Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

Позивач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося з позовом до суду до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. У позові вказує, що 01.12.2011 між позивачем та [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, в зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитом. [INFO] позичальник [PERSON] помер, що підтверджується ухвалою суду від 11.05.2017, згідно якої позивачу було відмовлено у відкритті провадження про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] у зв`язка зі смертю останнього. Тому просить стягнути заборгованість зі спадкоємців, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою від 29 грудня 2018 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, на адресу суду надіслав заяву, у якій просив справу слухати у його відсутність, позов підтримує у повному обсязі, також зазначив, що у разі неявки у судове засідання відповідача, не заперечує проти розгляду справи з винесенням заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направила до суду письмову заяву, в якій зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог. При прийнятті рішення просить застосувати строк позовної давності. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтями 12, 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що 01 грудня 2011 року [PERSON] було підписано заяву № б/н, згідно якої він приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк та отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.8). З 21.05.2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про акціонерні товариства», зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав [PERSON] можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідно до ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 526, 527, 530\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Проте в порушення умов, передбачених кредитним договором, [PERSON] \~грошові зобов`язання перед кредитодавцем не виконував належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно із положеннями статей 526, 530\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства, з дотриманням строку (терміну) його виконання, якщо такий встановлено зобов`язанням. Частиною другою ст.\~1054\~ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, яким врегульовано відносини позики. Згідно ч. 2 ст. 1050 вказаного Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.\~536\~цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти у розмірі, встановленому договором. Відповідно до ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). [INFO] року [PERSON] помер (а.с.86). Позивачем надано копію ухвали Пирятинського районного суду Полтавської області від 11.05.2017, згідно якої позивачу було відмовлено у відкритті провадження про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] у зв`язку зі смертю останнього 02.01.2017 (а.с.36). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] оскільки на час відкриття спадщини постійно проживали зі спадкодавцем. Як зазначено в позовній заяві банк вважає, що [PERSON] як спадкоємець боржника має виконати його зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ч. 2 ст.\~1281\~ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. На виконання вимог вищезазначеної норми закону Позивачем 26.10.2017 року була направлена претензія кредитора до Пирятинської державної нотаріальної контори. 07.06.2018 року до [PERSON] були направлені лист-претензія, згідно якого Позивач пред`явив свої вимоги, але спадкоємцем ніяких дій не було виконано, до теперішнього часу заборгованість померлого спадкоємцем в добровільному порядку не погашена. Відповідно до ст.\~1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. Відповідно до ст.\~1281\~ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. У відповідності до ст.\~1282\~ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Відповідно до статті 1216\~ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219\~ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87\~ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89\~ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297\~ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 16.02.2018 року Позивачем було отримано відповідь Пирятинської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкова справа до майна померлого [PERSON] була відкрита на підставі заяви про відмову від прийняття спадщини від 10.02.2017 сина спадкодавця [PERSON] , та станом на 22.12.2017 свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно не видавалося (а.с.41). Відомостей про інших спадкоємців не зазначено. На запит Пирятинського районного суду Полтавської області Пирятинська державна нотаріальна контора направила інформацію, що щодо осіб, які постійно проживали на час відкриття спадщини зі спадкодавцем, спадщину прийняла його дочка [PERSON] . Проте, станом на 02 лютого 2019 року спадкове майно залишається не оформленим (а.с.91). Однак, за практикою Верховного Суду України, викладеною у постанові № 645/3265/13-ц від 25.04.2018, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296\~ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, заборгованість [PERSON] за кредитним договором № б/н від 01.12.2011 року на дату смерті становить 8958,80 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 1578,68 грн, заборгованість за відсотками 7380,12 грн (а.с.5-7, 109-112). Незважаючи на смерть боржника позивач продовжував нараховувати відсотки за прострочення виконання кредитного договору. Проте, як зазначено у постанові Верховного Суду України № 645/3265/13-ц від 25.04.2018, обґрунтованим є висновок, що банк вправі вимагати з відповідачів стягнення суми заборгованості за кредитними договорами, оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за кредитом та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них. А тому у вимозі в частині стягнення процентів, нарахованих після смерті боржника слід відмовити за безпідставністю. Дослідивши матеріали справи, встановлено, що вже після смерті боржника [INFO] в рахунок погашення заборгованості було перераховано на кредитну картку грошові кошти в розмірі 5982,05 грн. Походження цих грошей банк у детальному розрахунку не зазначає (а.с.109-112). А тому розмір заборгованості слід зменшити від 8958,80 грн до 2976,75 грн (8958,80-5982,05). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 80-81, 82, 89\~ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Принцип диспозитивності цивільного процесу (ст.13 ЦПК) передбачає розгляд судом справи на підставі доказів, наданих сторонами. Предмет доказування (факти, що підлягають встановленню) міститься в диспозиції норми матеріального права та не потребує додаткового роз`яснення судом. Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство встановлює два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст.\~258\~ЦК України встановлює, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.\~253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання (наприклад, борг по розписці) перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для позики з щомісячними платежами термін позовної давності починається від дня, коли черговий платіж не було внесено позичальником в обумовлений термін. Таким чином, позовна давність розраховується для кожного простроченого платежу окремо і вже не залежить від терміну закінчення договору. Перебіг позовної давності може перериватися вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після перерви перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ЦКУ). Наприклад, якщо після прострочення позичальник вносить платіж (підтверджуючи, таким чином, свій борг), позовна давність починається заново. Останній платіж у погашення основного боргу заборгованості було сплачено 14.09.2017. Вказаними діями відповідач визнала свій борг та поновила строк позовної давності. Позовна заява ж надійшла до суду 04.01.2018. А тому в чистині стягнення як основного боргу, так і процентів, застосувати позовну давність немає підстав. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду достовірних, допустимих та достатніх доказів вважати заявлену суму боргу законно нарахованою, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково та стягти з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 2976,75 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі часткового задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено частково, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (2976,75 х1762/8958,80=585,46). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 585,46 грн у повернення понесених судових витрат.

Outcome: partial