Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 13778,13 грн. Обґрунтовує свої вимоги тим, що з 15 квітня 2016 року по 17 липня 2017 року вона працювала у ПАТ "Українська залізниця". З березня 2017 року заробітна плата не виплачується.\~ На даний час відповідачем нарахована, але не виплачена їй заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року в загальній сумі 13778,13 грн. У відзиві представник відповідача не погоджується з позовною заявою, з огляду на те, що 17 березня 2017 року будівля, де знаходилася адміністрація Донецької дирекції залізничних перевезень була захоплена групою невідомих людей. Тому, регіональна філія «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» втратила контроль доступу до своїх виробничих потужностей та іншого майна, а також первинної документації стосовно Донецької дирекції залізничних перевезень. Стверджує, що, в даному випадку, мають місце форс-мажорні обставини, які унеможливлюють виконання відповідачем своїх зобов`язань. Зазначає, що сам по собі факт звільнення позивача 17 липня 2017 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Звертає увагу, що надані позивачем довідки на підтвердження розміру заборгованості по заробітній платі не можна приймати в якості належних, допустимих і достовірних доказів, оскільки вони не відповідають вимогам, що зазвичай ставляться до офіційних документів. Вважає, що слід відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в позові просила про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши докази по справі, суд встановив таке. Відповідно до трудової книжки [PERSON] з 15 квітня 2016 року по 17 липня 2017 року остання перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймала посаду слюсаря у виробничому підрозділі «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 17 липня 2017 року [PERSON] звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку зі скороченням штату. Згідно з висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст.ст.115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області; тривалими перервами в роботі транспорту, регламентованими умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою є ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», вони об`єктивно впливають на її обов`язки, передбачені законодавством України про працю, зокрема ст.ст.115, 116 КЗпП України та унеможливлюють їх виконання. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язальної сторони, якою є ПАТ «Українська залізниця регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 115, 116 КЗпП України, враховуючи субсидіарне застосування ст.4 КЗпП України та ст.ст.9, 263, 617 ЦК України. Відповідно до зазначеного висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна за адресою: [ADDRESS] , в тому числі, до оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з-під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно зі ст.ст.47, 83, 115, 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок. Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, прийнятої у відповідності до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі, на базі Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно додатку № 1. 21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця». «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства. Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблено відповідачем. Таким чином, суд вважає, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст.ст. 94, 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган мають виплачувати заробітну плату за виконану роботу та не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами та колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», позивач перебував з відповідачем в трудових відносинах до 20 червня 2017 року, але при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України. Як вбачається з роз`яснень викладених у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23.12.2011 року, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. На підтвердження нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачем надані суду розрахункові листки за період з березня по липень 2017 року, в яких: за березень 2017 року всього нараховано 3449,72 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за березень - 2743,15 грн., за квітень 2017 року всього нараховано 2161,57 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за квітень - 1718,84 грн., за травень 2017 року всього нараховано 1820,26 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за травень - 1447,45 грн., за червень 2017 року всього нараховано 1137,67 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за червень 904,66 грн., за липень 2017 року всього нараховано 8697,50 грн., зазначено суму до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за липень 6964,03 грн. Відповідно до\~ індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 [PERSON] за в березні 2017 року нараховано заробітну плату в розмірі 3449,72 грн., що повністю узгоджується з даними у розрахунку заробітної плати за березень 2017 року, наданого позивачем. З наданих відповідачем довідки про доходи, видаткового касового ордеру, вбачається, що лише за березень 2017 року [PERSON] нараховано всього 1810,47 грн., до видачі 1439,66 грн. Позивач отримала частину заробітної плати за березень 2017 року, чим спростовується її твердження щодо того, що за вказаний місяць вона взагалі не отримувала заробітну плату, проте включила її у свій розрахунок. Таким чином, наявні розбіжності в інформації, яка надана відповідачем, а саме довідці про доходи, видатковому касовому ордері та розрахунку оплати середньої зарплати проведеного позивачем. Вказане вище не узгоджується із розрахунковими листами, які було надано позивачем. Оскільки зазначені дані відповідачем частково, не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд приходить до висновку, що докази надані позивачем стосовно наявної заборгованості по заробітній платі за березень 2017, квітень 2017, травень 2017, червень 2017 року, липень 2017 року є належними, допустимими, достовірними та достатніми і знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Однак, у зв`язку з вищевикладеним сума заборгованості по заробітній платі становить із розрахунку: за березень 2017 року: 3449,72 (всього нараховано за даними позивача без урахування податків та внесків) 1810,47 (всього нараховано та виплачено позивачу за даними відповідача без урахування податків та внесків) = 1639,25 грн. + за квітень 2017 року: 2161,57 грн. + за травень 2017 року: 1820,26 грн. + за червень 2017 року: 1137,67 грн. + за липень 2017 року: 8697,50 грн. = 15456,25 грн. без урахування проведених утримань податків та внесків. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позивач підтвердила наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року у розмірі: 15456,25 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з АТ «Українська залізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial