Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив визнати такими, що не відповідають дійсності, є образливими, такими, що порочать честь і гідність позивача відомості, які відповідач розповсюджувала, а саме: «[PERSON] нездорова на голову, душевно та психічно хвора людина, шизофреник. [PERSON] безпардонно ворушить минуле, наносить шкоду, жах та нові рани на серце. [PERSON] «відноситься» до тих осіб, які надглядалися з синдромом параноідальної психопатії. Через дії [PERSON] я проходила курс лікування у неврологічному відділенні Кримського республіканського шпиталю інвалідів ВВВ. [PERSON] там подав на мене 3 скарги головному лікарю про нібито незаконне знаходження у шпиталі, він стежив за мною. [PERSON] всіляко ображає мене, доводячи до сліз, безпідставно копається у моїй долі. Він встиг написати 15 скарг», зобов'язати відповідача спростувати письмовим способом - заявою позивачу неправдиві відомості, які вона розповсюдила у позові від 18.09.2013р. №2/123/3555/13 в Київському районному суді м. Сімферополя та спростувати усним способом перед [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомлені останнім неправдиві дані, в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 10 000 грн. Вимоги мотивовані тим, що 05.06.2013р. директор музею історії с. Мірне Сімферопольського району [PERSON] повідомила позивача про те, що 23.10.2012р. у приміщенні німецького Хайдельберг Центру, що розташоване за адресою: м. Сімферополь, вул. Дибенко,12, [PERSON] повідомила їй наступне: «[PERSON] нездорова на голову, душевно хвора людина, шизофреник». Крім того, влітку 2013р. знайомі позивача [PERSON] та [PERSON] повідомили йому про те, що 12.06.2010р. біля 13-00 год. вони знаходилися в квартирі відповідача, де під час обговорення газетної статті в газеті «Кримський телеграф» [PERSON] назвала прізвище позивача та повідомила вищевказаним особам, що «[PERSON] - психічно хвора людина, він шизофреник». Також позивач зазначає, що [PERSON] у своєму позові від 18.09.2013р. розповсюдила відомості про позивача, зокрема: «[PERSON] безпардонно ворушить минуле, наносить шкоду, нові рани на серце. [PERSON] не розуміє глибини тих страждань, які я перенесла в дитинстві. Глибину цього питання можуть зрозуміти лише особи, які самостійно пройшли через це, але ніяк ні особи, які надглядалися з синдромом параноідальної психопатії. Через дії [PERSON] я проходила курс лікування у неврологічному відділенні Кримського республіканського шпиталю інвалідів ВВВ. [PERSON] там подав на мене 3 скарги головному лікарю про нібито незаконне знаходження у шпиталі, він стежив за мною. [PERSON] всіляко ображає мене, доводячи до сліз, безпідставно копається у моїй долі. Він встиг написати 15 скарг». Як вказує позивач, всі вищезазначені та публічно розповсюджені відомості про нього не відповідають дійсності, є неправдивими, позивач, як престаріла людина, інвалід другої групи, вчений, дуже важко переживає приниження та образи, яких він зазнав, з боку відповідача, у зв'язку з чим, вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги по тих же підставах, просив суд позов задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, на адресу суду надійшла письмова заява від відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку зі смертю її чоловіка. Враховуючі, що в матеріалах справи є письмові заперечення відповідача проти позову, в неї є представник, який приймав участь у справі, в матеріалах справи є заява представника відповідача про розгляд справи за їх відсутності, а також те, що розгляд справи повинен бути проведений протягом розумного строку, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторони відповідача. Заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] є головою Сімферопольського міського відділення Кримського республіканського комітету захисту прав людини, згідно посвідчення [NUMBER] (а.с.20), кандидатом фізико-математичних наук згідно диплома кандидата наук [NUMBER] (а.с.29), інвалідом 2 групи згідно пенсійного посвідчення та довідки МСЕ (а.с.6,7). Стаття 32 Конституції України гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, а також право на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням такої недостовірної інформації, а статтею 34 Конституції України кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. У частині 1 статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до частин 3 та 4 даної статті негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в своєї постанові від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (пункти 3-4,15,17,18,24-25) чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації . Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Заперечуючи проти позову представник відповідача вказував на те, що відповідач із своїм статусом, обізнаністю та вихованням ніколи не могла припустити подібні висловлювання стосовно позивача. Разом з тим, допитаний в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що 12.06.2010р., він зі своєю дружиною [PERSON] були в гостях у [PERSON] за адресою: [ADDRESS], де під час обговорення статті, яка вийшла в газеті «Кримський телеграф» на підставі матеріалів, наданих [PERSON], відповідач у присутності свідка та його дружини заявила: «[PERSON] шизофреник та психічно хвора людина». Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що 23.10.2012р. у приміщенні німецького центру Хайдельберг, розташованому на вул. Дибенко,12 у м. Сімферополі, під час спілкування з головою громадської організації Кримської спілки в'язнів - жертв нацизму [PERSON] стосовно участі членів громадської організації - колишніх в'язнів концтабору у телевізійній передачі, остання повідомила свідку: «[PERSON] шизофреник та психічно нездорова людина». Пояснення вищевказаних свідків, допитаних у судовому засіданні, приймаються судом як належні та допустимі докази, на підтвердження факту поширення відповідачем [PERSON] 12.06.2010р. та 23.10.2012р. негативної інформації стосовно позивача, оскільки ці докази містять інформацію щодо предмету доказування, одержані у відповідності з порядком, встановленим законом, та не спростовані стороною відповідача. Оціночними судженнями, з огляду на приписи частин 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію», за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. На думку суду, вищезазначену інформацію, яка була розповсюджена відповідачем щодо позивача, у контексті зазначеного закону не можна розцінювати як оціночні судження, оскільки вона носила стверджувальний характер. Заперечення відповідача стосовно тісної пов'язаності та майже ідентичності позовних вимог [PERSON] з тими, що він вже заявляв і які розглядалися в рамках цивільної справи №2-122/196/13, на думку суду не є підставою для відмови у задоволенні позовним вимог. Так, судом встановлено, що дійсно 18.06.2013р. Залізничним районним судом м. Сімферополя було ухвалено рішення у цивільній справі, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду АР Крим від 18.09.2013р., про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності, спростування відомостей, відшкодування шкоди, позовні вимоги по цій справі стосувалися обставин розповсюдження інформації 15.06.2010р., 23.10.2012р. та 02.11.2012р. на засіданнях Кримської спілки в'язнів - жертв нацизму. В даних судових рішеннях зазначено, що обставини, повідомлені [PERSON] щодо висловлювань [PERSON] в особистій з нею розмові, що мала місце 23.10.2012р., не є предметом розгляду в даній справі, оскільки не стосуються засідань КСВЖН. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь і гідність позивача інформацію, розповсюджену [PERSON] 12.06.2010 року під час розмови з [PERSON], [PERSON] та 23.10.2012 року під час розмови з [PERSON], а також зобов'язання відповідача спростувати вищевказану недостовірну інформацію у той самий спосіб, як вона була поширена підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.. З огляду на обставини справи та вищезазначені норми діючого законодавства, суд вважає доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок вищевказаних дій відповідача. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судом враховуються роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності, враховує те, що визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. На думку суду, визначений позивачем розмір моральної шкоди в 10 000 грн. є завищеним; при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує глибину душевних страждань позивача, ступень вини відповідача та з урахуванням вимог розумності і справедливості, вважає можливим визначити розмір моральної шкоди у сумі 300 грн., що, на думку суду, є достатньою компенсацією завданої шкоди. В частині задоволення позовних вимог про визнання недостовірною та спростування інформації, поширеної відповідачем про позивача у позовній заяві від 18.09.2013р. суд вважає за необхідне відмовити виходячи з наступного. Так з матеріалів справи слідує, що [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Сімферополя з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, в якості підстави пред'явленого позову нею зазначена інформація, про визнання недостовірної та спростування якої просить позивач в рамках даної справи (а.с.4-5). Разом з тим, інформація, зазначена у позовній заяві, адресованій суду, може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цієї частині. На підставі викладеного, ст.32 Конституції України, ст.277 ЦК України,

Outcome: partial