Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: стягнути з [PERSON] на його ( [PERSON] ) користь суму позики у розмірі 1 157 807, 00 грн.; відсотки з урахуванням індексу інфляції у розмірі 683 307, 09 грн.; 3% річних у розмірі 100 406, 54 грн.; витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 24 березня 2016 року в простій письмовій формі у вигляді розписки було укладеного договір позики. За даним договором позивачем було надано відповідачці позику в розмірі 42 850, 00 дол. США, що станом на дату складання позовної заяви складає - 1 157 807, 00 грн., яку відповідачка зобов`язувалася повернути в строк до 01 квітня 2016 року. У визначений строк відповідачка грошові кошти не повернула, а згодом взагалі перестала виходити на телефонний зв`язок. В добровільному порядку [PERSON] по теперішній час отримані в борг грошові кошти не повернула, про що свідчить наявність у позивача оригіналу розписки. А тому, він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі з підстав, викладених у позові; проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з`явився; про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку; відзив на позов не надіслала; причини неявки суду не повідомила; з заявами про розгляд справи за її відсутності чи оголошення перерви до суду не зверталась, як і не направила свого представника для прийняття участі у розгляді справи; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухав пояснення позивача, розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (до ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч.2, 3 ст. 545 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 24 березня 2016 року відповідачкою було складено розписку наступного змісту: "Я, [PERSON] , беру в долг у [PERSON] 42 850 долларов США ( сорок две тысячи восемьсот пятьдесят доларов США ), обязуюсь вернуть до 1.04.2016 года. " (а.с.23). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У відповідності з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Даних, які б свідчили про повернення відповідачкою позивачу, позичених у останнього грошових коштів у розмірі 42 850, 00 доларів США, судом не встановлено. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ЦК України). Як вбачається із копії розписки, від 24 березня 2016 року, вона не містить визначеного розміру процентів за користування грошовими коштами, а тому, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28 березня 2019 року по справі №444/9519/12, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому, відсотки, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у розмірі на рівні облікової ставки НБУнараховуються в період часу з 24 березня 2016 року по 01 квітня 2016 року. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України). Передбачене ч.2 статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. При цьому, суд вважає за можливе здійснити нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки, позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 22 лютого 2019 року. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним. За таких обстави, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідачка [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконала, сума позики залишається неповернутою. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, сума заборгованості складається з суми основного боргу - 1 157 807, 00 грн. ( 42 850, 00 х 27, 02 курс долара США згідно НБУ станом на 22.02.2019 року = 1 157 807, 00 грн. ), відсотки з врахуванням індексу інфляції - 683 307, 09 грн., 100 406, 54 грн. - 3,0 % річних. При перевірці вищезазначеного розрахунку, судом встановлено, що період прострочення виконання зобов`язань відповідачкою складає з 02 квітня 2016 року, а не з 01 квітня 2016 року, як зазначено позивачем у своєму розрахунку, по 22 лютого 2019 року (дата складання та підписання позовної заяви ), і за зазначений період часу інфляційні втрати, виходячи з суми основного боргу - 1 157 807, 00 грн., становлять - 465 579, 34 грн.; 3, 0 % річних - 100 586, 47 грн. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А тому, з урахуванням положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню саме в межах заявлених позивачем позовних вимог у розмірі 100 406, 54 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідачки [PERSON] виникли зобов`язання перед позивачем [PERSON] , які передбачені ст. 1049 ЦК України. За таких обставин, з врахуванням положення ст. ст. 16, 1048 ЦК України; ст. ст. 10, 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума позики у розмірі 1 157 807, 00 грн.; відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період часу з 24 березня 2016 року по 01 квітня 2016 року у розмірі 6 263, 54 грн.; інфляційні втрати за період часу з 02 квітня 2016 року по 22 березня 2016 року у розмірі 465 579, 34 грн.; 3,0 % річних за період часу з 02 квітня 2016 року по 22 березня 2016 року у розмірі 100 406, 54 грн., а всього - 1 730 236, 35 грн. Відповідно до ст.ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9 605, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial