Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

У листопаді 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який неодноразово уточнював. Позовні вимоги мотивовані тим, що він з 24.02.2009 року перебував з Державним підприємством «Запорізький титано-магнієвий комбінат» у трудових відносинах. Працював на посаді контролера контрольно-пропускного пункту за графіком «доба-через три». 24.10.2013 року він був звільнений за прогули 03 та 07 жовтня 2013 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу № 539/ОК «Про звільнення [PERSON]» від 21.10.2013 року. Даний наказ вважає таким, що винесений безпідставно та з порушенням норм чинного трудового законодавства. Так, 03 та 07 жовтня 2013 року був відсутній на роботі деякий час з поважних причин. 03.10.13 р. він вийшов на роботу на пост «Човникова станція», проте йому повідомили, що йому потрібно заступити на 11 пост. Дане переміщення вважає незаконним, адже згоди на таке переміщення він не давав. Він відмовився, пояснивши, що через стан здоров'я не може виконувати роботу на 11 посту. За висновком МСЕК йому протипоказана тяжка фізична праця, довготривала ходьба, робота на висоті в умовах високих та низьких температур. З метою з'ясування обставин він поїхав на завод, а саме до головного офісу, де подав скаргу. В головному офісі був до 15 години, до того часу скаргу так і не розглянули, тому через погіршення стану здоров'я і через те, що його не допустили на «Човникову станцію» або на іншу роботу з урахуванням медичних протипоказань, він поїхав додому. 07.10.2013 року знов поїхав на «Човникову станцію», проте його не допустив контролер КПП і він знов поїхав на головний офіс. Там подав заяви «Про допуск на робоче місце», на які не отримав жодної відповіді. Через погіршення стану здоров'я звернувся до КУ «Центральна клінічна лікарня № 4 Заводського району». Йому був поставлений діагноз: деформуючий кокс артроз праворуч 3-го ступеню в стадії загострення, рекомендацією була термінова операція. Через брак коштів від госпіталізації він відмовився та повернувся до головного офісу. Через те, що його не допустили до роботи та не розглянули скарги, він поїхав додому. Крім того, пояснень за фактом відсутності на робочому місці від нього не відбирали, а акти, складені про те, що він відмовився надати пояснення, не відповідають дійсності. У зв'язку із чим просив суд задовольнити позовні вимоги та стягнути витрати на правову допомогу. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, надавши письмові заперечення на позовну заяву та на уточнені позовні заяви. Посилався на те, що [PERSON] на попередній зміні було повідомлено про необхідність 03.10.2013 року прийняти 11 пост, проте він самовільно 03.10.2013 року вийшов на пост «Човникова станція». Того ж дня він декілька разів з'являвся на території заводу, проте до роботи так і не приступив. Пояснення з цього приводу надавати відмовився, про що був складений відповідний акт. Щодо прогулу 07.10.2013 року, [PERSON] так само не з'явився для проходження інструктажу, а з'явився на підприємство о 09 годині 20 хвилин і подав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, дана заява не була погоджена начальником охорони служби безпеки ДП «ЗТМК». Після цього [PERSON] направився до поліклініки, повернувшись надав довідку. До роботи так і не приступив, покинув територію підприємства близько 14 години. Пояснення надати з цього приводу відмовився, про що був складений відповідний акт. Що стосується незаконності переміщення, то в даному випадку дозвіл працівника відповідно до законодавства не вимагається. До акту огляду МСЕК [PERSON] не додав жодних програм реабілітації для подальшого працевлаштування з урахуванням індивідуальних потреб. А щодо невчасного надання відповідей, то такі відповіді були надані у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян». Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснив, що він працює начальником штабу з надзвичайних ситуацій та громадської оборони ДП «ЗТМК». Особисто [PERSON] він не знає. 09.10.2013 року приблизно об 11 годині в кабінеті у начальника охорони [PERSON], де, крім [PERSON], була ще [PERSON], [PERSON] відмовився надавати письмові пояснення щодо відсутності на роботі, про що був складений акт. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працює заступником начальника охорони ДП «ЗТМК». 29.09.2013 року начальник охорони [PERSON] дав [PERSON] усне розпорядження про те, що 03.10.2013 року йому потрібно вийти на 11 пост. Але, 03.10.2013 року [PERSON] не вийшов на роботу, а саме на комбінат для визначення разводу. Пізніше йому повідомили, що [PERSON] вийшов на пост «Човникова станція», куди він разом із начальником відразу поїхали. Там вони запропонували [PERSON] поїхати на 11 пост, він відмовився, також відмовився надавити пояснення. Через деякий час він приїхав на комбінат і там пояснив, що буде нести службу лише на «Човниковій станції» та подав скарги. 04.10.2013 року в кабінеті [PERSON] був складений акт про відмову [PERSON] надати пояснення щодо відсутності на роботі. Це було приблизно до 10 години у присутності [PERSON]. Щодо умов праці, то на 11 посту, що є територією підприємства, там більше контролю, проте це найлегший пост, недалеко є медкабінет. 07.10.2013 року [PERSON] прибув на комбінат приблизно о 09 годині 40 хвилин та подав заяву про надання відпустки на цей день без збереження заробітної плати. У наданні відпустки йому було відмовлено, потім він пішов до поліклініки, повернувшись надав довідку, при цьому від роботи його не було звільнено. 09.10.2013 року після 9 години в кабінеті [PERSON] був складений акт про те, що [PERSON] відмовився надавати пояснення щодо відсутності на робочому місці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює на підприємстві ДП «ЗТМК» та безпосередньо веде табель обліку робочого часу. 04.10.2013 року в кабінеті [PERSON], де також і вона працює, ближче до обіду був складений акт про те, що [PERSON] відмовився направитися на те робоче місце, на яке йому вказав начальник команди. [PERSON] був присутнім, про що з ним розмовляли, вона сказати не може, адже займалась своєю роботою, крім того, виходила з кабінету. Акт від 09.10.2013 року був складений в тому ж кабінеті. В той день [PERSON] то заходив, то виходив, про що розмовляли з [PERSON] вона не пам'ятає, не слухала, адже вона працювала. Акт був складений після 11 години про те, що [PERSON] не приступив до роботи 07.10.2013 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 29.09.2013 року згідно його вказівки [PERSON] повідомив [PERSON], що 03.10.2013 року він має заступити на 11 пост. Коли дізналися, що Івнов вийшов на пост «Човникова станція», він направив туди [PERSON] та [PERSON], щоб доставити його на підприємство. [PERSON] приходив до нього 03.10.2013 року, він просив [PERSON] піти працювати на 11 пост, але той відмовився. 04.10.2013 року до обіду був складений акт в його кабінеті про те, що [PERSON] відмовився надавати пояснення з приводу відсутності на роботі. 04.10.2013 року за графіком [PERSON] це вихідний день, чому він з'явився на підприємстві, він не знає. Можливо його викликав начальник караулу. Крім того [PERSON] подав скарги. Щодо подій 07.10.2013 року повідомити нічого не може, адже в той період був у відпустці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він приблизно десять років до 2012 року працював охоронцем та контролером КПП на ДП «ЗТМК». З приводу умов праці пояснив, що територія поста «Човникова станція» менша за територію 11 поста, умови праці там легші. Так, на відміну від поста «Човникова станція» на 11 посту необхідно постійно робити обхід території, перевіряти вантаж та людей, на 11 посту використовується ручний металошукач. Через піст «Човникова станція» проходить набагато менше людей та автомобілів і там немає необхідності постійно ходити. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що 04.10.2013 року у [PERSON] - рідного брата [PERSON] був День народження, йому виповнювалось 50 років. Відсвяткувати вирішили за містом на дачі. В той день о 8 годині [PERSON] приїхав до брата, потім поїхали купили продукти, в цей час до дружини [PERSON] приїхала їх спільна знайома [PERSON] і через деякий час приїхали чоловіки і забрали їх. Учотирьох поїхали на дачу, яка розташована в 50 км. від міста. Там були приблизно до 17 годити, після чого повернулися у місто. Весь день провели разом, [PERSON] протягом дня нікуди не відлучався. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом установлено, що [PERSON] з 24 лютого 2009 р. працював на посаді контролера контрольно-пропускного пункту на Державному підприємстві «Запорізький титано-магнієвий комбінат», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.14-17 т. 1). Наказом № 539/ОК від 21.10.2013 р. контролера (КПП) цеху № 34 [PERSON] звільнено за вчинені прогули 03 та 07 жовтня 2013 року з 24.10.2013 р за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 12 т.1). Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до законодавства України про працю прогул є дисциплінарним проступком, за вчинення якого передбачено один з таких заходів стягнення: догана або звільнення (ст. 147 КЗпП України). Факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того, аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. Так, підставами звільнення позивача, згідно наказу від 21.10.2013 року, послужили, крім іншого, наступні документи: службова записка заступника генерального директора (з безпеки) - начальника СБ [PERSON] від 04.10.2013 року № 68.3-1/148 та від 16.10.2013 р. № 68.3-1/153, рапорт [PERSON] від 04.10.2013 р., рапорт [PERSON] від 08.10.2013 р. Проте, дані документи суперечать один одному, так в рапорті [PERSON] від 04.10.2013 року зазначає проміжки часу 03.10.2013 р., коли [PERSON] перебував на території підприємства (а.с. 56), а згідно службової записки від 04.10.2013 р. № 68.3-1148 (а.с. 58) контролер КПП [PERSON] 03.10.2013 року був відсутній на робочому місці, а також згідно наказу від 21.10.2013 р. [PERSON] 03.10.2013р. на роботу не вийшов, здійснивши прогул. Як було встановлено в судовому засіданні і це в подальшому підтвердив представник відповідача 03.10.2013 року [PERSON] дійсно вийшов на пост «Човникова станція», потім приїхав на територію підприємства, подав скарги. Рапорт [PERSON] від 08.10.2013 р. взагалі не був наданий в якості доказів, в матеріалах справи є лише рапорт [PERSON] від 08.10.2013 р., але цей рапорт та рапорт [PERSON] від 03.10.2013 року судом не беруться до уваги, адже вони не зазначені у наказі в якості підстав звільнення. Згідно службової записки від 16.10.2013 р. № 68.3-153 (а.с. 64) [PERSON] 07.10.2013 року прибув до караульного приміщення о 09 год. 40 хв. та повідомив начальника команди [PERSON] про те, що їде проходити медкомісію. Близько 12 години [PERSON] прибув до кабінету начальника охорони та надав довідку з поліклініки. На службу так і не заступив. Згідно даної службової записки не вбачається, коли [PERSON] покинув територію підприємства. Як було встановлено в судовому засіданні [PERSON] 07.10.2013 року о 8 годині прибув на «Човникову станцію», куди його не пустили, потім він поїхав на підприємство, близько 11 години був у 4 поліклініці, а вже після 12 години приїхав знов на підприємство, там подав заяву про допуск до роботи. Виходячи з вищезазначеного, власник або уповноважений ним орган, в порушення ст. 10, 60 ЦПК України не надав суду беззаперечних доказів, які б підтверджували факт вчинення прогулу [PERSON] в чітко визначений проміжок робочого часу. Також підставою звільнення [PERSON] став протокол Пр-48/5 від 16.10.2013 р. Згідно з ч.1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно зазначеного протоколу профспілковий комітет первинної організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України надав згоду на звільнення з роботи [PERSON], проте жодного обґрунтування підстав для надання дозволу на звільнення даний протокол не містить (а.с.136-137 т. 2). Крім установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначним критерієм вирішення питання про законність звільнення останнього з роботи є встановлення поважності причин його відсутності. Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, у справах про звільнення за п. 4 ст.40 КЗпП України суд повинен вирішувати питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи надані сторонами докази. В наказі «Про звільнення [PERSON]» від 21.10.2013 року взагалі не зазначено з яких причин [PERSON] був вчинений прогул як 03.10.2013 року, так і 07.10.2013 року і чи були ці причини визнані неповажними. Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Суд критично ставиться до актів від 04.10.2013 року та від 09.10.2013 року про відмову [PERSON] надати письмові пояснення про причини відсутності на роботі 03.10.2013 р. та 07.10.2013 р. з наступних підстав. По-перше, в актах не відображено місце та час їх складання, в присутності [PERSON] були складені акти чи ні. Так, з показів свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 04.10.2013 року [PERSON] вбачається, що з ранку до вечора [PERSON] був разом із ними за межами міста, святкували День народження [PERSON], що підтверджується копією паспорта (а.с. 144 т.1). 04.10.2013 р. за графіком [PERSON] був вихідний, на підприємство [PERSON] ніхто не викликав. Свідок [PERSON] повідомив, що можливо [PERSON] викликав начальник караулу. Той же свідок повідомив, що [PERSON] прийшов 04 жовтня та подав скаргу, проте з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] скаргу подавав 03.10.2013 року (а.с. 20-21). З урахуванням наведеного, а також враховуючи те, що [PERSON] більш ніж докладно в своїй скарзі від 03.10.2014 року повідомив про причини з яких він не може заступити на чергування саме на 11 пост, навряд чи у нього були підстави відмовлятися від написання ще одних пояснень. Щодо акту від 09.10.2013 року, то свідки, а саме [PERSON], [PERSON] пояснили, що акт був складений приблизно об 11 годині, хоча в цей час проходили збори профкому, на які викликали [PERSON]. Те, що [PERSON] був присутній на цих зборах не спростовували ні представник відповідача, ні свідки. Відповідно до повідомлення [PERSON] викликали на засідання на 10 годину 30 хвилин (а.с. 121 т.1). Згідно пояснень збори закінчилися приблизно о 12 годині 15 хвилин. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] він особисто не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що акт від 09.10.2013 р. складався о дев'ятій годині, акти від 04 та від 09 жовтня складалися з приводу відмови [PERSON] іти на те робоче місце, куди йому вказував начальник команди. З урахуванням всіх цих неузгодженостей в показах свідків і крім того, щодо місця та часу складення актів, покази цих свідків безпосередньо в частині того, що [PERSON] був присутній при складанні актів, суд не приймає до уваги. Крім того, за змістом ст.147-1 КЗпП, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу даного працівника. [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до таких осіб не відносяться і в акті не зазначено, та відсутні в справі докази, що вони були уповноважені особами, зазначеними у ст.147-1, ст.149 КЗпП, на витребування у працівника пояснень. Таким чином, акти від 04.10.2013 року та від 09.10.2013 року не можуть бути доказами того, що відповідачем були дотримані вимоги ст.149 КЗпП України. Щодо причин відсутності протягом деякого часу на робочому місці 03.10.2013 року та 07.10.2013 року [PERSON] у судовому засіданні пояснив наступне. 03.10.2013 року він вийшов на пост «Човникова станція», де з 2009 року майже весь час працював. На інших постах він також працював, але рідко. Це підтвердили і свідки в судовому засіданні. Про те, що він 03.10.2013 р. мав вийти на 11 пост, а не на «Човникову станцію» він не знав. Відповідач посилається на графік № 200 та список команди № 1 по ознайомленню із графіком роботи № 220 (а.с. 52-53), проте із даного графіка не вбачається на який саме пост мав вийти [PERSON] Хоча свідки [PERSON] та [PERSON] і пояснювали в судовому засіданні, що [PERSON] заздалегідь попереджали про те, що йому слід вийти на 11 пост, але ці покази не узгоджуються між собою. Так, свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] 29 вересня попередив [PERSON], а свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] давав вказівку [PERSON]. Свідок [PERSON] в судове засідання хоч і викликався, але не з'явився, а тому перевірити ці покази неможливо. Враховуючи викладене, а також те, що позивач спростовує даний факт, зважаючи на специфіку виконання трудових обов'язків контролерів, а саме зміну визначення певних постів та відсутність чітко визначеного порядку доведення до відома контролерів КПП, то відповідачем не надано безспірних доказів повідомлення позивача про його місце роботи в період, визначений роботодавцем як прогул. Після того, як [PERSON] повідомили, що йому потрібно заступити на 11 пост, [PERSON] в свою чергу пояснив, що за станом здоров'я він не може виконувати обсяг роботи, який передбачає 11 пост. За висновком МСЕК [PERSON] є інвалідом ІІІ групи, йому протипоказана тяжка фізична робота, довготривала ходьба, робота на висоті в умовах високих та низьких температур (а.с. 18). Свідок [PERSON] підтвердив, що об'єм та умови роботи на 11 посту більший та важчі ніж на «Човниковій станції». Представник відповідача посилався на те, що переміщення позивача на інший пост згідно трудового законодавства не потребує згоди працівника, проте це твердження не відповідає вимогам ч. 2 ст. 32 КЗпП, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. 07.10.2013 року [PERSON] звертався до КУ «Центральна клінічна лікарня № 4 Заводського району м. Запоріжжя, йому був поставлений діагноз - Деформований кокс артроз справа ІІІ ст. стадія загострення (а.с.65 т.1) Як вже було зазначено, позивач стверджував, що у зв'язку із поганим самопочуттям він не міг виконувати покладені на нього трудові обов'язки, передбачені на 11 посту. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоч би вона і не була підтверджена лікарняним листком. Вказані документи, а також інші медичні документи (а.с.160-166 т.1) не спростовують факту хворобливого стану позивача, також не спростовують можливості [PERSON] за таких обставин виконувати покладені на нього трудові обов'язки без шкоди для свого здоров'я. З приводу переміщення 03.10.2013 року на інший пост [PERSON] в той же день була подана скарга (а.с. 20-21). В подальшому ним були подані заяви про переведення на іншу роботу від 09.10.2013 р. та від 17.10.2013 р. ( а.с. 26, 27). Також [PERSON] подавав заяви про допуск його на робоче місце від 07.10.2013 року (а.с. 22, 23). Перша відповідь на звернення була надана лише 15.10.2013 року, інші - після засідання профспілкового комітету, де був наданий дозвіл на звільнення, а остання - 22.10.2013 року, тобто вже після винесення наказу про звільнення. Такого роду відповіді не є належним реагуванням власника на скарги та заяви працівника, який має статус інваліда, про переведення на іншу роботу, і тим більше, вони не повинні були розглядатися на підставі Закону України «Про звернення громадян». Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст.147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Що стосується попередньої роботи, то [PERSON] до дисциплінарної відповідальності не притягувався, у травні 2012 року при виконанні ним своїх службових обов'язків, він попередив злочин, що не оспорюється представником відповідача та підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2013 р. та ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21.01.2014 року (а.с. 245-246 т.1, а.с. 7-8 т. 2) За змістом ст.140 КЗпП України метою застосування дисциплінарних стягнень є забезпечення трудової дисципліни. В даній ситуації, відповідач не довів вчинення [PERSON] 03.10.2013 р. та 07.10.2013 р дій, які б можна було кваліфікувати як вчинення прогулу без поважних причин, всі ті обставини, які були встановлені в судовому не свідчить, що застосування крайнього дисциплінарного заходу до [PERSON] відповідає законній меті, передбаченій ст.140 КЗпП України. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Вираховуючи суму, яка підлягає стягненню, суд, з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, приймає за основу саме довідку відповідача від 03.02.2014 року (а.с. 19). Так, позивач одержав в серпні та у вересні 2013 року, тобто два останніх місяці, які передували звільненню, за фактично відпрацьовані 170,4 години - 1764,13 грн. Середній заробіток за годину становить 10,35 грн. Час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2013 року по 03 лютого 2014 року складає 585,4 годин (що також підтверджується графіком № 200 (а.с. 52 т. 1), отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає (585,4*10.35) 6058 грн. 89 коп., без відрахування обов'язкових платежів. Не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Так, відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. З довіреності, яка була надана суду до першого судового засідання, вбачається, що позивач уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути його представниками у суді (а.с.82). Тому, на думку суду, [PERSON] брав участь у справі не в якості фахівця в галузі права, а в якості представника позивача, що є підставою для відмови у вимогах позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням того, що позовна заява має одночасно майновий та немайновий характер, відповідно до Закону України «Про судовий збір» судовий збір підлягає сплаті за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial