Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить стягнути з відповідача АТ «Південний ГЗК» моральну шкоду у розмірі 120 000 грн., завдану внаслідок ушкодження, без урахування утримання податків з доходів фізичних осіб. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 1968 року він працював на різних підприємствах міста, має трудовий стаж майже 37 років, з яких в період часу з 18.02.1974 по 23.01.1975, а потім з 07.09.1993 по 30.01.2006 працював в аглоцеху на Південному гірничо-збагачувальному комбінаті, робота була пов`язана з впливом шкідливих факторів. Звільнив з підприємства відповідача він 30.01.2006 у зв`язку з виходом на пенсію, після чого ніде не працював і не працює. Внаслідок багаторічної праці у шкідливих умовах він отримав професійне захворювання «нейросенсорна приглухуватість справа третього ст. (зі значним зниженням слуху), Н 903», що призвело до стійкої втрати працездатності 30 %, та 3 групи інвалідності. В Акті від 26.07.2006 про розслідування хронічного професійного захворювання,складеного комісією у складі представників Інгулецької СЕС, 4-ої міської лікарні по ЛТЕК, ВВДФСС та ВАТ «ПівдГЗК», зазначено причиною професійного захворювання тривалу роботу (02.74-01.75; 01.75-08.93; 09.93-01.06) в умовах впливу виробничого шуму, рівень якого перевищував гранично допустимі норми, в ПГЗК та АТП 14169. Висновком медико-соціальної експертної комісії від 13.09.2006 йому вперше було визначено 30 % втрати професійної працездатності безстроково та третю групу інвалідності. Постановою ВВДФСС від 06.10.2006 у зв`язку з ушкодженням здоров`я йому призначено страхові виплати як потерпілому на виробництві. Зазначив, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив здоров`я, яке з роками погіршується, потребує лікування, відчуває постійні фізичні страждання, до того ж ускладнюється я його спілкування з оточуючими людьми, в тому числі і з рідними та близькими людьми, оскільки слух суттєво погіршився і він майже нічого не чує. Такі негативні порушення здоров`я, і наслідки, що при цьому відбуваються, призводять до моральних страждань, порушені нормальні життєві зв`язки, він практично позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, ускладнюється його побут, а тому вважає, що відповідач має сплатити йому моральну шкоду, розмір якої оцінює у 120\~000 грн. Ухвалою від 22.03.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою від 31.03.2021 в задоволенні клопотання Відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. Після отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовного матеріалу, в установлені судом строки, Відповідач подав відзив на позов. Позовні вимоги не визнає, посилаючись на положення ст.1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Зазначає, що до юридичних фактів, які має довести Позивач у зазначеній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розмір такої шкоди, тобто довести факт порушення АТ «ПІВДГЗК» його законних прав, яке призвело до моральних страждань. Відповідно до ч.5 ст.153 КЗпП України працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров`я. Відповідач зазначив, що із наведених Позивачем обставин не вбачається, яким саме чином АТ «ІІІВДГЗК» порушило законні права та інтереси Позивача і, як наслідок, він отримав моральні страждання. Підкреслив, що гірничо-збагачувальне виробництво передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників. Праця у важких та шкідливих умовах супроводжується наданням пільг, передбачених Законом України «Про охорону праці». Наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об`єктивним явищем. Нормативними актами з охорони праці передбачаються заходи для максимально можливої нейтралізації дії шкідливих чинників, але не встановлюється заборона на проведення робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці. Зазначив, що тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору, але Позивач, не дбав належним чином про особисту безпеку і здоров`я, значно перевищив необхідний для отримання права на пільгову пенсію час роботи у шкідливих та важких умовах; при цьому останній знав про їх негативний вплив на його здоров`я та умисно не вчиняв заходів для усунення шкоди, наприклад - переведення на іншу, менш шкідливу роботу в межах професії. Позивач, усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, що безпосередньо пов`язані із використанням обладнання, машин та механізмів, все одно реалізувала своє право на працю саме в шкідливих умовах праці, свідомо продовжувала працювати на таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги, компенсації та більшу оплату, хоч для отримання права на пенсію на пільгових умовах, відповідно до п. а) ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» їй було достатньо пропрацювати в таких умовах лише десять років. Представник Відповідача\~зазначив,\~що в даному випадку покладати провину лише на АТ «ПІВДГЗК» є безпідставним, оскільки посадовими особами підприємства Позивача було повідомлено про наявність шкідливих факторів на її робочому місці, виконані всі вимоги законодавства та колективного договору щодо компенсації за роботу в таких умовах, Позивач забезпечувався засобами колективного та індивідуального захисту. Представник Відповідача просив суд взяти до уваги, що Позивач мав право виходу на пенсію 13.03.2002, а звільнився за власним бажанням лише 31.01.2006, тобто свідомо продовжував працювати в шкідливих умовах, незважаючи на можливість зупинити погіршення власного здоров`я. Вважає, що позивачем не доведено наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки наявність тільки факту роботи Позивача у шкідливих умовах праці на підприємстві Відповідача, як і Акту розслідування хронічного професійного захворювання і висновку МСЕК, не є підтвердженням моральних страждань, а відповідно і не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. До того ж, Відповідач вважає, що розмір моральної шкоди Позивачем не обґрунтовано, така сума не є ані розумною, ані виваженою, ані справедливою. В задоволенні позову просить відмовити. Оскільки справа розглядається без виклику сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали, оцінивши надані Позивачем докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що Позивач [PERSON] працював учнем агломератника, агломератником, аглофабрики підприємства Відповідача\~в період\~часу з\~18.02.1974\~по 23.01.1975,\~та з\~07.09.1993\~по 30.01.2006\~ агломератником\~аглоцеху, звільнилася з підприємства 30.01.2006 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію /а.с.5-8/. \~ \~ \~ \~ Відповідно\~до Акту\~розслідування причин\~виникнення хронічного\~професійного захворювання\~форми П-4\~від 26.07.2006\~у [PERSON] \~встановлена наявність\~професійного захворювання\~з діагнозом: нейросенсорна приглухуватість справа третього ст. (зі значним зниженням слуху), зліва четвертого ст. (з різким зниженням слуху). З п.17 вказаного Акту видно,\~що причиною професійного захворювання є тривала робота (02.74-01.75; 01.75-08.93; 09.93-01.06) в умовах впливу виробничого шуму, рівень якого перевищував ГДР, зокрема в ПГЗК 82-83 дБА при ГДР 80 дБА; у Криворізькому АТП 14169- 85 дБА при ГДР 80 дБА /а.с.13-15/. Незадовільні умови праці [PERSON] підтверджені також санітарно - гігієнічною характеристикою, складеною Інгулецькою СЕС /а.с.10-12/. Як вбачається з довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, позивачу при первісному огляді 13.09.2006 встановлено втрату працездатності 30 % з 11.09.2006 безстроково, та встановлена третя група інвалідності, протипоказана важка праця в умовах виробничого шуму /а.с.16-18/. Постановою Відділення виконавчої дирекції ФСС НВ України в м. Кривому Розі від 06.10.2006 за № 3647н позивачу призначені одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 19840,00 грн. та щомісячну грошову суму, що компенсує втрачений заробіток в розмірі по 348,48 грн. щомісячно з 01.10.2006 - безстроково /а.с.15/. З виписки-епікризу із історії хвороби № 671, наданої суду Позивачем, видно, що позивач має захворювання, яке за визначенням є професійним, в період з 17.02.2005 по 28.02.2005 року знаходився на стаціонарному лікуванні клініці Українського НДІ промислової медицини м. Кривого Рогу, де йому було встановлено рекомендації для лікування з наступним оглядом в клініці через 12 місяців /а.с.9/. Таким чином, суд вважає доведеним, що Позивач тривалий час понад 30 років, працював у шкідливих умовах, в тому числі понад 13 років - на підприємстві Відповідача, де порушувалися норми з безпеки праці, що призвело до часткової втрати працездатності Позивачем. Судом також встановлений причинно-наслідковий зв`язок між винними діями Відповідача та настанням у Позивача негативних наслідків - стійкої втрати професійної працездатності - 30 відсотків, та встановленням йому третьої групи інвалідності, і спричиненням Позивачу моральної шкоди. Доводи представника Відповідача щодо відсутності підстав відшкодування Позивачу моральної шкоди спростовується наданими Позивачем доказами: Актом розслідування причин професійного захворювання форми П-4, медичними документами, довідкою про результати визначення ступеня витрати професійної працездатності у відсотках, виданою МСЕК. Відповідно до ст.153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 вказаного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008р. від 08.10.2008 встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Частина 1 ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд вважає, що позивачем доведено, що внаслідок професійного захворювання йому заподіяні моральні й фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, призвели до зміни звичайного способу життя, спричинили й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Фізичні страждання та переживання через погіршення стану здоров`я, постійні болі та прийом ліків, змусили позивача терпіти через це моральні страждання. Через біль у попереково-крижовому відділі хребта, кінцівках, суглобах, позивач не має можливості вести активне життя, в результаті відчуває страх за своє здоров`я, постійний дискомфорт. При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Так, рішенням від 27.07.2004 по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотних вимушених змін в життєвих стосунках. Також суд керується роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 цієї постанови визначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Також підлягає з`ясуванню чим підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода. Згідно з п.9 цієї Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд не погоджується із запереченнями представника Відповідача в тій частині, що Позивач сам несе відповідальність за наслідки свого вибору, оскільки, усвідомлюючи, що робота у шкідливих умовах впливає негативно на стан її здоров`я, мала можливість звільнитися, чого не зробила своєчасно, оскільки умови праці має створювати роботодавець, і позивач, як працівник має право розраховувати на безпечні умови праці. Адже, як випливає з Акту ф.П-4 компетентною комісією встановлені причини профзахворювання Позивача, якими є тривала робота в шкідливих умовах праці в умовах спливу виробничого шуму, рівень якого перевищував ГДР. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Наданими Позивачем доказами підтверджується причинний зв`язок між працею позивача в АТ «ПІВДГЗК», ушкодженням його здоров`я та спричиненням останньому моральної шкоди. Відповідач доказів відсутності його вини у заподіянні позивачеві моральної шкоди суду не надав. Водночас, суд вважає слушною думку представника відповідача про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має відповідати співмірності та розумності в бути достатнім для розумного задоволення потреб Позивача. Тому, визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд враховує вищезазначені обставини, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність, та довготривалість наслідків, що наступили, а також тривалість роботи Позивача на підприємстві Відповідача в шкідливих умовах. Так, з Акту форми П-4 від 26.07.2006, яким встановлені причини профзахворювання Позивача, вбачається, що компетентна комісія досліджувала весь період трудового стажу Позивача, в тому числі на ПГЗК і в Криворізькому АТП 14169, та прийшла до висновку що Позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів на обох підприємствах, де рівень шуму перевищував ГДР (п.16 Акту) /а.с. 13 зворотній бік/. Перевищення рівня шуму за місцем роботи Позивача на обох підприємствах підтверджено також санітарно-гігієнічними характеристиками умов його праці /а.с. 10-12/. Тому, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, з огляду на те, що стаж роботи позивача на Південному ГЗК менше, ніж в АТП 14169, суд вважає співмірною моральним стражданням позивача суму моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. З огляду на вищенаведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача судовий збір на користь держави, від сплати яких згідно з законом позивач звільнений, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, але у мінімальному розмірі, визначеному для справ відповідної категорії .

Outcome: partial