Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], шляхом виписки з вказаного будинку. Свої вимоги обґрунтувала тим, що, на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 2005 року, є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS]. 27 вересня 2008 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], який за її згоди був зареєстрований у вказаному будинку. Подружні відносини не склались, в серпні 2013 року відповідач зібрав свої речі і повідомив її, що їде жити до с.Гуляй-Поле Новомиколаївського району Запорізької області. Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 березня 2015 року шлюб між ними розірвано. Вона з сином постійно проживають в будинку і всі обов'язки щодо сплати комунальних платежів покладені тільки на неї. Комунальні послуги вона змушена оплачувати і за [PERSON], який не проживає в будинку, однак там зареєстрований. В добровільному порядку відповідач знятись з реєстрації не бажає. Позивач у судове засідання не з'явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, винести по справі заочне рішення, справу розглядати у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.08.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Знам'янського районного нотаріального округу Тепляковим В.М. за № 809. У судовому засіданні також з'ясовано, що 27.09.2008 року сторони зареєстрували шлюб (а.с. 5), який розірвано рішенням Знам'янського міськрайонного суду від 02 березня 2015 року (а.с.10-11). [PERSON] зареєстрований в будинку по [ADDRESS] (а.с.31-32), однак там не проживає з серпня 2013 року, що підтверджено відповідним актом від 12 травня 2015 року (а.с.4). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім'ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст.64 ЖК України, до членів сім'ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтями 71, 72 ЖК визначено порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців, випадки збереження понад шість місяців і порядок визнання в такому разі осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. При цьому, з прийняттям ЦК України застосування ст.71,72 ЖК можливе тільки до приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, враховуючи, що даний житловий будинок є приватною власністю, положення ст.ст.71,72 ЖК України, на які посилається позивач, застосуванню не підлягають. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні будинком, або що з цього питання він звертався до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації понад рік з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування, належним позивачу на підставі договору купівлі-продажу, житловим приміщенням - будинком, розташованим по [ADDRESS], внаслідок його відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71,72,116,156 ЖК України; ст.405 ЦК України). Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. З огляду на викладене, позовні вимоги у частині зняття відповідача з реєстрації, шляхом виписки, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.317,319,391,405 ЦК України, ст.ст. 64,72,156 ЖК України та

Outcome: partial