Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], зменшивши позовні вимоги в ході розгляду справи та просила визнати спільною власністю подружжя будинковолодіння (садибу) за адресою: [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0955 га призначену для обслуговування житлового будинку і господарських споруд; поділити спільне майно подружжя між сторонами, визначивши кожному частку по 1/2 будинковолодіння та земельної ділянки. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що за час перебування сторін у шлюбі ними спільно за кошти подружжя збудовано житловий будинок з господарськими спорудами у [ADDRESS], яка на даний час змінена на [ADDRESS]. Дане будинковолодіння складається з житлового будинку, 1986 року забудови, літньої кухні, тамбура, сараю, вбиральні, колодязя, воріт, загорожі, хвіртки. Будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0955 га, яка надана для його обслуговування. Ця ділянка приватизована відповідачем та свідоцтво про право власності на будинок видано теж на його ім'я. Відповідач не бажає добровільно поділити спільно набуте за час перебування у шлюбі майно, погрожуючи зняти її з реєстрації, оскільки вона перебуває на заробітках, а тому вона змушена звернутися до суду. Ухвалою суду від 01.03.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 01.03.2017 року накладено арешт на будинковолодіння [ADDRESS]. Ухвалою суду від 22.05.2017 зобов'язано Обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» надати інвентарну справу на будинковолодіння за адресою [ADDRESS]; Головне управління Держгеокадастру у Львівській області та відділ Держгеокадастру у Пустомитівському районі надати належним чином завірену технічну документацію щодо земельної ділянки площею 0,0955 га, яка надана для обслуговування будинку за адресою [ADDRESS], згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Лисиничівської сільської ради за №173 від 30.01.1996 року. Ухвалою суду від 17.08.2018 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз; на час проведення експертизи зупинено провадження по справі. Протокольною ухвалою суду від 29.05.2018 року відновлено провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 20.08.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача змінені позовні вимоги підтримала та дала пояснення аналогічні мотивам звернення до суду, зазначивши, що у зв'язку з відсутністю коштів у позивача, остання не оплатила вартість проведення експертизи та така не була проведена. Просила позов задовольнити та не заперечила щодо заочного розгляду справи, про що позивач письмово повідомила суд. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відтак, беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, відповідно до правової позиції, яка міститься у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", будь-яке порушення права доступу до суду відсутнє, якщо особа не виявила належної зацікавленості у розгляді його справи. Оскільки відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання суду не надав, в силу положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. З письмової згоди позивача, що підтвердила в судовому засіданні її представник, суд постановляє ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали цивільної справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка с частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків мас право на справедливий судовий розгляд. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з п. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.07.1975 року, про розірвання якого позивач звернулася до суду. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що передбачено ст. 60 СК України. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Зі змісту норми, закріпленої у ч.1 ст. 70 СК України слідує, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, виконавчим комітетом Пустомитівської Районної Ради народних депутатів 18.08.1988 року видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, який розташований у [ADDRESS], на підставі рішення виконкому Пустомитівської районної Ради народних депутатів №176 від 16.04.1987 року. Дане свідоцтво видане [PERSON] про належність йому в цілому будинку з приналежними будівлями та спорудами. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 30.01.1996 року [PERSON], на підставі рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської Ради народних депутатів від 03.12.1993 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0955 га в с.Підбірці Лисиничівської сільської Ради для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. З наявних у справі матеріалів вбачається, що спірне будинковолодіння було споруджено у 1982-1986 роках, про що свідчить свідоцтво на забудову земельної ділянки в сільських пунктах Української РСР від 21.01.1982 рок №29, видане забудовнику [PERSON] на підставі рішення Лисиничівської сільської Ради від 22.05.1981 року, та акт прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських приміщень індивідуального забудовника [PERSON] від 21.01.1986 року. З оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на будинковолодіння в [ADDRESS]. За чинним сімейним законодавством презюмується належність майна набутого за час шлюбу подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, відзиву на позов не надав. Судом встановлено, що будинковолодіння і земельна ділянка були набуті за час перебування сторін у шлюбі. З врахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що будинковолодіння [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0955 га призначена для обслуговування житлового будинку і господарських споруд є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON], кожен із сторін якого має право на 1/2 ідеальну частку даного спільного майна. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5144,60 грн. судових витрат у справі.

Outcome: partial