Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

В червні 2021 року представник позивача [PERSON] -адвокат Меланчук Ігор Віталійович, звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути на користь позивача, в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ «КЗРК») - 227 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказав, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 05.06.2000 по 20.09.2000 на посаді підземного електрослюсаря з повним робочим днем в підземних умовах шахти Фрунзе, з 20.09.2000 по 17.01.2006 - підземним кріпильником з повним робочим днем в підземних умовах шахти Фрунзе. 12 січня 2006 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини було встановлене професійне захворювання: 1.Радикулопатіяпопереково-крижова і шийна на фоні нестабільності сегменту L5 -S1 із антелістезомL5 на 0,65 см зі значними статико-динамічними порушеннями та нейродистрофією у вигляді дв.плечолопатковогоперріартрозуПФС другого ступеня та стійким больовим синдромом; 2.Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії,емфізема легень першої стадії), Легенева недостатність першого ступеня. По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 17 січня 2006 року. За висновком МСЕК від 22.03.2006 року позивачу встановлена втрата професійної працездатності первинно: в розмірі 45% за захворюванням - радикулопатія, 15% втрати професійної працездатності за захворюванням - хронічне обструктивне захворювання легень, а всього встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 60% з подальшим переоглядом. За останнім висновком МСЕК від 20.03.2014 позивачу встановлено 60% втрати працездатності, з яких 45% по радикулопатії, 15% по ХОЗЛ, встановлена 3 група інвалідності з 01 квітня 2014 року - безстроково. Згідно рекомендацій МСЕК [PERSON] потребує постійного забезпечення лікарськими засобами, засобами медичного призначення, санаторно-курортного лікування. Крім того протипоказана важка фізична праця, довга хода, вимушена поза,переохолодження, робота в умовах виробничого пилу. У зв`язку з вказаним професійним захворюванням змінилися образ і якість життя позивача, що завдає мені моральних страждань. Позивач постійно відчуває стійкий біль та обмеження рухів у шийному і поперековому відділах хребта,що посилюється при фізичному навантаженні, ході, переміні положення тіла, тягнучий біль в руках, оніміння в кінцівках, біль та обмеження рухів, підвищену чутливість їх до холоду, задишку при фізичному навантаженні, кашель сухий та з харкотінням, загальну слабкість. Внаслідок отримання професійного захворювання Позивач став інвалідом, не має змоги вести звичне життя. Настання негативних змін у житті позивача, окрім неможливості відновлення його стану здоров`я, який мав до виникнення професійного захворювання, обумовлене істотним погіршенням психологічного аспекту життя позивача. Через хворобу, [PERSON] не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії, які потребують фізичного навантаження у господарстві. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2021року було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Відповідачу ПАТ «Суха Балка» було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач ПАТ «Суха Балка» скористався правом подання відзиву, відповідно до ст.178 ЦПК України. Представник відповідача ПАТ «Суха Балка» 14.07.2021 у відзиві на позовну заяву просив відмовити в задоволенні в повному обсязі, зазначивши, що позивач не надав доказів завдання йому моральної шкоди. Суду не надано доказів наявності вини відповідача спричинення йому підприємством моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Підприємством було надано засоби захисту від шкідливих чинників. Крім того, при прийомі на роботу позивач був проінформований про шкідливі умови праці. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що[PERSON] тривалий час перебував в трудових відносинах з відповідачем,з 05.06.2000 по 20.09.2000 - підземним електрослюсарем в підземних умовах шахти Фрунзе, з 20.09.2000 по 17.01.2006 - підземним кріпильником в підземних умовах шахти Фрунзе. 12 січня 2006 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини було встановлене професійне захворювання: 1.Радикулопатіяпопереково-крижова і шийна на фоні нестабільності сегменту L5 -S1 із антелістезомL5 на 0,65 см зі значними статико-динамічними порушеннями та нейродистрофією у вигляді дв.плечолопатковогоперріартрозу ПФС другого ступеня та стійким больовим синдромом; 2.Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії,емфізема легень першої стадії), Легенева недостатність першого ступеня. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 17 січня 2006 року де вказано, що [PERSON] працюючи на шахті Фрунзе ВАТ «Суха Балка» виконував роботи,, які характеризувались важкою фізичною працею, внаслідок відсутності засобів малої механізації, несприятливим мікрокліматом, характерним для підземних дільниць шахт і підвищеною запиленістю повітря робочої зони, внаслідок маючих місце порушень нормативного провітрювання робочих місць. За висновком МСЕК від 22.03.2006 року позивачу встановлена втрата професійної працездатності первинно: в розмірі 45% за захворюванням - радикулопатія, 15% втрати професійної працездатності за захворюванням - хронічне обструктивне захворювання легень, а всього встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 60% та встановлена 3 група інвалідності. В подальшому [PERSON] , 05.04.2007, 21.04.2008, 23.03.2010,27.03.2012 проходив повторні медичні переогляди, за якимивтрата працездатності та група інвалідності не змінювалась, що підтверджується виписками з актів огляду МСЕК. 20.03.2014 року висновком МСЕК позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності (44%- по радикулопатії, 15% -ХОЗЛ.) та встановлено 3 група інвалідності -безстроково. Згідно рекомендацій МСЕК [PERSON] потребує постійного забезпечення лікарськими засобами, засобами медичного призначення, санаторно-курортного лікування. Крім того протипоказана важка фізична праця, тривала хода, вимушена поза, переохолодження в умовах виробничого пилу та вібрації. Відповідно до Закону України «Про охорону праці» на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває стійкий біль та обмеження рухів у шийному і поперековому відділах хребта, міжлопатковій області, що посилюється при фізичному навантаженні, ході, переміні положення тіла з іррадіацією в обидві нижні кінцівки, переважно зліва, тягнучий біль в руках, оніміння в кінцівках, переважно зліва, часті судоми задньої групи м`язів стегон та гомілок, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових та колінних суглобах, утруднену ходу, болі в кистях, підвищену чутливість їх до холоду, задишку при фізичному навантаженні, кашель сухий та з харкотінням, загальну слабкість. Через стан здоров`я позивач змушений періодично проходити стаціонарне лікування, він не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває у знервованому стані, через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення у стані здоров`я не відбуваються, позивачу встановлений хронічний характер захворювань та група інвалідності. Такі обставини в сукупності, викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Наявність трудового каліцтва у позивача також підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема наданими медичними виписками, з яких вбачається, що він проходив стаціонарне лікування в закладах охорони здоров`я. Згіднозі ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого вважаються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст.1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст.4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо работодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..». Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведення позивачем наявності моральних страждань. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль неможливо переносити без душевного болю - це аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення, на якому наполягав представник відповідача. Хоча, на спростування доводів представника відповідача, матеріали справи та відповіді надані позивачем переконливо доводять, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день є даність, яка формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 65%, встановлення 3 групи інвалідності, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України роз`яснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Так, згідно положень ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2021 - становить 6000,00 грн. Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на користь [PERSON] у розмірі двадцять п`ять мінімальних розмірів заробітних плат, що становить 150 000 гривень, що буде виваженою грошовою компенсацію тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Відповідно Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у сумі 1500,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial