбачено, що міська рада зобовязується видати мешканцям квартири ордери для постійного проживання, з метою забезпечення права на приватизацію. 15.07.2014 року вона уклала з [PERSON] корпоративних прав та правового забезпечення договір на виконання технічних дій з приватизації квартири та 16.01.2015 року отримала листа, що видати ордер їй не маж можливості, так як норма житлової площі на квартиру складає 13,65 кв.м., а в її квартирі зареєстровано 4 особи, 2 з яких не є членами її сімї. В судове засідання від позивача та третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач уточненні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, у звязку з чим судом ухвалено про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що засіданням профкому Дніпропетровських електричних мереж від 01.08.2000 року вирішено виділити 3-кімнату квартиру 34, площею 76,36 кв.м. сімї [PERSON] у складі двох осіб. 20.03.2002 року Дніпропетровськими електромережами «Дніпроенерго» видано [PERSON] ордер на вселення до квартири [ADDRESS] на сімю у складі трьох осіб- дружини [PERSON] та сина [PERSON]. Згідно із свідоцтвом від 14.01.2002 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності ВАТ «ЕК Дніпрообленерго». 08.10.2005 року [PERSON] помер, про що видано свідоцтво серії І-КИ №049229. 28.10.2005 року рішенням засідання профкому та адміністрації ВАТ «ЕК Дніпрообленерго» вирішено переоформити договір найму житла на позивача у звязку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] Відповідно до паспортних даних, позивач зареєстрована за адресою: [INFO] з 04.06.2002 року. Згідно наданих копій свідоцтва про народження серії VI УР №082288, V-КИ №339438, ІІ-АМ №311858, позивач є тіткою [PERSON], та двоюрідною бабусею [PERSON]. Відповідно до паспортних даних третіх осіб, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO] з 14.08.2014 року та 18.08.2014 року відповідно. 29.08.2013 року Дніпропетровською міською радою прийнято рішення №22/35 про надання згоди на прийняття у комунальну власність територіальної громади міста квартир, що є власністю ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», зокрема квартири [ADDRESS]. 12.12.2013 року між ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» та територіальною громадою міста в особі Дніпропетровської міської ради укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. На підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та згідно рішення Дніпропетровської міської ради №22/35 від 29.05.2013 року, вказана квартира приймається у комунальну власність територіальної громади міста Дніпропетровська з видачею ордеру мешканцям квартири для постійного проживання, з метою забезпечення подальшого права мешканців на приватизацію житла. 15.07.2014 року між позивачем та КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» укладено договір №15/07-2 про надання послуги з виконання технічних дій з виконання технічних дій щодо приватизації квартири [ADDRESS]. 16.01.2015 року позивачу [PERSON] корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради надано відповідь щодо видачі ордеру на квартиру [ADDRESS]. Так, зазначено, що у вказаній квартирі зареєстровано чотири особи позивач та треті особи, при цьому ст.47 ЖК України визначено норму житлової площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Окрім цього, зазначеного, що згідно ст.64 ЖК України племінник та племінниця не належать до членів родини наймача, у звязку з чим видати ордер не має правових підстав. КонституцієюУкраїни також серед основних прав ї свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Зокрема статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" встановлено, що приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3, статті 8 зазначеного Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на те органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу Української РСР, користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану житлову площу. Відповідно до ч. 1 ст. 48 Житлового кодексу УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Ст. 47 Житлового кодексу УРСР встановлена норма жилої площі 13,65 квадратного метру на одну особу. У відповідності до рішення № 711 виконкому Дніпропетровської обласної ради народних депутатів та президії обласної ради профспілок від 27.12.1984р. рівень забезпеченості громадян житловою площею у м. Дніпропетровську складає 9 кв.м. на кожну особу. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що в силу ст. 104 Житлового кодексу України суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Суд зазначає, що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення державного житлового фонду є ордер, який дійсний протягом 30 днів. Він має персональний характер. Зазначений строк є пересічним і може бути продовжений тільки за наявності поважних причин. При вселенні громадянин здає ордер до житлово-експлуатаційної організації, яка зобов'язана укласти з ним договір найму жилого приміщення за пред'явлення паспортів усіх членів сім'ї з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. У надане жиле приміщення переселяються члени сім'ї, які включені в ордер і дали письмове зобов'язання переселитися у це приміщення. Ордер правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім'єю у жиле приміщення. Житлові відносини породжує саме ордер, а не рішення, за яким його надали. Жиле приміщення для вселення повинно бути не тільки фактично, а й юридично вільним. На жиле приміщення, наймач якого незважаючи на не проживання в ньому, зберігає право, документи на вселення не можуть бути видані, як і на приміщення, у якому хтось проживає без законних на те підстав. Відповідно технічного опису квартири, що міститься у договорі дарування, остання має житлову площу 49,2 кв.м., загальну площу 75,2 кв.м., тобто на кожного члена сімї припадає 12,3 кв.м. Відповідно до п. 52 Постанови Міністрів Української РСР і Української Федерації Професійних спілок від 11.12.1984 р. № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старшими за 9 років, крім подружжя, а також особами, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв'язку з чим вони не можуть проживати в одній кімнаті з членами своєї сім'ї. Суд зазначає, що з врахуванням розміру жилої площі, що припадає на кожного члена сім'ї є неможливим виділення окремих приміщень без порушення санітарних норм на житлове приміщення, такий виділ порушує права та законні інтереси інших членів сім'ї та погіршує житлові умови всіх членів сім'ї Так, у висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2012 р. роз'яснено, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання(постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 р. у справі № 6-60цс12). За ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю, а ч.1 ст. 61 цього Кодексу передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Таким чином, розвязуючі позовні вимоги, суд виходить зі встановленого факту невиконання Дніпропетровською міською радою договору дарування від 12.12.2013 року, на підставі якого відповідач прийняв на себе зобовязання видати новий ордер на вселення мешканцям квартири. Разом з цим, отриманню ордеру сімєю [PERSON] передувала постановка на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, а також перебування [PERSON] та [PERSON] в трудових відносинах з Дніпропетровськими електричними мережами, чиїм правонаступником стало ВАТ «ЕК Дніпрообленерго». [PERSON] та її син [PERSON] на обліку не перебували, у трудових відносинах з підприємством, на балансі якого знаходився будинок не були, на момент їх тимчасового вселення до квартири, що займає позивач, житлова площа не являлась вільною, тому ордер на неї на їх імя видати було неможливо Крім цього, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України), при цьому в порядку ст.3 ЦПК України ані [PERSON], ані [PERSON] до суду з позовними вимогами про спонукання до видачі ордеру не звертались, що свідчить про відсутність їх інтересу та спору з відповідачем. За таких встановлених судом обставин, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими лише в частині видачі ордеру на імя позивача [PERSON] та її сина [PERSON] Згідно ст.88 ЦПК України судовий збір слід віднести за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial