Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO], за кордон в Швейцарську Конфедерацію без дозволу (згоди) батька [PERSON] до її повноліття; дозволити їй або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі України до Швейцарської Конфедерації до досягнення нею повноліття, посилаючись на те, що місце проживання чи перебування відповідача їй не відоме, а тому такої згоди останній надати не може. Вказує, що метою поїздки дитини за кордон є те, що вона вийшла заміж за громадянина Швейцарії, в зв»язку з чим має дозвіл на перебування в цій країні, дочка виїхала до Швейцарії в свій час з нею за дозволом батька, проживає дочка з нею, навчається в місцевій школі. Вона ж має намір разом з донькою приїхати до України на канікули, відвідати рідних, однак, не маючи дозволу батька на виїзд за кордон, донька не зможе повернутися на навчання. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить задовольнити позов з підстав, наведених у позовній заяві. Представники служби в справах дітей Борщівської РДА Бородін М.О. та Королівської сільської ради Борщівського району не заперечують щодо задоволення позову. Відповідач [PERSON], будучи належно повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився, причин неявки не повідомив. Суд, заслухавши думку представника позивача, вирішив слухання справи провести у відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення. Дослідивши та оцінивши докази по справі, вислухавши пояснення представника позивача, думку представників третіх осіб, суд встановив такі факти. Сторони у справі, відповідно до даних свідоцтва про народження серії [NUMBER], є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Шлюб сторони розірвали, що підтверджується рішенням Борщівського районного суду від 20 грудня 2010 року шлюбу. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати із матір»ю. Позивач з 15 січня 2011 року, актовий запис № 4, одружена із громадянином Швейцарії [PERSON], про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], видане відділом ДРАЦС Борщівського РУЮ 10 лютого 2011 року. За даними дозволу на перебування DА0705909 та довідки з місця проживання, виданої Службою реєстрації населення громади Хур 11 вересня 2013 року, [PERSON], [INFO], має дозвіл на перебування в Швейцарії типу В - воз»єднання сім»ї, з правом праці, що дійсний до 3 липня 2015 року, та проживає у [ADDRESS]. Батько дитини - відповідач у справі [PERSON], як вбачається з довідки, виданої Королівською сільською радою 2 жовтня 2014 року № 594, з 31 січня 2012 року у с.Королівка, по місцю останньої реєстрації не проживає. За даними відділу державної виконавчої служби Борщівського РУЮ в Тернопільській області (довідки від 13 листопада 2012 року, 21 лютого 2013 року, 2 жовтня 2014 року № 3-21/5493), відповідач [PERSON] не сплачує в користь позивача [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 лютого 2012 року, підставою нарахування є судовий наказ № 1902/308/2012 від 4 липня 2012 року. Представник позивача в судовому засіданні стверджує, що батько з дитиною не спілкується, ні вихованням, ні утриманням не займається. Аналогічні пояснення в судовому засіданні дали і представники третіх осіб, які вказали, що не здобули будь-яких доказів виконання відповідачем своїх обов»язків по вихованню та утриманню дитини. Неповнолітня дочка сторін у справі [PERSON], [INFO], за даними дозволу на перебування DА0705915 та довідки з місця проживання, виданої Службою реєстрації населення громади міста Хур 11 вересня 2013 року, 4 липня 2011 року в»їхала до Швейцарії, має дозвіл на перебування в країні типу В - воз»єднання сім»ї, з правом праці, що дійсний до 3 липня 2015 року, та проживає у [ADDRESS]. Окрім цього, за даними довідки про навчання, виданої шкільною дирекцією м.Хур 9 вересня 2013 року, [PERSON] навчається в класі Р2g школи «Герольд». Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до переконання, що інтереси дитини [PERSON] підлягають захисту, однак позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних міркувань. За правилами ст.3 Конвенції про права дитини (прийнята Генасамблеєю ООН 20 листопада 1989 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.4 Конвенції про контакт з дітьми, яку було ратифіковано Україною 20 вересня 2006 року та яка набрала чинності 1 квітня 2007 року, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Відповідно до ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Згідно з ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Для виїзду неповнолітньої дитини за кордон чинне законодавство, а це Закон України „Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, встановлює обов'язковість двох правочинів: - запис відомостей в паспортах батьків (або того з батьків з ким виїжджає дитина) чи оформлення проїзного документу дитини (в разі необхідності самостійного виїзду дитини за кордон), що надає потенційне право самостійного виїзду дитини як громадянина України за межі України та посвідчує її особу за кордоном; - надання згоди на виїзд дитини її батьками, що надає право виїзду дитини як особи, що не має повного обсягу цивільної дієздатності, в кожному конкретному випадку, і засвідчує дозвіл її батьків (опікунів, піклувальників) на виїзд за кордон. Неповнолітня [PERSON] володіє проїзним документом дитини [NUMBER], виданий 12 липня 2012 року, який дійсний до 12 липня 2015 року. Згідно п.п.2 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Місце перебування відповідача по справі [PERSON] - батька неповнолітньої [PERSON] на даний час не відоме, а тому позивач не має змоги звернутися до батька із проханням надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що дача дозволу на виїзд дитини за кордон, а саме, в Швейцарію, у супроводі іншого з батьків не порушить прав дитини, а тому суд вважає, що позов в цій частині підлягає до задоволення. Суд вважає безпідставними вимоги позивача про надання дозволу на виїзд дитини [PERSON] за кордон в Швейцарську Конфедерацію без дозволу батька [PERSON] до повноліття дитини, з огляду на те, що чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Крім того, чинним законодавством передбачено можливість і необхідність вирішення питання в судовому порядку про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку. Тому надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон до досягнення нею повноліття є безпідставним. Повноліття, як відомо, настає не з 16-річного, а з 18-річного віку. Окрім того, дія проїзного документа, виданого неповнолітній [PERSON], обмежений строком до 12 липня 2015 року, а дозвіл на перебування дитини в Швейцарії дійсний лише до 3 липня 2015 року. Також є безпідставними вимоги позивача про надання дозволу без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] за межі України до Швейцарії до досягнення дитиною повноліття. Як встановлено в судовому засіданні, неповнолітня [PERSON] документована проїзним документом дитини [NUMBER], який виданий 12 липня 2012 року та дійсний до 12 липня 2015 року. Виходячи з положення ч.1 ст.3 ЦПК України, за якою кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільно-процесуальним кодексом України, звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, особа не має права звернуться до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, будуть порушені в майбутньому. Виходячи з наведеного, на підставі ст.33 Конституції України, ст.ст.2,3, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, п.2-1, п.п.3 п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, ст.ст.150,155 СК України, ч.3 ст.313 ЦК України,

Outcome: partial