Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.11.2020 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина. Посилалась на те, що у шлюбі з відповідачем [INFO] народився їх син [PERSON] .. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17 червня 2016 року шлюб між ними було розірвано. У подальшому постановою Полтавського апеляційного суду від 16.11.2020 року їй було надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України - до Королівства Норвегії з метою навчання за кордоном на період часу з 01.09.2020 року по 30.05.2021 року (включно) з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] .. Зазначила, що [PERSON] з 19.06.2020 року проживає разом з нею у Королівстві Норвегії Муніципалітет Екнес, Осен, місто Мюре. З моменту виїзду їхнього сина на навчання до Королівства Норвегії відповідач не надає коштів на утримання сина, свідомо порушуючи свій конституційний обов`язок. Також посилалась на те, що стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє утримувати свого сина. Окрім того, він являється працездатною особою, має постійне місце працевлаштування. У зв`язку з чим, просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 19.06.2020 року до 30.05.2021 року. 01.12.2020 року ухвалою Київського районного суду м. Полтави у даній справі відкрито провадження та вирішено справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням до судового розгляду на 28.12.2020 року. 24.12.2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що після розірвання шлюбу він та позивач уклали письмову угоду про проживання їхнього сина разом з ним і з того часу їх спільний син проживав з відповідачем та знаходився на його утриманні. Також, між ними було укладено усну угоду про надання коштів на утримання сина, яку позивачка майже не виконувала. Зазначив, що син знаходиться за кордоном по незалежним від нього причинам. Постановою Полтавського апеляційного суду від 16.11.2020 року не визначалось місце проживання дитини, а тільки надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без його згоди. Також, посилався на те, що позивач подає позов в Україні, хоча вона є резидентом Королівства Норвегії. Загальний порядок розгляду справ про призначення аліментів стосується тих позивачів і відповідачів, дітей, які знаходяться на території України, а у всіх інших випадках передбачено спеціальний порядок на підставі міжнародних договорів, а тому позов [PERSON] не ґрунтується на законодавстві України. У задоволенні позовних вимог просив відмовити. 24.12.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява від [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина. Посилався на те, що [PERSON] кілька разів за чотири роки надавала матеріальну допомогу на утримання сина. Суми, які вона перераховувала не були фіксованими, а взимку 2020 року вона повідомила, що допомогу більше не надаватиме. 05.03.2020 року він звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина [PERSON] , але йому було відмовлено у видачі судового наказу. У подальшому 17.03.2020 року він звернуся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. 01.04.2020 року Київським районним судом м. Полтави було видано судовий наказ. 09.12.2020 року ухвалою Київського районного суду м. Полтави даний судовий наказ було скасовано та роз`яснено право звернення з тими самими вимогами у позовному провадженні. У позовній заяві просив суд стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частин всіх видів заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 05.03.2020 року. 28.12.2020 року ухвалою Київського районного суду м. Полтави прийнято зустрічну позову заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина. Вирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 05.01.2021 року до суду від представника позивача [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що [PERSON] посилається на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21.08.2019 року про затвердження мирової угоди, згідно якої неповнолітній син [PERSON] проживає разом з позивачем (по зустрічним позовом), та замовчує, що [PERSON] [INFO] з 19.06.2020 року (з моменту виїзду за межі України) проживає разом з матір`ю [PERSON] у Королівстві Норвегії Муніципалітет Екнес , Осен, місто Мюре та перебуває на утриманні виключно матері. Також, посилався на те, що [PERSON] проживає з 19.06.2020 року по 30.05.2021 року разом з матір`ю [PERSON] , яка самостійно його матеріально утримує, а батько [PERSON] ухиляться від сплати аліментів та утримання сина, чим порушує свій конституційний обов`язок. Відтак, стягнення аліментів на утримання дитини здійснюється на користь одного з батьків з ким проживає дитини, зокрема на [PERSON] , а не на [PERSON] .. Крім того, позивачем за зустрічним позовом обрано неналежний спосіб захисту, зокрема стягнення аліментів за минулий період з 05 березня 2020 року, однак, як сам [PERSON] зазначає, що [PERSON] все ж надавала матеріальну допомогу та не зазначає, поважність причини не звернення до суду про стягнення аліментів з [PERSON] саме в позовному провадженні. Просив у задоволенні зустрічного позову відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. 20.01.2021 року до суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якої останній зазначив, що [PERSON] не заперечувала його право на стягнення аліментів з 05.03.2020 року, не наводить правового обґрунтування для звернення ним до суду з позовом, адже у березні 2020 року було видано судовий наказ про стягнення аліментів. Також зазначив, що з березня 2020 року [PERSON] не надавала матеріальну допомогу, прямо відмовилась її надавати в подальшому. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22.01.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, попередньо надали заяву про проведення розгляду справи у їх відсутність. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. У задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити. У судовому засіданні відповідач та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у їх задоволенні. Зустрічну позовну заяву підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.07.2016 року./а.с.8/. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 17.06.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано./а.с.9/ Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21.08.2019 року затверджено мирову угоду, відповідно до умов якої [PERSON] та [PERSON] домовилися : визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з його батьком - [PERSON] /а.с.48-49/ Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 серпня 2020 року - скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька задоволено. Надано [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України - до Королівства Норвегії з метою навчання за кордоном на період часу з 01.09.2020 року по 30.05.2021 року (включно) з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] /а.с.4-21/ Також судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , розпочав навчання у 3 класі в Школі Мюре з 17.08.2020 року./а.с.25/ Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із [PERSON] .. Відповідно до ст.ст.141, 155, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Згідно з положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.28 ЦПК України визначено, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Посилання відповідача про те, що позивач подає позов в Україні, хоча вона є резидентом Королівства Норвегії, а тому передбачено спеціальний порядок розгляду справи про стягнення аліментів на підставі міжнародних договорів не заслуговує на увагу, адже [PERSON] є громадянкою України, а тому вона наділена правом звертатись за захистом своїх порушених прав до судів України. При вирішенні питання про розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, суд бере до уваги, що прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» становить: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Суд, враховуючи стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, який є працездатним, немає на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків, вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до 30 травня 2021 року . Саме такий розмір аліментів має забезпечити право неповнолітнього [PERSON] на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. [PERSON] звернулась до суду із позовом про стягнення аліментів 25.11.2020 року, а тому саме із цього дня підлягають стягненню аліменти. Підстави для стягнення аліментів з 19.06.2020 року, тобто фактично за минулий час, враховуючи вимоги ст.. 191 СК України, відсутні. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Постановою Верховного суду від 09.04.2020 року у справі № 199/3429/18 встановлено, що присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду. [PERSON] не довів та не надав докази того, що вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати. Також варто зазначити, що дитина із 19.06.2020 року до 30.05.2021 року проживає разом із [PERSON] та перебуває на повному її утриманні, а у силу ч.3 ст.181 СК України встановлено, що аліменти стягуються на користь того із батьків з яким проживає дитина, а тому у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина необхідно відмовити У зв`язку із частковим задоволенням вимог [PERSON] , із [PERSON] необхідно стягнути судовий збір у розмірі 560 грн. 54 коп., від сплати якого звільнений позивач. Судові витрати за зустрічною позовною заявою необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: partial