Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Комунального закладу Сімферопольської міської ради «Сімферопольська дитяча музикальна школа №1 ім. С.В. Рахманінова» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала на посаді викладача теоретичних дисциплін Сімферопольської дитячої музичної школи №1 ім. С.В. Рахманінова з 01.09.90р., дисциплінарних стягнень не мала, має двох дітей на утриманні. Однак, наказом директора музичної школи №58-к від 30.09.13р. звільнена з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Звільнення з роботи позивач вважає незаконним. Так, вказує, що з нагоди святкування 100 - річчя Одеської консерваторії вона, як колишня випускниця, була запрошена на свято 26-27 вересня 2013 року. Їй поставили до відома, що в консерваторії підготоване запрошення на її ім'я на адресу директора школи. Оскільки, запрошення від академії на адресу школи не надійшло, а до директора на прийом важко потрапити, позивач 25 вересня віддала секретарю директора заяву на ім'я директора з проханням дозволити виїхати до Одеси для участі у святкуванні 100-річчя консерваторії, перенести уроки з 26.09.13р. та 27.09.13р. Одночасно, таку ж заяву подала заступнику директора музичної школи [PERSON] Однак, відповіді не дочекалася. 26.09.2013р. секретар директора повідомила позивача в присутності заступника директора [PERSON], що директора на роботі немає, він такі питання не розглядає, пояснивши, що позивачу необхідно звернутися до заступника директора [PERSON] Позивач повторно написала заяву та звернулася до [PERSON], яка письмово наклала резолюцію на заяві про те, що не заперечує проти відпустки позивача за свій рахунок. За рекомендацією [PERSON], оскільки робочий час закінчувався у цей день, позивач повторно написала заяву про надання відпустки за свій рахунок за 27.09.2013 року. Поїзд на Одесу відбував о 16 год. 45 хв., тому позивач вийшла зі школи 26.09.2013 року о 16-15 год. В Одесі позивач приймала участь в міжнародній науково-практичній конференції до свята консерваторії, читала доклад, виступила за «круглим столом», ознайомилася з рідкою книгою по музиці. Цю поїздку вважає фактично творчим відрядженням за свій рахунок. Як вказує позивач, ця поїздка не є прогулом, адже позивач виїхала на конференцію з письмової згоди керівництва, без заперечень. Також, як вказує позивач, її звільнили без згоди на це профкому, хоча вона є членом профспілки, директор музичної школи за такою згодою взагалі не звертався, не витребував в неї пояснення про причину порушення трудової дисципліни, не пояснив у чому суть порушення, не ознайомлював з наявними про це документами. Прибувши на роботу 02.10.2013 року за своїм розкладом, позивач написала письмові пояснення з приводу відсутності на роботі та продовжила працювати. Лише на наступний день 03.10.2013 року приблизно об 11-12 год. у секретаря директора позивача ознайомили з наказом про догану за відсутність на роботі 26.09.2013 року. Через деякий час директор її покликав, повідомивши, що звільняє її з роботи за прогул або за власним бажанням, якщо вона напише таку заяву. Надав 15 хвилин на роздуми. Позивач відмовилася звільнятися за власним бажанням, тоді її ознайомили з наказом про звільнення за прогул за 30.09.2013 року. Лише 07.10.2013 року позивачу надали копію наказу про звільнення. Позивач вважає, що все вищевикладене є підставою для визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн., оскільки вона понесла моральні страждання з приводу незаконного звільнення та зверталася до лікаря у зв'язку з цим, про що і просить суд. Ухвалою судді від 16.10.2013 року, в якості третьої особи у справі залучено директора відповідача - [PERSON] (а.с.19). Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у відповідності до вищевикладеного, просила позов задовольнити у повному обсязі. Звернула увагу суду, що, по-перше, вважала, що керівництво школи надало їй відпустку, адже подана заява, накладена резолюція. Особисто потрапити на прийом директора не могла, адже він в більшості не буває на роботі, має іншу сумісну роботу. По-друге, її раніше подані заяви секретарем, як з'ясувалося, не були офіційно зареєстровані, лише остання від 26.09.2013 року, на чому вона наполягла. Представник відповідача за довіреністю - Олейник С.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необґрунтованими, заперечував проти їх задоволення. Пояснив, що наказ про звільнення є законним, позивач дійсно вчинила прогул. Позивач не провела заняття за своїм розкладом. Крім того, профком також визнав, що позивач допустила прогул. А відмова профкому у звільненні позивача є немотивованою, у зв'язку з чим, відповідно до положень ст.43 КЗпП України, така відмова не несе правового значення. Третя особа - директор Комунального закладу Сімферопольської міської ради «Сімферопольська дитяча музикальна школа №1 ім. С.В. Рахманінова» [PERSON] у судове засідання не з'явився, сповіщався належним чином, направив до суду листа з проханням розглянути справу у його відсутність. Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] з 1990 року працювала на посаді викладача теоретичних дисциплін в Комунальному закладі Сімферопольської міської ради «Сімферопольська дитяча музикальна школа №1 ім. С.В. Рахманінова (раніше дитяча музична школа м. Сімферополя) (а.с.7). Наказом №58-К від 30.09.2013 року директора школи [PERSON] позивач звільнена з роботи за п.4 по ст.40 КЗпП України, тобто, за прогул без поважних причин (а.с.8). Відповідно до наказу про звільнення, підставою для звільнення [PERSON] з роботи стали: - акт №1 від 26.09.2013 року про відсутність викладача [PERSON] на робочому місці без поважних причин; - акт №2 від 26.09.2013р. про ненадання пояснювальної записки по факту відсутності на робочому місці; - акт №3 від 27.09.2013 року про відсутність викладача [PERSON] на робочому місці без поважних причин; - акт №4 від 27.09.2013 року про ненадання пояснювальної записки по факту відсутності на робочому місці. Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, суд виходить з їх обґрунтованості. Так, відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст.5-1 КЗпП України, Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п.18 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, за яких підстав здійснено звільнення працівника згідно з наказом і перевірити їх відповідність законові. Відповідно до ч.4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку прогулу (в тому числі, відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав п. 2-5, 7 ст.40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Водночас відповідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. зі змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд, який розглядає спір про поновлення на роботі, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження у справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є членом первинної профспілкової організації Комунального закладу Сімферопольської міської ради «Сімферопольська дитяча музична школа №1 ім. С.В. Рахманінова», але її звільнення було здійснено без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, що є порушенням статті 43 КЗпП України. Більш того, питання про надання згоди на звільнення позивачки за п.4 ст.40 КЗпП України розглядалося відповідачем 17.12.2013р. на відповідний запит Центрального райсуду м. Сімферополя АРК, але профком своєї згоди на звільнення позивача за зазначених у наказі підстав не надав (а.с. 118, 140-140 зв.). При цьому, з виписки із протоколу засідання профкому чітко вбачається, що відмова профкому заснована на тому, що наказ про звільнення позивача виданий без врахування пояснень позивача, при її звільненні не враховані тяжкість та причини проступку, можливі факти притягнення до дисциплінарної відповідальності раніше. Профком рекомендував директору шкоди пом'якшити міру покарання до [PERSON], застосувавши інше більш м'яке (а.с.140). Як показала в судовому засіданні в якості свідка голова профкому школи [PERSON], ще 03.10.2013 року, коли вона дізналася про звільнення [PERSON] з роботи, вона поставила до відома директора школи, що за вказаною підставою можна звільняти працівника виключно за попередньою згодою профкому. Однак, директор школи її заяву не прийняв до уваги. Більш того, коли запит на отримання згоди витребував суд, директор був присутній на засіданні профкому, і у той же день, після його закінчення, був повідомлений про результати. Вже по ходу засідання, зважаючи на думку членів профкому, було зрозуміло, що згода не буде надана. Однак, знову ж таки, директор не відреагував. Допитана в судовому засіданні в якості свідка член профкому школи [PERSON] підтвердила, що профком шляхом голосування не дав згоди на звільнення позивача з роботи, оскільки вона давно працює, дисциплінарних стягнень не мала, пройшла атестацію, поїхала до Одеси за запрошенням учбового закладу. Вона звернулася із заявою про відпустку, була дозвільна резолюція щодо її заміни, вона про неї домовилася. Раніше такі питання вирішувала саме завуч. Звільнення з роботи є дуже жорсткою мірою, треба було дочекатися позивача з відпустки та з'ясувати причини відсутності. Свідок пояснила суду, що директор школи був присутній на засіданні профкому, думку членів профкому чув, результати голосування йому особисто профкомом повідомлені у той же день. Таким чином, доводи представника відповідача в суді про те, що директор школи так і не зрозумів рішення профкому, що воно не було мотивоване, спростовані у ході розгляду справи. Більш того, треба звернути увагу на те, що директор школи, достеменно знаючи про можливість звільнення працівника за п.4 ст.40 КЗпП України лише за попередньою згодою профкому, про що голова профкому [PERSON] нагадала [PERSON] ще 03.10.2013 року, не прийняв ніяких заходів щодо поновлення порушених прав позивача, ні зразу, ні в подальшому. Щодо супровідного листа голови профспілкового комітету первинної ПО СДМШ №1 ім. Рахманінова від 16.01.2014 року, на який посилався представник відповідача, та іншої доданої до нього виписки із засідання профкому, то сама [PERSON] свій підпис на цьому супровідному листі заперечувала, пояснивши, що секретарю директора для відправлення до суду надавала лише виписку з протоколу засідання профкому, а супровідний лист не робила, його не підписувала, бачить лист в суді вперше, і на листі не її підпис. Звідкіля взявся цей лист - не знає (а.с.135). Стосовно того, що на цій виписці із засідання профкому (а.с.136) відсутні результати голосування членів профкому, то свідок [PERSON] пояснила, що у першій виписці про факт голосування не зазначала, але, у подальшому, коли на це її порушення було звернуто увагу вищестоящої профспілкової організації, то зробила виписку з результатами голосування (а.с. 140), які цілком підтверджує. Голосували одноголосно за відмову у згоді на звільнення [PERSON] з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України. Таким чином, суд приходить до переконання в тому, що відмова профспілкового комітету у наданні згоди на звільнення [PERSON] є цілком обґрунтованою і положення частини 7 статті 43 КЗпП України у даному випадку не може бути застосовано. У відповідності до ч.1,3 ст.252 КЗпП України, працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). За таких обставин, відповідач повинен був попередньо погодити з виборним органом профспілки працівників закладу, членом якої є [PERSON], питання щодо розірвання з нею трудового договору на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Крім того, при розгляді справи судом були виявлені і інші порушення трудового законодавства при звільненні [PERSON] Так, у п. п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", зазначено про те, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. З роз'яснення Міністерства юстиції України від 01.02.2011р. «Про порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» вбачається, що для звільнення працівника за підставою прогулу власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, підтверджуючі відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Таким чином, власник або уповноважений ним орган, насамперед, повинні встановити наявність у діях працівника конкретних порушень, і вину працівника в цих порушеннях. Що і слугуватиме підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Як вже зазначалося раніше, відповідно до наказу про звільнення позивача, підставою для її звільнення у наказі вказані чотири акти (а.с.8). Так, акт №1 від 26.09.2013 року складено про відсутність викладача [PERSON] на робочому місці без поважних причин 26.09.2013 року. Не проведено уроки з 15-30 год. по 16-40 год., з 16-40 год. по 17-25 год., з 17-25 год. по 18-10 год., з 18-15 год. по 19-25 год. (а.с.29). Акт №2 від 26.09.2013р. складено про ненадання позивачем пояснювальної записки по факту відсутності на робочому місці 26.09.2013 року (а.с.31). Акт №3 від 27.09.2013 року складено про відсутність викладача [PERSON] на робочому місці без поважних причин 27.09.2013 року (а.с.32). Акт №4 від 27.09.2013 року складено про ненадання пояснювальної записки позивачем по факту відсутності на робочому місці 27.09.2013 року (а.с.33). Однак, ці документи, які складені комісією у складі заступника директора по учбовій роботі [PERSON], [PERSON], завідувачем теоретичним відділом [PERSON], головою профспілкового комітету [PERSON] не можуть бути покладені в якості підстави для звільнення працівника з роботи. Так, зокрема, у відповідності до акту №1, комісією встановлено, що [PERSON], була відсутня на робочому місці 26.09.2013 року з 15-30 год. Однак, як свідчить дані журналу приходу та уходу працівників закладу за 26.09.2013 року, [PERSON] покинула будівлю школи о 16-13 год. (а.с.163). Як показала свідок [PERSON], вона працює в різних з позивачем будівлях, тому відсутність [PERSON] на робочому місті взагалі фіксувати не може, про відсутність на роботі позивача свідку стало відомо зі слів [PERSON], яка попросила її підписати акт. Оскільки свідок є головою профкому, вважала, що вона повинна підписувати такі акти. Крім того, раніше від колег свідок чула, що [PERSON] збиралася поїхати, тому вважала, що це відповідає дійсності. Свідок [PERSON] в суді показала, що також працює з [PERSON] у різних будівлях. Більш того, 26.09.2013 року у свідка був вихідний день, на роботі її не було. Лише 27.09.2013 року, коли вона прийшла на роботу, то підписала акти, датовані 26.09.2013р. Щодо відсутності на роботі [PERSON], то особисто цього не спостерігала, акт підписала зі слів завуча [PERSON], яка, на думку свідка, обманювати не буде. Коли сказала, що [PERSON] не було певний час, значить так і є, свідок їй довіряє. Перевірку цих даних свідок не провадила. Надаючи правову оцінку акту №2 від 26.09.2013р. про ненадання позивачем пояснювальної записки по факту відсутності на робочому місці, необхідно зазначити, що цей акт взагалі не відповідає дійсності. При цьому, не тільки з тих причин, що свідки [PERSON] та [PERSON] не змогли пояснити обставини складання такого акту, обставини відмови позивача від пояснень, що [PERSON] взагалі була у цей день відсутня на роботі, а й тому, що цей акт прямо спростовується доповідною запискою секретаря музикальної школи [PERSON] від 27.09.2013 року (а.с.33), яка 27.09.2013 року доповіла директору, що телефонограму від 26.09.2013р. про витребування в позивача пояснення за відсутність на роботі 26.09.2013р. передати [PERSON] не змогла, адже остання не відповідала на дзвінки. І лише 27.09.2013 року ця телефонограма була передана о 10-15 год. (а.с.152). Тобто, витребувані пояснення лише на наступний день, і лише на наступний день позивач могла повідомити про неможливість надати пояснень з причини перебування за межами міста, а не 26.09.2013р. Щодо актів від 27.09.2013р., то необхідно зазначити наступне. Так, відповідно до розкладу роботи позивача у вересні 2013 року, 27.09.2013 року її робочий час по п'ятницях (27.09.2013 року - п'ятниця) закінчується о 19-40 год. Таким чином, зважаючи на зміст акту №3 про відсутність на робочому місці позивача на протязі всього робочого часу, дозволяє зробити висновок про те, що акт повинен був складений у цей день після 19-40 год. І вже після цього, повинні були витребувані пояснення у позивача з приводу відсутності на роботі. Але, відповідачем не надано суду належних та достовірних доказів наявності такого факту. Незважаючи на це, в акті №4 від 27.09.2013 року, чітко зазначено про ненадання пояснювальної записки позивачем по факту відсутності на робочому місці з причини перебування не у м. Сімферополі. Знову ж таки, свідки [PERSON] та [PERSON] не змогли пояснити обставини витребування у цей день у позивача пояснень, посилаючись на те, що це їм відомо лише зі слів завуча [PERSON]. Таким чином, в основу наказу про звільнення директором покладені документи, належним чином не перевірені, частина з яких взагалі не відповідає дійсності. З положення ст. 49 КЗпП України вбачається, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Однак, суду не надано достовірних та належних доказів того, що хоча і в день видачі наказу про звільнення позивача з роботи - 30.09.2013 року директором школи пропонувалося позивачу надати пояснення з приводу відсутності на роботі 27.09.2013 року. Більш того, незважаючи на зазначення відомостей в актах про фізичну неможливість позивача надати пояснення з причини «перебування в іншому місті», директор школи видав наказ про звільнення позивача навіть не дочекавшись її першого робочого дня на наступному тижні, позбавивши фактично позивача детально пояснити свою відсутність, надати відповідні офіційні документи про необхідність та поважність відпустки, у тому числі, можливі медичні документи про перебування на лікарняному. Також необхідно звернути увагу на той факт, що відповідно до п.5.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку Комунального закладу Сімферопольської міської ради «Сімферопольська дитяча музикальна школа №1 ім. С.В. Рахманінова», для викладацького та учбово-виховального персоналу робочий час встановлюється розкладом індивідуальних та групових занять (а.с.56-64). Тобто, понеділок 30.09.2013 року - день видачі наказу про звільнення позивача, у відповідності до розкладу занять викладача [PERSON], є її вихідним днем. Звільнивши [PERSON] 30.09.2013 року, остання не була повідомлена про розірвання трудових відносин з нею, вийшла на роботу за графіком 02.10.2013 року та пропрацювала весь робочий час, що підтверджується книгою реєстрації працівників школи, видачі ключів від кабінетів (а.с.172). Як пояснила [PERSON], про своє звільнення вона дізналася лише 03.10.2013 року, коли її ознайомлювали з наказом про звільнення. Свідок [PERSON] також підтвердила, що її, як голову профкому, поставили до відома про звільнення [PERSON] лише 03.10.2013 року. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У повідомленні позивачу про необхідність отримання трудової книжки дата та номер вихідного - відсутній, докази надсилання його позивачу також відсутні, трудова книжка видана [PERSON], як встановлено, лише 03.10.2013 року (а.с.42), а остаточний розрахунок призведено взагалі лише 17.10.2013 року (а.с.150). Зазначені встановлені обставини дозволяють суду, таким чином, зробити висновок про те, що наказ про звільнення позивача, хоча і датований 30.09.2013 року, але виданий фактично пізніше - 03.10.2013 року. Більш того, представник відповідача не зміг пояснити в судовому засіданні з чим пов'язані такі порушення КЗпП України. Також необхідно зазначити, що таке дисциплінарне стягнення, як звільнення, є крайнім заходом, застосовується, як правило, за грубі, систематичні порушення трудової дисципліни. Надаючи правову оцінку щодо вини [PERSON] у вчиненні порушення трудової дисципліни 26-27.09.2013 року, то треба відмітити наступне. Як встановлено судом на підставі письмових доказів, позивач 25.09.2013 року звернулася до директора школи з письмовою заявою, зареєстрованою 26.09.2013 року, з проханням перенести частину своїх занять з 26-27.09.2013 року на інші дати та час у зв'язку з її від'їздом до Одеси для участі у святкуванні 100-ліття консерваторії (а.с.9). На її заяві присутня резолюція завуча [PERSON] про те, що вона не заперечує проти надання [PERSON] відпустки. Однак, резолюції директора щодо цього так і не має, тобто, заява позивача фактично взагалі не була ним розглянута, у тому числі, до моменту постановлення судового рішення. Більш того, відповідач в своїх запереченнях взагалі не вказує на те, що вже 26.09.2013 року отримував письмову заяву [PERSON], де вона вказує конкретну причину надання їй відпустки. Хоча з наказом директора про відпустку позивач ознайомлена не була, однак, як стверджує, вона узгодила відпустку з завучем [PERSON], яка замінила 27.09.2013 року [PERSON] на [PERSON] При цьому, свідок [PERSON] в суді показала, що [PERSON] ще до 26.09.2013 року зверталася до керівництва з приводу надання відпустки для поїздки до Одеси, та керівництво школи достеменно знало з якою метою позивачу необхідна відпустка. Більш того, як пояснила свідку сама позивач перед поїздкою, вона отримала згоду керівництва на відпустку і домовилася про свою заміну на 27.09. 2013 року. Крім того, і секретар директора вказала позивачу на відсутність директора на місці та особу його заміняючу - завуча, яка на той час і вирішувала це питання, і резолюція завуча на заяві позивача «не заперечую проти надання відпустки» -присутня. При цьому, свідок [PERSON] в суді підтвердила, що у директора школи лише один прийомний день - вівторок у чітко визначені часи, у тому числі, для працівників школи, про що коло кабінету висить відповідна об'ява. Належних та достовірних відомостей на спростування таких доводів позивача відповідачем не представлено, незважаючи на те, що обов'язок доказування правомірності звільнення працівника покладається у трудових спорах насамперед на роботодавця. Ці встановлені обставини у своїй сукупності узгоджуються між собою та, на думку суду, підтверджують пояснення позивача про те, що [PERSON] вважала, що їде до Одеси зі згоди керівництва школи про надання їй такої можливості, перебування у відпустці за свій рахунок. Також, свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що 26.09.2013 року їй в районі обіду подзвонила завуч [PERSON] та пояснила, що 27.09.2013 року їй необхідно замінити [PERSON] на заняттях, що [PERSON] поїхала та зірвала заняття. Свідки [PERSON], [PERSON], які водять дітей до музичної школи, пояснили, що 27.09.2013 року заняття з ними, замість [PERSON], проводила [PERSON] І що про таку заміну вони були попереджені заздалегідь. Також, позивач та допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що заняття 26.09.2013 року у післяобідній час позивачем були перенесені на більш ранійший час та фактично проведені. Як пояснив представник відповідача в суді, скарг від громадян до школи про зривання занять позивачем 26.09.2013 року - не надходило, чи з'являвся хто-небудь з учнів школи на заняття у післяобідній час у відсутність [PERSON] - пояснити не зміг. Доводи представника відповідача про те, що групові заняття перенесенню не підлягають, суд не приймає до уваги, оскільки, по-перше, позивач звільнена не з цієї причини, по-друге, всі працівники школи підтвердили, що такі випадки бувають, і вони узгоджуються з завучами. Також, не може бути залишена без уваги причина відсутності [PERSON] на роботі 26-27.09.2013 року. Крім того, що вона у заяві чітко її виклала керівництву, вона безперечно пов'язана з роботою позивача. Як свідчать надані позивачем документи, [PERSON] офіційно була запрошена на святкування 100-ліття консерваторії як її випускниця, більш того, приймала участь в міжнародній науково-практичній конференції - читаючи доклад, виступала за «круглим столом» (а.с. 12, 13, 14). Суд погоджується з оцінкою позивача своєї відсутності на роботі в якості «творчої відпустки» за свій рахунок. Незважаючи на те, що 02.10.2013 року, у першій робочий день тижня, безпосередньо після 27.09.2013 року, позивачем директору надані письмові пояснення та обґрунтування поїздки у м. Одесу з офіційним запрошенням, директором це до уваги прийнято не було, на наступний день видано наказ про її звільнення з роботи. З урахуванням вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулося з порушенням діючого трудового законодавства: без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, порушенням права позивача на надання пояснення причин відсутності на робочому місці, належної оцінки такої причини з огляду поважності або неповажності відсутності, з вчиненням інших грубих порушень трудового законодавства та прав позивача по процедурі звільнення, що є неприпустимим та є підставою для скасування наказу про звільнення [PERSON], поновлення її на попередньому місці роботи. Задовольняючи вимоги щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Згідно з ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки позивач [PERSON] підлягає поновленню на роботі з 01.10.2013р., то саме з 01.10.2013р. і по день винесення судового рішення підлягає стягненню на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується наданими сторонами доказами та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. за №100. Так, робота позивача носить погодинний характер, а саме за розкладом: 22 робочі години на тиждень (а.с. 65). Середній заробіток позивача - 2946,87 грн. (а.с.37). Вимушений прогул [PERSON] становить період з 01 жовтня 2013 року по 03 березня 2014 року включно. Таким чином, з Комунального закладу Сімферопольської міської ради «Сімферопольська дитяча музикальна школа №1 ім. С.В. Рахманінова» на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за робочий час в загальній сумі з розрахунку: 2946,87 грн. Х 2 (останні робочі місяці) : 188, 4 год. (кількість годин за два останні місяці роботи) Х 462 години (з розрахунку 21 неробочий тиждень з моменту звільнення до рішення суду) = 15.470 грн. 91 коп. Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно з вимогами ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на стягнення моральної шкоди, яка заподіяна йому внаслідок порушення його прав. Ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з пунктами 4, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» від 31.03.1995 р. №4, під час вирішення питання про відшкодування моральної шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доведенню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін і інших осіб, які беруть у справі, виникає спір. Заслухавши позивача, вивчивши надані нею медичні документи, суд прийшов до однозначного висновку про те, що неправомірними діями відповідача незаконним звільненням позивача дійсно позивачу завдано душевних страждань. Так, як пояснив позивач та підтвердив належними та достовірними документами медичних установ, на ґрунті нервового потрясіння, у зв'язку з її звільненням, погано себе почувала та звернулася до лікаря невропатолога, який встановив діагноз 08.10.2013 року - депресивний розлад, та вказаний причинний зв'язок - «проблеми на роботі» (а.с. 17-18). Разом з цим, з огляду на викладені та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про те, що розумним, співрозмірним та справедливим відшкодуванням позивачу спричинення моральної шкоди є компенсація у розмірі відшкодування 1000 грн. Відповідно ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного, ст. 43 Конституції України, ст. ст. 5-1, 40, 43, 47, 49, 147-1, 148, 149, 252, 235, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України,

Outcome: partial