Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 21.08.2015 року між нею, [PERSON] та Відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. В період шлюбу, а саме [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . 14 серпня 2017 року за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва по справі шлюб між ними було розірвано. Зазначає, що з цього часу їх син знаходиться на повному її утриманні, Відповідач жодної матеріальної допомоги не надає. Виховання та утримання сина, забезпечення його належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, обумовлює певні витрати, які позивачу доводиться нести самостійно. Дитина зростає, її потреби в харчуванні, одязі та взутті постійно збільшуються На даний час забезпечити дітям гідний рівень життя одній позивачу не під силу. Вказує, що відповідач не цікавиться вихованням їхнього сина, не надає жодної матеріальної допомоги на його утримання, ухиляється від виконання своїх обов`язків та добровільно виконувати їх не бажає, у зв`язку з цим позивач знаходиться у скрутному матеріальному становищі. Починаючи з 03.09.2018 року син відвідує дитячій садок, плата за відвідування якого складає 4000 грн. 00 коп. в місяць, також нею було сплачено перший внесок у сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. Заробітна плата, яку вона отримує не дає їй можливості повноцінно забезпечити фізичний, духовний розвиток дитини, розвиток творчих та пізнавальних здібностей, уподобань дитини, розвитку обдарувань. Позивач зазначає, що неодноразово зверталась до Відповідача з проханням щодо надання матеріальної допомоги на утримання та виховання їхньої дитини, проте Відповідач ухиляється від надання постійної матеріальної допомозі дитині. Більш того, коли постало питання про утримання сина з боку Відповідача, останній перестав приходити до дитини та бачитись з нею. У такий спосіб батько зовсім відмовився від участі у вихованні дитини, що підтверджується листування з Відповідачем через мобільний додаток «Viber. Відповідач має гарний стан здоров`я, інших осіб, які б перебували на його утриманні не має. Відповідач має у власності квартиру в Оболонському районі м. Києва, яку здає в оренду та отримує від цього додаткових дохід, має автомобіль р/н [NUMBER] . На даний час їй невідомо офіційне місце працевлаштування Відповідача, проте відомо, що він має достатньо високий дохід, який повністю витрачає на власні потреби. Враховуючи викладене вважаю, що Відповідач має змогу щомісячно сплачувати аліменти на утримання їхньої дитини. Посилаючись на викладені обставини справи, позивач просить суд: стягнути із [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5000 гривень 00 коп. щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.08.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Допустити негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року прийнято справу до розгляду. Розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачем - [PERSON] в порядку ст. 178 ЦПК України подано Відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, вважає, що позов не може бути задоволений судом у повному обсязі із наступних підстав. Зазначає, що викладені в позові факти не відповідають фактичним обставинам, а також не обґрунтовані належними доказами. Вказує, що твердження позивача про те, що він не цікавиться вихованням дитини, не надає жодної допомоги на її утримання, а також ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків - не відповідають фактичним обставинам справи. Про отримання грошових коштів від Відповідача Позивачем у якості аліментів на дитину свідчить докази, які ним додаються. Зі свого боку зауважує, що протягом всього часу із моменту розірвання шлюбу із Позивачем, він регулярно відвідував дитину та брав участь у вихованні, інколи син мешкав з ним (1-2 тижні), коли мати не могла піклуватись про сина. Зазначає, що забезпечує дитину одягом та іграшками, надавав фінансову допомогу Позивачу. Крім того, звертаючись до суду із вимогою щодо стягнення аліментів за минулий період часу, Позивачем не надано жодного належного доказу того, що Відповідач будь-яким чином ухилявся від сплати аліментів, а Позивач вживав будь-яких заходів щодо їх одержання. Вказує, що наведене свідчить про необґрунтованість позовних вимог. Стосовно суттєвих витрат Позивача на приватний дитячий садок Jasninka, зазначає, що раніше ними було узгоджено, що дитина буде відвідувати державний дитячий садок. Однак позивач проігнорувала усі домовленості з цього питання та його зауваження з приводу високих витрат на приватний дитячий заклад, оскільки він не має постійного місця працевлаштування і постійного фіксованого доходу, що відомо позивачу. При вирішенні питання щодо визначення розміру аліментів, просить суд врахувати, що він на теперішній час не є працевлаштованим, не є самозайнятою особою, має непостійний мінливий дохід, який наразі складає у середньому 7000 грн. та має на утримані двох непрацездатних батьків. Стосовно однокімнатної квартири і автомобіля зауважує, що вони були придбані в 2009 році, коли він вів підприємницьку діяльність і мав інші доходи. Посилаючись на викладені доводи Відповідач просить суд: задовольнити позов частково, а саме у частині встановлення та стягнення аліментів у розмірі 100% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня позову і до досягнення дитиною повноліття. 12 березня 2019 року на адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої Позивач просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.08.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. В судових засіданнях представник позивача вимоги позову, з урахуванням остаточних уточнень, підтримав в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач вимоги позову визнав частково. Зазначив, що обов`язок сплати аліментів ним не заперечується, однак обґрунтування позовних вимог не відповідають дійсності, оскільки він приймає участь у вихованні дитини та надає фінансову допомогу. При вирішенні розміру аліментів просив врахувати, що наразі офіційно не працевлаштований, має мінливий дохід та утримує батьків-пенсіонерів. Не заперечував щодо стягнення аліментів у розмірі 100% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Суд, вислухавши вступне слово сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень представника відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з письмових матеріалів справи батьками малолітнього - [PERSON] , [INFO] , є батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №3714. Між сторонами відсутня домовленість щодо утримання сина і позивач бажає, щоб відповідач сплачував аліменти за рішенням суду. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч. 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує те, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Відповідач фізично здорова людина, працездатного віку, може працювати та сплачувати аліменти на утримання дитини. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. У відповідності до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ч.1 ст.27 Конвенції визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.7Постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститись позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Судом встановлено, що дитина є здоровою, проживає разом із позивачем, перебуває на її утриманні; платник аліментів є здоровим, інвалідності не має, не працює, інших дітей, на утримані не має, є у молодому віці, а також є працездатним, а від так в змозі сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини. Доказів, які б спростовували дані твердження у суду немає. Однак, суд визнає необґрунтованими доводи позивача стосовно заявленого до стягнення розміру аліментів в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, оскільки належних та допустимих доказів про спроможність відповідача сплачувати аліменти у визначеному розмірі суду не надано та судом не здобуто. Разом із тим, судом враховується і той факт, що на утриманні відповідача перебувають непрацездатні батьки-пенсіонери - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданими суду пенсійними посвідченнями № [NUMBER] та №» [NUMBER] . Таким чином, з урахуванням принципів розумності та справедливості суд визначає, що з відповідача на ім`я позивача слід стягнути аліменти на утримання сина в розмірі ј частки усіх видів заробітку (доходу) але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що у достатній мірі відповідає заявленим позивачем потребам утримання дитини а також не є заздалегідь непомірними для їх сплати відповідачем. Тому за сукупності наведених висновків позов підлягає до часткового задоволення у вказаній частині вимог. Такий розмір аліментів, на думку суду, має забезпечувати гармонійний розвиток дитини зі сторони її батька. Стосовно вимог сторони позивача про стягнення аліментів за минулий час, а саме з 14 серпня 2017 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Визначаючи період з якого необхідно стягнути аліменти, суд приймає до уваги положення ч. 2 ст.191 СК України, в якій зазначено дві умови стягнення аліментів за минулий період, а саме: 1)вжиття стягувачем відповідних заходів; 2)ухилення боржника від сплати аліментів. Саме за одночасним існуванням вказаних обставин, суд має можливість ухвалити рішення про стягнення аліментів за минулий період. Відповіднодо до ч. 1 ст.191СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а вразі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов`язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має представити суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов`язків щодо утримання дитини. Матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів вжиття позивачкою заходів щодо одержання аліментів від відповідача будь-яких звернень до нього з цього приводу та ухилення останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки позивачкою суду не надано будь-яких доказів того, що вона зверталася до відповідача про стягнення аліментів за вказаний період часу (листи, їх отримання відповідачем тощо), відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів про те, що відповідач ухилявся від сплати аліментів, в цій частині позовних вимог повинно бути відмовлено. Суд вважає, що аліменти необхідно стягнути від дня подання позову, оскільки позивачем не доведено факту ухилення відповідача від сплати аліментів. Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст.185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що згідно вимог п.14 ч.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору за цим предметом цивільного спору. Відтак, за правилами ст.141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати із сплати судового збору в розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial