Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. Зазначила, що 11 травня 1994 року відділом ДРАЦС Бердичівського міськуправління юстиції у Житомирській області між нею та відповідачем був укладений шлюб. У 1997 році вона разом із відповідачем переїхали в [ADDRESS] та 07.05.1999 року та за спільні кошти купили житловий будинок інші будівлі та забудови по [ADDRESS]. Зазначила, що вона разом із відповідачем проживали у вказаному будинку до 2009 року. На даний час шлюб між ними розірвано на підставі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 14 листопада 2013 року. Вказує, що вона разом із відповідачем мали намір у добровільному порядку поділити спільно нажите у шлюбі майно, однак, згоди про добровільний розподіл майна не досягнуто. Вважаючи свої права щодо спільного майна подружжя порушеними, позивач змушена звернутись до суду та просить суд визнати житловий будинок та інші будівлі і споруди, що розташовані по [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя, поділити в рівних частках по 1/2 частині кожному житлового будинку - визнати за нею одну другу права приватної власності на житловий будинок та інші будівлі і споруди, що розташовані по [ADDRESS], стягнути із відповідача на її користь судові витрати, пов'язані із з оплатою судового збору та правової допомоги адвоката. Представники позивача [PERSON] - [PERSON] та адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, про що суду надали письмові заяви вх..№6031 та №6032 від 01.102.2014 року із клопотанням справу розглянути без їх участі. Представник відповідача адвокат [PERSON] позовні вимоги визнав частково, а саме заперечував щодо позову в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя самочинно збудованого гаража, який не може вважатися об'єктом права власності, а також в частині стягнення витрат на правову допомогу адвоката, про що суду надав заяву вх..№6033 від 01.10.2014 року із клопотанням справу розглянути без його участі. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Із досліджених судом письмових доказів - копії паспорту позивача, копії рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 14.11.2013 року, технічного паспорту житлового будинку та договору купівлі-продажу житлового будинку із надвірними спорудами, укладеного 07.05.1999 року встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.05.1994 до 14.11.2013 року, за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу придбали житловий будинок ( літ.А) із надвірними будівлями, що розташовані по [ADDRESS]. Докази про укладення між сторонами шлюбного договору - відсутні. Згідно із договором купівлі-продажу від 07.05.1999 року та технічного паспорту встановлено, що до складу споруд входять: житловий будинок - 51.8 м.кв. (А), веранда - 14.4 м.кв. (а), сарай - 20.5 м.кв. (а1), сарай - 37.9 м.кв. (Б), сарай - 8.7 м.кв. (б), літня кухня - 37.1 м.кв. (В), сарай - 36 м.кв. (г), вимощення - 21.3 м.кв. (І), що розташовані по [ADDRESS]. Оцінюючи усі докази, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні сімейні правовідносини щодо права власності на майно - житловий будинок 51.8 м.кв. (А), інші будівлі та споруди - веранда - 14.4 м.кв. (а), сарай - 20.5 м.кв. (а1), сарай - 37.9 м.кв. (Б), сарай - 8.7 м.кв. (б), літня кухня - 37.1 м.кв. (В), сарай - 36 м.кв. (г), вимощення - 21.3 м.кв. (І), що належать їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд вважає встановленим, що позивачем обрано належний спосіб захисту її права власності на спільне майно подружжя, невизнане право позивача підлягає судовому захисту у вказаний нею спосіб, який відповідає вимогам ст.16 ч.2 п.1 ЦК України. З урахуванням наведеного, суд має підстави для задоволенні позовних вимог у частині визнання об'єктом права спільної сумісної власності майно - житловий будинок 51.8 м.кв. (А), інші будівлі та споруди - веранда - 14.4 м.кв. (а), сарай - 20.5 м.кв. (а1), сарай - 37.9 м.кв. (Б), сарай - 8.7 м.кв. (б), літня кухня - 37.1 м.кв. (В), сарай - 36 м.кв. (г), вимощення - 21.3 м.кв. (І), його розподіл та визнання за позивачем права власності на одну другу його частину. Позивачем не надано жодного письмового доказу в підтвердження наведених в позовні заяві обставин про наявність гаража як об'єкта нерухомості, а тому суд вважає недоведеними ці обставини, а заперечення представника відповідача у цій частині обґрунтованими. З урахуванням наведеного, суд вважає безпідставними позовні вимоги у цій частині і має підставі для відмови в їх задоволенні. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, оскільки позов задоволено частково, суд за правилами ст.88 ЦПК України має підстави присудити позивачу з відповідача понесені нею та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, за ставкою судового збору, встановленою п.1.1. ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 243 гривні 60 копійок судового збору. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, заявлених позивачем на суму 900 гривень, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката [PERSON], який діє на підставі укладеного із позивачем договору про надання правової допомоги №39 від 01.08.2014 року, суд керується положеннями ст.84, 88 ЦПК України та ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року № 4191-YI, якою встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи (станом на 2014 рік відповідно до ст.8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 року № 719-VII - 487 гривень 20 копійок), яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Із квитанції № 39 від 08.08.2014року та акту виконаних робіт від 08.08.2014 року слідує, що позивач сплатила адвокату за виїзну консультацію - 90 гривень, підготовку та опрацювання документів по цивільній справі - 210 гривень, складання позовної заяви та заяви про забезпечення позову - 280 гривень, представництво адвокатом інтересів позивача в суді - 320 гривень, всього 900 гривень. Здійснюючи розрахунок судових витрат у цій частині, що підлягають стягненню із відповідача на користь позивача, суд вважає їх обґрунтованими в частині окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, а саме - підготовки та опрацювання документів по цивільній справі - 210 гривень, складання позовної заяви та заяви про забезпечення позову - 280 гривень, оскільки в матеріалах справи наявні підготовлені адвокатом [PERSON] позовна заява із додатками та заява про забезпечення доказів. Суд не має підстав для задоволення заявлених позовних вимог про стягнення витрат, пов'язаних із виїзною консультацією - 90 гривень, оскільки суду не надано жодного доказу в підтвердження необхідності у цій справі виїзду та факт самого виїзду адвоката для проведення консультації. Суд не має підстав для задоволення заявлених позовних вимог про стягнення витрат за представництво інтересів позивача в суді - 320 гривень, оскільки судовий розгляд справи здійснено без участі сторін та адвоката, який заявив клопотання вх..№6052 від 01.10.2014 року про розгляд справи без його участі. З урахуванням наведеного, суд має підстави для стягнення із відповідача на користь позивача 490 гривень судових витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, задовольнивши частково позовні вимоги. У задоволенні іншої частини вказаних позовних вимог, суд має підстави відмовити. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані ст.ст.69, 70, 71 СК України.

Outcome: partial