Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.10.2006 його баба по лінії батька [PERSON] зробила заповітне розпорядження, яким усе своє майно заповіла йому, [PERSON] та [PERSON] 17.03.2017 його баба [PERSON], яка проживала в [INFO], яка не підконтрольна державі Україна, а підконтрольний Російській Федерації, померла. Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом, яка складається із земельних ділянок площею 1,9705 га і 1,97 га, розташованих на території Білоусівської сільської ради Тульчинського району, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після смерті баби він спадщину прийняв, однак оформити її не може в зв'язку з тим, що немає свідоцтва про її смерть. Державних українських установ в окупованій АР Крим немає, тому свідоцтво про смерть його баби було видано 22.03.2017 Сакським районним відділом запису актів цивільного стану Департамента запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим. Через дані причини він не може звернутися в нотаріальну контору для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В зв'язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даною заявою. Просить встановить факт смерті 17.03.2017 в м.Євпаторія АР Крим його баби по лінії батька [PERSON], [INFO] та зобов'язати Тульчинський районний відділ ДРАЦС провести реєстрацію смерті [PERSON], [INFO], померлої 17.03.2017 в м.Євпаторія АР Крим та видати свідоцтво про її смерть. В судове засідання заявник не зявився, подав до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути в його відсутність, заяву підтримує і на її задоволенні наполягає. Заінтересована особа представник Тульчинського районний відділ ДРАЦС в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути в її відсутність, заперечень не мають. Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого, їхніми представниками до суду за межами такої території України. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] являється онуком по лінії батька [PERSON], що підтверджується копіями свідоцтв про народження від 18.08.1977 серія ІІ-АМ №280380 (а.с.16), від 24.12.1951 серія ЯД №533189 (а.с.15) та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого подружжя від 17.04.2018 №00019965917 (а.с.17), згідно якого вбачається, що дошлюбне прізвище [PERSON] було [PERSON]. Як вбачається з копії заповіту від 25.10.2006 (а.с.6), [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право заповіла [PERSON]Г, [PERSON] та [PERSON] 17.03.2017 [PERSON] померла в м.Євпаторія АР Крим, про що свідчать копія лікарського свідоцтва про смерть серія 35 №025757 від 21.03.2017 (а.с.10) та копія свідоцтва про смерть №357 від 22.03.201, виданого Сакським районним відділом запису актів цивільного стану Департамента запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом, яка складається із земельних ділянок площею 1,9705 га і 1,97 га, розташованих на території Білоусівської сільської ради Тульчинського району, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується довідкою виконкому Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 26.02.2018 №118 (а.с.9). Заявник звертався до Тульчинський РВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області з заявою про видачу свідоцтва про смерть, однак йому була надана відмова у проведенні державної реєстрації смерті у зв'язку з тим, що документи, які підтверджують факт смерті, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що підтверджується відповідною відмовою №251 від 21.05.2018 (а.с.24). Згідно з п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до роз'яснень, даних в п.13, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даних випадках є рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Судом враховано висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Оскільки свідоцтво про смерть [PERSON] видане на території, тимчасово не підконтрольній владі України, тому суд не може визнати вказане свідоцтво належним та допустимим доказом, оскільки це суперечить нормам до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», проте бере його до уваги та оцінює разом з іншими доказами, наявними в матеріалах справи. В судовому засіданні встановлено, що встановлення факту смерті [PERSON]на тимчасово окупованій території України має юридичне значення для заявника, так як дозволить йому використати своє право на реєстрацію смерті бабусі та отримання свідоцтво про її смерть для оформлення спадкових прав після її смерті. Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги, що заявник позбавлений можливості підтвердити смерть своєї бабусі у встановленому законом порядку та отримати свідоцтво про смерть, від встановлення факту смерті [PERSON] залежить виникнення для заявника права на отримання спадщини, не прийняття по суті рішення по даній справі може вплинути на його права, тому з метою захисту прав і свобод громадян України, яким є заявник, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заяви, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати заявником свідоцтво про смерть, виданого державним органом України, і вважає за необхідне встановити факт смерті [PERSON], [INFO], зазначивши дату смерті: 17.03.2017, місце смерті: м.Євпаторія, АР Крим, Україна. Вимога позивача щодо зобов'язання Тульчинського районного відділу ДРАЦС провести реєстрацію смерті [PERSON] та видати свідоцтво про її смерть задоволенню не підлягає, оскільки державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час, а тому відповідно додатковому вирішенню не потребує. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання. Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України, при ухвалені судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. В звязку з цим усі судові витрати, понесені заявником слід залишити за ним. На підставі викладеного,

Outcome: partial