Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та з уточненим позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини в розмірі 1976,00грн. по 1976,00грн. щомісячно з 01.09.2016р. по 30.06.2019р. та пені у зв*язку з невиплатою аліментів на утримання доньки в розмірі 18854,92грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано 24.02.2015р., від шлюбу є донька [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу проживає з відповідачем та перебуває на його утриманні. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2015р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015р. з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку відповідача, починаючи з 07.04.20015року. На виконання вказаного рішення, позивачем отримано виконавчий лист, який пред*явлено до примусового виконання до виконавчої служби. Перебуваючи на утриманні у позивача, дитина поступила до Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна на контрактну форму навчання, у зв*язку з чим у письмовому вигляді укладено контракт. Вартість навчання становить 1976грн. на місяць, а всього за рік 19760грн. Також позивач зазначив, що відповідач з квітня 2015р. не сплачувала йому аліменти, у зв*язку з чим виникла заборгованість та ним за період з 07.04.2015р. по 30.08.2016р. нарахована пеня, яка складає 18854,92грн. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини, яка продовжує навчатися, а саме: вартість за рік навчання в сумі 19760грн. та по 1976грн. щомісячно, починаючи з 01.09.2016р. по 30.06.2019р. включно, а також пеню у зв*язку з невиплатою аліментів на утримання доньки в розмірі 18854,92грн. 04.11.2016року позивачем подана заява про забезпечення позову, в задоволенні якої ухвалою суду від 09.11.2016року було відмовлено. 15.08.2017р. відповідачем подані заперечення на позовну заяву, в яких остання зазначила, що категорична не згодна з позовними вимогами позивача, вважає їх безпідставними та надуманими, оскільки їх сумісна донька досягла повноліття 26 вересня 2016року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від25.04.2017року з неї на користь позивача стягнуті аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчатися в розмірі 800грн. щомісячно до закінчення терміну навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років. Додаткові витрати на дитину можуть стягуватись у випадку, коли такі були викликані особливими обставинами, а ті витрати, які просить стягнути позивач, а саме вступ дитини на навчання до навчального закладу з метою здобуття відповідного ступеня, не можуть визначатися як витрати, які викликані особливими обставинами та відповідно не породжують обов*язку у батьків брати у них участь. Окрім того, норми глави 16 СК України не встановлюють самостійного, окремого віл обов*язку сплати аліментів, обов*язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Позовні вимоги стосовно стягнення пені у зв*язку з невиплатою аліментів також не підлягають задоволенню, оскільки заборгованість виникла не з її вини, а саме позивач ухилявся від отримання стягнутих та перерахованих із заробітної плати відповідача аліментів та умисно не надавав реквізити для перерахування аліментів, а лише 12.01.2017р. надав відповідні реквізити. Даий факт також не спростовувався позивачем 26.04.2018р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому містяться аналогічні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог позивача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтримала доводи, які зазнечені у відзиву на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу XII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.І ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.І ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 липня 1995 року, актовий запис №66. Від шлюбу мають дитину, [PERSON], [INFO]. 24 лютого 2015року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 15.05.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15.05.2015 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частки із усіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття починаючи з 07.04.2015 року. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 25.04.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти у зв'язку з продовженням навчання дитини - [PERSON], [INFO] у розмірі 800,00 грн. (вісімсот грн.) щомісячно, починаючи з 28 жовтня 2016 року до закінчення терміну навчання, але не більш ніж до досягнення нею 23 років. Щодо позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину, суд прийшов наступного. Суд установив, що [PERSON] є студенткою 4 курсу Харківському національному університеті імені В.Н. Каразіна за контрактом, отримує освітні послуги, за які необхідно здійснювати оплату, з розрахунку 19760,00грн. за навчальний рік, а за 2018-2019рр. - 11 856,00грн. по 1976,00грн. на місяць. Дані обставини підтверджено довідкою університету. Відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Батьки беруть участь у додаткових витратах на дитину рівною мірою, сторона, що звертається з вимогою про відшкодування вже зроблених додаткових витрат або з вимогою про їхнє попереднє фінансування, має надати суду докази фактично понесених або майбутніх витрат, їхній розрахунок й обґрунтування. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, законодавцем закріплено правило, відповідно до якого той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається згаданою вище статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Відповідно до даної норми обов'язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред'являвся. У такому випадку такий батько зобов'язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Враховуючи наведене вище, суд приходить переконання, що у позивача наявні додаткові витрати на дитину, викликані особливими обставинами, зокрема здійснення оплати за навчання дитини; факт наявності таких витрат, позивачем доведено доказами, що містяться у матеріалах справи та такі кошти є додатковими, на відміну від коштів, які присуджені позивачу на утримання дитини у формі аліментів, а тому суд приходить висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача, на користь позивача додаткових витрат на дитину у розмірі Ѕ витрат на навчання, згідно з довідкою до закінчення навчання. Стосовно позовних вимог про стягнення пені у зв*язку з невиплатою аліментів, то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно норм цієї статті розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України, а суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. За ч.4 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом. Статтею 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за № 3 від 15 травня 2006р. - передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. У відповідності до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Постановою державного виконавця Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області від 31.05.2017р. виконавче провадження було закрито. З встановлених судом обставин вбачається, що відповідач виконував рішення суду у встановленому законом порядку. Підставою для стягнення неустойки з особи має бути її вина, тобто притягнути до відповідальності відповідача можливо було б, лише, за наявності його вини у простроченні сплати аліментів. Але той факт, що позивач не надав реквізити для перерахування коштів, не є підставою для притягнення [PERSON] до відповідальності у вигляді стягнення пені. Судом встановлено та підтверджується листом Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області від 25.01.2017р. № 14.3-39/754/17, що 26.03.2016р. державним виконавцем відділу винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, 19.08.2016р. державним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на доходи боржника, яка направлена за місцем роботи останнього. У зв*язку з відсутністю реквізитів стягувача, грошові кошти бухгалтерією підприємства було перераховано на депозитний рахунок відділу, куди 21.09.2016р., 24.10.2016р., 22.11.2016р, 21.12.2016р., 27.12.2016р. надійшли грошові кошти, які відраховані із заробітної плати [PERSON] 29.11.2016р. державним виконавцем направлений лист стягувану, в якому запропоновано надати до відділу реквізити для перерахування коштів, стягнутих з відповідача. 12.01.2017р. необхідні реквізити були отримані. Розмір заборгованості по аліментам склав 4306,02грн. Тобто, відбувалося належне виконання рішення суду, систематично відраховувалися із заробітної плати відповідача кошти з виконання вказаного судового рішення. Зазначені обставини та дії відповідача не можна розцінювати, як вина платника аліментів, а отже, відсутні підстави для притягнення відповідача до відповідальності за прострочення їх сплати. Згідно до ст.. 141 ЦПК України судом з відповідачів на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial