Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ПАТ «Черкасиобленерго» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що у ПАТ «Черкасиобленерго» він працював з 17.07.2012, в тому числі, з 20.11.2013 на посаді начальника відділу проектування та обслуговування автоматизованих систем обліку електроенергії. Між тим, 23.06.2017 звільнений з роботи, на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. На день його звільнення відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з січня 2017 року по 23.06.2017 у сумі 64858,86 гривень. Крім того, йому не виплачені лікарняні в сумі 4610,50 гривень. Відмову виплатити усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю грошових коштів. Зазначені обставини підтверджуються довідкою відповідача про заборговану заробітну плату. Вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи, проводиться у день звільнення. Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Також вказує, що заробітну плату він не отримував з січня 2017 року. У звязку зі значною затримкою виплати заробітної плати він відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві звязки, був змушений економити на харчах, одязі, що призвело до значних душевних переживань. Через брак коштів у нього виник борг по оплаті комунальних послуг, надавачі послуг погрожують подати в суд. Крім того, у нього на утриманні перебуває дружина та трирічна донька, яким він не може забезпечити повноцінне харчування, літній відпочинок, оплату розвиваючих гуртків для дитини. Завдана моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою у звязку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Моральні страждання проявилися і в порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоровя. Його право на отримання заробітної плати у встановлені законом строки, на компенсацію за затримку з виплати заробітної плати при звільненні порушено відповідачем, а тому підлягає захисту. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 64858 грн. 83\~коп., оплату лікарняних в сумі 4610 грн. 50 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24.06.2017 по 06.07.2017 в сумі 5816 грн. 67\~коп., а також, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 35000 грн. 00\~коп. та вирішити питання про судові витрати. Ухвалою суду від 10.08.2017р. позовні вимоги в частині вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої зарплати та лікарняних, залишені без розгляду на підставі ст. 207 ч.1 п.5 ЦПК України. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, хоча був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] підтримала позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 35000грн.00коп., судового збору в розмірі 640грн. та уточнила розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який становить за період з 24.06.2017р. по 07.08.2017р., тобто по час повного розрахунку (30 робочих днів) 12785грн. 10коп. В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «Черкасиобленерго» за довіреністю [PERSON] зазначила, що стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то покладається на розсуд суду, а щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди, то вважає, що такі позовні вимоги є необгрунтованими і безпідставними. Заслухавши доводи представників позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи і докази в їх сукупності, на підставі повного, обєктивного та всебічного дослідження, суд приходить до наступного: встановлено, що [PERSON], [INFO] (паспорт серії НЕ номер 309508), з 17.07.2012 був прийнятий на посаду інженера І категорії у службу приладів обліку та метрології ПАТ «Черкасиобленерго» на підставі наказу № 364-п від 17.07.2012. Крім того, 20.11.2013 [PERSON] був переведений на посаду начальника відділу проектування та обслуговування АСОЕ на підставі наказу № 248-п від 20.11.2013, що підтверджується даними трудової книжки серії АЕ номер 198078. Згідно із наказом № 402-п від 23.06.2017 [PERSON] звільнено з роботи, згідно ч. 3 ст.\~38\~КЗпП України за власним бажанням. За даними довідки № 4162/04-02-01 від 30.06.2017, виданої керівником ПАТ\~«Черкасиобленерго», заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] станом на 23.06.2017 складає 64858\~грн. 83 коп. Крім того, встановлено, що середньоденна заробітна плата складає 426грн. 17коп. і станом на час розгляду справи відповідач 08.08.2017р. повністю розрахувався перед позивачем по виплаті нарахованої заробітної плати. Дані обставини підтверджуються даними довідок №5204/040201 від 07.08.2017р. та №5282/09-03 від 10.08.2017р., а також визнаються позивачем. Станом на час розгляду справи, встановлено, що ПАТ «Черкасиобленерго» (код ЄДРПОУ: 22800735) не ліквідоване. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 15 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 10.07.2017) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 по справі №4-рп/2012. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі при звільненні, яка станом на час розгляду справи сплачена позивачеві в повному обсязі 08.08.2017р. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, то суд вважає, що до стягнення підлягає нарахування, яке уточнене позивачем в судовому засіданні, і яке має намір позивач стягнути з відповідача, тобто у розмірі 12785грн. 10 коп. (за період затримки 30 робочих днів з 24.06. по 07.08.2017р. (середньоденна зарплата 426,17грн. х 30 робочих днів затримки розрахунку = 12785грн. 10коп.). Крім того, суд враховує ту обставину, що відповідач не оспорює і не спростовує такі розрахунки. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві відповідачем моральної шкоди, то його доводи про порушення законних прав, яке полягало у невиплаті належних йому грошових сум нарахованої заробітної плати, - знайшли своє підтвердження. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги у розмірі 500 грн. 00коп., а не 35000 грн. 00 коп., як визначено за позовними вимогами. В іншій частині слід відмовити. Отже, вирішення даного спору узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03.07.2013 справа №6-60-цс13, від 16.01.2012 справа №6-54цс11, від 25.04.2012 справа №6-23цс12, від 29.01.2014 справа №6-144цс13, від 27.04.2016 №6-113цс16, які відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» необхідно стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. та на користь позивача в розмірі 640грн. 00коп. (квитанція від 05.07.2017р.), враховуючи позовні вимоги майнового та немайнового характеру. На підставі викладеного та

Outcome: partial