Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності звернулась в інтересах позивача [PERSON] до суду із позовом. В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували в зареєстровану шлюбі із 01.08.2014 року, який розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.04.2018 року. Від даного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Також зазначила, що відповідач [PERSON] працює моряком та мав дохід протягом травня 2017 року - квітня 2018 року по 9000 доларів США, що еквівалентно 234900,00 гривень щомісячно, проте добровільно допомоги на утримання дитини не надає. Тож оскільки обов'язок утримувати дітей є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, вважає, що відповідач може надавати допомогу своїй дитині у твердій грошовій сумі у розмірі 20000,00 гривень. Просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 20000,00 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до повноліття дитини, тобто [INFO]. Ухвалою суду від 27.06.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду. Позивачу вручена копія ухвали про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи. Судовим повідомленням, відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку. Так, відповідач [PERSON] у передбачений строк звернувся до суду із відзивом на позовну заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав частково. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що додані до позовної заяви документи, на які посилається позивач як на докази є нечитабельним, оскільки викладені не державною мовою. До того ж письмові докази не засвідчені позивачем належним чином, як то вимагає процесуальне законодавство. Також зазначив, що має сумніви щодо достовірності документів таких як: копії диплому [PERSON], копії свідоцтва про підвищення кваліфікації, копії посвідчення моряка, копії довідок від 18.05.2010 року, від 22.05.2012 року, 08.01.2014 року, від 22.07.2014 року, копії свідоцтв, сертифікатів, дипломів [PERSON] на 19 аркушах, довідки про стаж роботи [PERSON] на 2 аркушах, копії квитанцій до прибуткового касового ордеру № 178, копії офіційного відзиву на період плавання, копії довідки про плавання на 4 аркушах, копії контрактів [PERSON] на 48 аркушах, тому просив суд витребувати у позивача оригінали цих документів. Не заперечував того факту, що в період шлюбу із позивачем в них народилась донька [PERSON], [INFO]. Так з грудня 2017 року шлюбні відносини між ними припинені, і він виїхав зі спільного місця проживання, а дитина залишилася проживати із матір'ю. Проте зазначив, що дитина перебуває тільки на його утриманні, оскільки мати дитини не працевлаштована. На даний час він не працює, і не має достатнього матеріального доходу, для забезпечення доньки всім необхідним тільки за його рахунок. Всі витрати по утриманню дитини після припинення шлюбних відносин проводяться за кошти які були зароблені ним раніше, однак і на даний час цього вистачає, щоб створити нормальні умови для існування, проживання та виховання дитини. Також просив суд врахувати той факт, що на його утриманні перебуває також донька Вікторія від першого шлюбу, а також його непрацездатні батьки пенсіонери. Просив суд задовольнити позов [PERSON] часткового та стягнути з нього аліменти на користь позивача на утримання доньки [PERSON] у розмірі 4000,00 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В подальшому просив суд проводити розгляд справи за його відсутності, за участі його представника [PERSON] З відповіді позивача [PERSON] на відзив відповідача слід, що дійсно не була працевлаштована у період шлюбу і її існування відбувалося на матеріальні кошти відповідача, оскільки з народженням доньки вона була позбавлена можливості працевлаштуватися та отримувати самостійний дохід, через те, що доглядала та продовжує доглядати за малолітньою дитиною. Родина матеріально існувала за кошти, зароблені відповідачем на посаді капітана судна із заробітною платою 9000 доларів США щомісячно, які він перераховував на картковий рахунок, що підтверджується документами доданими до позову. До того ж, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини. Вважає безпідставними посилання відповідача на те, що на його утриманні перебувають його батьки, оскільки жодним доказом це не підтверджується. Щодо витребування оригіналів документів у позивача копії яких вона надала до позову зазначила, що в позовній заяві нею було вказано, що оригінали таких документів знаходяться у відповідача і тому суд може витребувати такі документи у нього. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Суд, розглянувши матеріали справи та проаналізувавши її обставини, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України 50 відсотків від прожиткового мінімуму, встановленого на відповідний вік дитини. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Таким чином для правильного вирішення справи суду слід визначити, чи до належного відповідача заявлено позов (чи є відповідач батьком дитини) та враховуючи надані сторонами докази та пояснення щодо вказаних вище обставин стосовно стану здоров'я, матеріального становища дитини і платника аліментів, наявності в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.04.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 01 серпня 2014 року - розірвано. Згідно відомостей ЄДРСР рішення набрало законної сили 23.05.2018 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішення суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами у справі, від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO], батьками якої є [PERSON] та [PERSON]. Сторонами у справі також не заперечувалося, що донька [PERSON], [INFO] мешкає разом із позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Стосовно поданих позивачем доказів про майновий стан відповідача та його місце роботи, суд зазначає наступне. Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Частиною 5 ст. 95 ЦПК України передбачено, що учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. В порушення, вимог ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставини, на які вона посилається, як на підставу свого позову. До того ж, суд вважає за необхідне зазначити, що окрім тих документів які належним чином не посвідчені, позивачем додано також і копії документів викладених іноземною мовою що унеможливлює їх оцінку судом. Крім того суд зазначає, що вирішуючи спір щодо стягнення аліментів відомості про отримані у минулому стороною спору доходи не мають істотного значення, навіть при тому, що факт отримання доходу за минулий період не заперечувався відповідачем. При цьому щодо посилань позивача на те, що відповідач є працездатною особою і спроможною сплачувати аліменти в заявленому нею розмірі, то суд зазначає, що такі посилання не є обґрунтованими, оскільки зі сторони позивача такий розмір матеріальної допомоги не обґрунтовано жодними розрахунками, будь-якими офіційними відомостями, при тому, що у разі неможливості подання таких доказів самостійно, стороною позивача не поставлено питання про витребування таких доказів перед судом. За таких обставин, суд приймаючи до уваги відомості про неможливість врегулювання спору у позасудовому порядку, враховуючи що відповідачем [PERSON] позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] визнано у розмірі 4000,00 гривень, то суд з урахуванням поданих ним належним чином посвідчених письмових доказів про перебування на його утриманні неповнолітньої дитини - доньки [PERSON], [INFO] на яку з нього вже утримуються аліменти, враховуючи фактичні обставини справи та виходячи з закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов'язку обох батьків утримувати своїх дітей, а також того, що такий розмір аліментів перевищує встановлений прожитковий мінімум для дитини відповідного віку в півтори рази, з урахуванням інтересів малолітньої дитини питання про стягнення аліментів на утримання якої вирішується судом, суд вважає за можливе задовольнити позов в тій частині, в якій вона визнається відповідачем. (а.с.116,117,118) Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при поданні позовних вимог щодо стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Outcome: partial