Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2013 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стягнення авансу та відсотків за користування грошовими коштами, посилаючись на те, що 26.03.2011 року між ними був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, на виконання якого передав йому аванс у розмірі 24 000 ( двадцять чотири тисячі ) гривень. Про те основний договір сторонами укладено не було, грошові кошти він не повернув. Позивач зазначає, що договір є недійсним внаслідок нікчемності останнього виходячи з наступного. Попередній договір повинен бути укладений у такій же самій формі, яка встановлена для основного договору. В свою чергу, форма договору купівлі продажу квартири є письмова, договір підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідач уклавши попередній договір, на його виконання, отримав від позивача грошові кошти, про те в подальшому основний договір укладений не був, а відповідач грошові кошти не повертає безпідставно утримуючи останні у себе, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом. Вказаний позов був предметом розгляду у різних судових інстанціях. Після повернення цивільної справи на новий розгляд до суду першої інстанції, відповідач [PERSON] в свою чергу 21.10. 2014 року звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягненняя неустойки ( штрафу) у зв"язку із невиконакнням договірних зобов"язань. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , який діє на підставі довіреності ВТМ № 149085 від 11.09. 2013 року ( а.с.137) позовні вимоги уточнили, збільшили, підтримали та просили стягнути з відповідача аванс та відсотки за користування безпідставно збереженими коштами у розмірі 49 899 гривень 61 коп., а також сплачений ним судовий збір, у зустрічних позовних вимогах просили відмовити за безпідставністю, застосувавши до зустрічних правовідносин строки позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі договору № 158 про надання правової допомоги адвокатом у цивільній справі від 20.10. 2014 року ( а.с. 129-131) основний позов не визнали, посилаючись на те, що укладений між сторонами договір не є попереднім договором до договору купівлі-продажу нерухомого майна, а є договором про наміри, щодо якого згідно законодавства не вимагається нотаріальне посвідчення та державна реєстрація, а достатньо простої письмової форми. Крім того, умови укладеного договору відповідач виконав у повному обсязі, отже з боку відповідача не мало місце порушення умов договору, прав позивача, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити, стягнути з [PERSON] на його користь неустойку ( штраф) в розмірі 24 000 ( двадцять чотири тисячі ) гривень у зв»язку із невиконанням договірних зобов»язань. Представник третьої особи [PERSON] основний позов не підтримав та просив у його задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у зустрічних позовних вимогах. Вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи у їх сукупності , суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається із матеріалів цивільної справи, 26.03.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, предметом якого була передача та отримання авансу для цілей організації та підписання договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON], і яку позивач мав намір придбати, а відповідач відчужити /а.с. 8/. Даний договір був укладений у простій письмовій формі. На виконання умов цього договору, а саме п.3., позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 24.000 ( двадцять чотири тисячі ) гривень , еквівалентну 3000 ( три тисячі ) доларів США з метою організації укладання договору купівлі-продажу належної на праві власності відповідачу нерухомості. Відповідно до п.6. договору, строк його дії був визначений сторонами до 18.05.2011 року, тобто до цього часу сторони повинні були виконати всі взяті на себе за договором зобов'язання, визначені сторонами виключно з метою організації укладання договору купівлі-продажу належної на праві власності відповідачу нерухомості (квартири), однак, такий договір купівлі-продажу укладений сторонами не був, через відсутність коштів у позивача. Відповідно до частин 1 та 3 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Так, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Оскільки договору купівлі-продажу нерухомості, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана [PERSON] відповідачу [PERSON] грошова сума в розмірі 24 000 ( двадцять чотири тисячі ) гривень, що еквівалентно 3 000 ( три тисячі ) доларів США, є авансом. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2012 року № 6-176цс12 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. Однією з функцій завдатку є забезпечення існуючого зобов'язання, яка полягає в тому, що: а) сума завдатку залишається у продавця, якщо порушення зобов'язання, зокрема, відмова від вже укладеного договору, сталося з вини покупця; б) продавець зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку, якщо порушення зобов'язання, зокрема відмова від вже укладеного договору, сталося з вини продавця (частина 1 статті 571 ЦК України). Визначальний фактор для можливості застосування цієї норми - це зобов'язання. Відсутність зобов'язання виключає й сам засіб його забезпечення, зокрема завдаток. На стадії переддоговірних відносин (попереднього договору) грошова сума, передана майбутньому кредитору (продавцю) майбутнім боржником (покупцем) у рахунок належних з нього за майбутнім договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, ще не пов'язана з об'єктом забезпечення. Головними ознаками завдатку та обов'язковими умовами правомірного застосування його забезпечувальної функції є: 1) письмова форма вчинення правочину щодо забезпечення виконання зобов'язань завдатком (розписка, акт, письмовий договір завдатку тощо) (частина 1 статті 547 ЦК України); 2) факт укладення основного договору, наприклад, договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості, яким встановлено, що його виконання забезпечується завдатком (частина 1 статті 548 ЦК України). Отже, гроші, передані майбутнім покупцем потенційному продавцю за усною чи письмовою домовленістю, але до укладення основного договору, ще не є завдатком, не виконують забезпечувальної функції, а відтак їх видача не має правових наслідків для продавця. Якщо у разі порушення умов попереднього договору основний договір не був укладений, передана покупцем грошова сума є авансом, який підлягає поверненню, згідно норм ч. 2 ст. 570 ЦК України, яка встановлює презумпцію авансу, разом з тим, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов'язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути. Крім зазначеної вище постанови, Верховний Суд України висловив таку правову позицію в постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доводи позивача та його представника щодо стягнення грошових коштів з відповідача в еквіваленті 3 000 ( три тисячі) доларів США не грунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки, позивач не надав доказів щодо передачі авансу саме в доларах США на виконання умов договору, про те підтверджено в судовому засіданні, що аванс відповідач отримав у гривнях, що було зазначено і в договорі від 26.03. 2011 року( а.с.8). Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Отже, вимоги позивача [PERSON] про стягнення розміру процентів за користування чужими грошовими коштами не підлягають задоволенню, оскільки вказані правовідносини не регулюються на вимогах ст. 535 ЦК України, аналогії закону та положень ч.1 ст. 1048 ЦК України є необгрунтованими та такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання ( ч.1 ст. 15 ЦК України). Разом з тим беззаперечних доказів тієї обставини, що мало місце порушення [PERSON] права на отримання належної [PERSON] неустойки ( штрафу), визначеної п.9 Договору, позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у зустрічних вимогах не навели. Зважаючи на той факт, що аванс [PERSON] продавцю [PERSON] було передано, то виходячи із положень спірного договору, на який посилається [PERSON], неустойка була передана, а отже зазначене цивільне право [PERSON] порушене не було, а значить останній не набув права на його судовий захист. Про те, як вбачається з пояснень [PERSON] та його представника в судовому засіданні, за спірним договором між сторонами жодних зобов»язань не виникло, лише наміри у майбутньому можливо укласти договір купівлі-продажу, а тому до вказаних правовідносин не може бути застосована неустойка, оскільки вона є забезпеченням виконання зобов»язання, а не намірів ( ч.1 ст. 546 ЦК України). При цьому, відповідно до п.6. договору, строк його дії був визначений сторонами до 18.05.2011 року, тобто до цього часу сторони повинні були виконати всі взяті на себе за договором зобов'язання, визначені сторонами виключно з метою організації укладання договору купівлі-продажу належної на праві власності відповідачу нерухомості (квартири), однак, такий договір купівлі-продажу укладений сторонами не був, через відсутність коштів у позивача. Отже, про порушення свого права [PERSON] довідався 18 травня 2011 року, а значить перебіг позовної давності розпочався 19 травня 2011 року, а для вимог про стягнення неустойки він становить один рік ( п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України). Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи представник [PERSON] - [PERSON] за довіреністю, подав до суду заяву 04.11. 2014 року про застосування строків позовної давності, яку підтримав в судовому засіданні позивач [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати - судовий збір у розмірі 240 гривень 00 коп. в межах задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 258 ч.2, п.1; 267 ч.4, 546, 547, 548, 570, 571, 635 ч.1,3 ЦК України; Постанови Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12; від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13.

Outcome: partial