Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 15 вересня 2016 року, з вказаним позовом, який доповнив та уточнив 02.11.2016 року, мотивуючи свої вимоги тим, що на весні 2008 року він [PERSON] надав [PERSON] у борг 30\~000 дол. США. , а в літку 2008 року [PERSON] повторно надав відповідачеві у борг ще 40\~000 дол. США., спочатку домовленість була усною, а потім про отримання грошей в борг відповідачем були надані розписки відповідно 10.09.2008 року та 23.09.2008 року, в розписках була вказана кінцева дата повернення боргу, що разом становив 70\~000 дол. США. Дані факти встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (Дніпра) від 14.01.2013 року по справі № 2-1977/11, тому доказування не потребують. Цим рішенням вимоги [PERSON] до [PERSON] були задоволені , змінені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2013 року та з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 591934, 58 грн. , яка складається з неповернутої позики в розмірі 555457,00 грн. та 3 % річних в сумі 36477, 58 грн. Проте до сих пір відповідач рішення суду не виконав, борг позивачеві не повернув, що свідчить про прострочення ним виконання свого зобовязання щодо повернення боргу за договором позики. В зв» язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь інфляційне збільшення суми боргу за договором позики за період з 09.06.2013 року по 09.06.2016 року у розмірі 492\~928, 89 грн. та 3% річних за період 09.06.2013 року по 09.06.2016 року в розмірі 50062,36 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь курсову різницю у розмірі 1230243,00 грн., так як рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (Дніпра) було винесено 14.01.2013 року та на той момент сума неповернутої позики 70\~000 дол. США в гривнях складала 555457,00 грн. А на теперішній час за офіційним курсом долару НБУ станом на 01.11.2016 року еквівалентно 1785700,00 грн., саме курсову різницю і просить стягнути позивач в сумі 1230243,00 грн. (1785700,00 грн. - 555457,00 грн. = 1230243,00 грн.). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , кожний окремо , 09 12 2016 року в судовому засіданні позов підтримали , надали пояснення відповідно позову та доповнення до позову, а також письмово пояснили , що позовна давність у випадку стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, а також збитку повязаного з курсовою різницею, з якими він звертається до суду підлягають стягненню за кожен місяць, день окремо, тому позовна давність рахується з кожного місяця та дня окремо за попередні три роки до предявлення позову, тому строк позовної давності ним не пропущено. Щодо стягнення інфляційних витрат позивач пояснює, що рішенням суду на його користь було стягнуто суму позики в гривнях, а тому він має право на стягнення інфляційних витрат відповідно ст. 625 ч. 2 КУпАП. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність , просив відмовити в повному обсязі, письмово просив застосувати до позовних вимог строки позовної давності та вказав, що інфляційні витрати не застосовуються у випадку, якщо договір позики було укладено в іноземній валюті, або в еквіваленті іноземної валюти. \~\~\~\~\~\~\~\~ Вислухавши позивача та його представника ,дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що на весні 2008 року він [PERSON] надав [PERSON] у борг 30\~000 дол. США. , а в літку 2008 року [PERSON] повторно надав відповідачеві у борг ще 40\~000 дол. США., спочатку домовленість була усною, а потім про отримання грошей в борг відповідачем були надані розписки відповідно 10.09.2008 року та 23.09.2008 року, в розписках була вказана кінцева дата повернення боргу, що разом становив 70\~000 дол. США. Дані факти встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (Дніпра) від 14.01.2013 року по справі № 2-1977/11, тому доказування не потребують. Цим рішенням вимоги [PERSON] до [PERSON] були задоволені , змінені рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2013 року та з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 591934, 58 грн. , яка складається з неповернутої позики в розмірі 555457,00 грн. та 3 % річних в сумі 36477, 58 грн. Проте до сих пір відповідач рішення суду не виконав, борг позивачеві не повернув, що свідчить про прострочення ним виконання свого зобовязання щодо повернення боргу за договором позики. Відповідно до ст. 598 ЦПК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора. яке не виконано боржником , не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за не виконання грошового зобов"язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч 2 ст. 625 ЦК України . Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Так, у цьому випадку договірне зобов'язання відповідача по поверненню отриманої позики з постановленням вказаного судового рішення трансформувалось у грошове зобов'язання по виконанню рішення суду. Несвоєчасне виконання рішення суду допускає можливість застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до умов якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Оскільки відповідач за рішенням суду повинен був сплатити на користь позивача гроші, таке правовідношення слід вважати грошовим зобов'язанням та на нього поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, та стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні витрати за прострочення виконання грошового зобов'язання. Посилання відповідача на те, що правила ч. 2 ст. 625 ЦК на виниклі правовідносини в частини стягнення інфляційних витрат за час прострочення виконання зобов'язання не поширюються з огляду на те, що борг отримувався у іноземній валюті, не правильні та не ґрунтуються на нормах права, оскільки після ухвалення рішення суду про стягнення боргу у гривні, зобов'язання для боржника трансформувалось у грошове зобов'язання, виражене у гривні, а відтак й підлягають застосуванню зазначені положення закону. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року № 6-49цс12. А також вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-37цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Отже на спірні правовідносини поширюється положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. А тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача суми інфляційного збитку та 3% річних. Але в цій частині вимоги позивача підлягають частковому задоволенню так як, загальний строк позовної давності три роки , а отже інфляційні витрати та 3% річних необхідно починати відраховувати з серпня 2013 року , а не з 09 червня 2013 року, оскільки до суду позивач звернувся у серпні 2016 року. А отже сума інфляційного збитку буде становити 491879, 45 грн., а сума 3% річних буде становити 47285,07 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача курсової різниці в сумі 1230243,00 грн., то суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає взагалі, виходячи з наступних підстав. В силу ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобовязання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день предявлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. У Наказі Міністерства фінансів від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів» зазначено, що валютний курс це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. Після набрання рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.03.2013 року законної сили у відповідача виник обов'язок сплатити саме ту суму боргу та у тій валюті, які вказані у такому рішенні, а всі інші умови сплати боргу за зобов'язанням, що мали місце до ухвалення рішення суду з приводу стягнення боргу за таким зобов'язанням, фактично втрачають свою силу, перетворюючись для боржника в обов'язок виконати лише рішення суду та у випадку його невиконання - додатково сплатити кредитору визначені ст. 625 ЦК України суми як форми відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. Правові підстави для здійснення нарахування саме курсової різниці після стягнення заборгованості в національній валюті (гривні) за рішенням суду відсутні. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно задоволеній та відмовленій частині позову.

Outcome: partial