Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

В лютому 2015 року Державна організація «Українське агентство з авторських та суміжних прав» (надалі - Агентство), діючи в інтересах позивачів [PERSON] та [PERSON], звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Національної телекомпанії України, згідно якого просила: стягнути з Національної компанії України на користь позивачів, але на свій поточний рахунок (код ЄДРПОУ 31025266, п/р №2600101002532 в ПАТ «УКРЕКСІМБАНК», МФО 322313) компенсацію за порушення виключних майнових авторських прав у розмірі 146 160 грн. 00 коп.; стягнути з Національної телекомпанії України до Державного бюджету України штраф у розмірі 14 616 грн. 00 коп., що становить 10% від суми компенсації. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно Угод на управління майновими правами автора за №№66469-1, 66469-2 від 03.04.2009 року та 22.05.2009 року відповідно Агентство управляє на колективній основі майновими правами суб'єктів авторського права [PERSON] та [PERSON], які є спадкоємцями авторських прав на твори автора [PERSON]. При цьому, відповідно до своїх повноважень, передбачених ст.ст. 47-49 Закону України «Про авторське право і суміжні права», ДО «Українське агентство з авторських і суміжних прав» управляє виключними майновими авторськими правами, на підставі чого укладає з юридичними та фізичними особами угоди (надає дозволи) на використання творів авторів (в тому числі шляхом публічного виконання), проводить збір, розподіл і виплату авторської винагороди, вчиняє дії, пов'язані з захистом порушених авторських прав. Разом з тим, діючи в межах своїх повноважень, Організацією було виявлено, що [INFO] року Національною телекомпанією України було порушено виключні майнові права позивачів шляхом здійснення бездоговірного публічного сповіщення творів з текстом «[INFO]» (виконавці: [PERSON] та [PERSON]., автор слів - [PERSON], композитор - [PERSON]), майнові авторські права на які згідно вищенаведених Угод передані в колективне управління Організації. Враховуючи викладене та посилаючись на положення ст.ст. 1, 15, 32, 33, 45, 47-52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та ст.ст. 16, 426, 433 Цивільного кодексу України, Агентство просило позов задовольнити. У судовому засіданні представник Агентства - Мендрик Д.О. позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Представник відповідача Національної телекомпанії України - Плотников Я.І. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що Акт фіксації публічного сповіщення музичного твору від [INFO] року, наданого Агентством до суду в якості підтвердження бездоговірного публічного сповіщення твору, не є належним та допустимим доказом порушення відповідачем прав позивачів, оскільки матеріали справи не містять документів, які б підтверджували, що [PERSON], який склав вказаний Акт, дійсно є уповноваженим представником Агентства на його складання. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши пояснення представників сторін, що з'явилися на виклик суду, дослідивши письмові докази, зібрані в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (надалі - Закон) виключне право - це майнове право особи, яка має щодо твору, виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми авторське право і (або) суміжні права, на використання цих об'єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим Законом. Згідно приписів ст. 7 Закону суб'єктами авторського права є автори творів, зазначених у частині першій статті 8 цього Закону, їх спадкоємці та особи, яким автори чи їх спадкоємці передали свої авторські майнові права. Статтею 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону. Поряд з цим, у відповідності до положень ч.1 ст. 47 Закону, суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав можуть доручати управління своїми майновими правами організаціям колективного управління, які, як-то передбачено п. «г» ч.1 ст. 49 Закону, повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і основі одержаних від них повноважень, зокрема таку функцію: вчиняти інші дії, передбачені чинним законодавством, необхідні для захисту прав, управління якими здійснює організація, в тому числі звертатися до суду за захистом прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав відповідно до статутних повноважень та доручення цих суб'єктів. В свою чергу, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 своєї постанови «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 року за №5, така організація, пред'явивши позов, не є позивачем, оскільки вона звертається до суду в порядку, передбаченому статтею 45 ЦПК, за захистом прав суб'єктів авторського і (або) суміжних прав, а не своїх прав. Позивачем у таких випадках буде суб'єкт авторського права і (або) суміжних прав, на захист інтересів якого звернулася організація. Документами, які підтверджують право організації на звернення до суду за захистом авторського і (або) суміжних прав, є: свідоцтво про облік організації колективного управління; Статут; договір із суб'єктом авторського права і (або) суміжних прав на управління майновими правами на колективній основі; у певних випадках - договір з аналогічними іноземними організаціями, що управляють такими ж правами, чи довіреність. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що відповідно до Свідоцтв про право на спадщину за законом [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями по 1/3 частці майнових авторських прав на твори [PERSON] (а.с. 126-131). Тобто, позивачі, в силу вимог ст. 7 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (надалі - Закону), є суб'єктами авторського права. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, зокрема зі змісту Угод на управління майновими правами автора за №№66469-1, 66469-2 від 03.04.2009 року та 22.05.2009 року відповідно, позивачі, скориставшись своїми правами, передбаченими вищенаведеними положеннями ч.1 ст. 47 Закону, передали ДП «Українське агентство з авторських та суміжних прав» виключне право на управління своїми майновими правами на твори автора [PERSON] (які ті, що існують на момент підписання цієї угоди, так і на ті, що будуть зареєстровані ними під час дії даної Угоди) при їх використанні шляхом: публічного виконання творів; публічного показу; публічного сповіщення; відтворення та запису; відтворення і розповсюдження творів образотворчого і декоративно-прикладного мистецтва, а також уповноважили Агентство пред'являти претензії та позови від їх імені та на їхню користь, з метою поновлення порушених прав та стягнення компенсації за порушення майнових прав. Крім того, у відповідності до п.3 вищенаведених Угод, позивачі передали Агентству виключне право укладати з юридичними і фізичними особами - користувачами творів (платниками) ліцензійні угоди на використання творів способами, зазначеними в п.1 цих Угод, і збирати на їх користь належну винагороду. Отже, наведені вище обставини, а також наявні в матеріалах справи копії Статуту Агентства та Свідоцтво Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України «Про облік організацій колективного управління» (а.с. 9-22), свідчать про те, що Агентство здійснює колективне управління виключними майновими авторськими правами позивачів, видає дозволи на використання об'єктів авторського права позивачів та має право на звернення до суду із заявою про їх захист. Звертаючись до суду з позовом в інтересах [PERSON] та [PERSON], Агентство, в якості обґрунтування своїх вимог, зазначає, що [INFO] року, діючи без отримання відповідного дозволу правовласника та не сплативши авторської винагороди, Національна телекомпанія України порушила передбачені статтею 50 Закону виключні майнові авторські права позивачів, передані в колективне управління Агентству, шляхом здійснення публічного сповіщення творів з текстом «[INFO]» (виконавці: [PERSON] та [PERSON]., автор слів - [PERSON], композитор - [PERSON]). При цьому, на підтвердження факту використання [INFO] року відповідачем творів з текстом «[INFO]» (виконавці: [PERSON] та [PERSON]., автор слів - [PERSON], композитор - [PERSON]) шляхом їх публічного сповіщення, Агентством надано до суду відеозапис публічного сповіщення та Акт фіксації від [INFO] року. Так, зі змісту Акту фіксації публічного сповіщення творів шляхом передачі в ефір від [INFO] року (а.с. 60) вбачається, що представником Агентства - головним спеціалістом відділу фіксації правопорушень використання об'єктів авторського права управління зборів авторської винагороди [PERSON] зафіксовано, що [INFO] року в період з 19 год. 38 хв. до 21 год. 07 хв. відповідачем в ефірі належного йому телеканалу «Перший Національний» здійснено публічне сповіщення музичних творів з текстом «[INFO]» (виконавець: [PERSON]; виконавець: [PERSON].). При цьому, оскільки факт вказаного публічного сповіщення не було спростовано представником відповідача у судового засіданні, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що публічне сповіщення відповідачем в ефірі належного йому телеканалу «Перший Національний» творів з текстом «[INFO]» (виконавець: [PERSON]; виконавець: [PERSON].), дійсно мало місце [INFO] року в період з 19 год. 38 хв. до 21 год. 07 хв. Водночас, як вже встановлено судом, колективне управління виключними майновими авторськими правами позивачів на перелічені твори здійснює Агентство, яке, в свою чергу, стверджує, що будь-яких договорів з відповідачем щодо використання спірних творів укладено не було. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 426 ЦК України використання об'єкту права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об'єкту інтелектуальної власності. Згідно положень ст. 32 Закону право на передачу будь-яким особам невиключним прав на використання творів мають організації колективного управління, яким суб'єкти авторського права передали повноваження на управління своїми майновими авторськими правами. У відповідності до приписів ч.4 ст. 47 Закону особи, які використовують твори, виконання, програми мовлення, примірники фонограм (відеограм), зобов'язані надавати організаціям колективного управління точний перелік використаних творів, виконань, примірників фонограм (відеограм), програм мовлення разом з документально підтвердженими даними про одержані прибутки від їх використання та повинні виплачувати організаціям колективного управління винагороду в передбачений термін і в обумовленому розмірі. При цьому, як передбачено ст. 50 Закону, порушенням авторського права, що дає підстави для судового захисту, є, зокрема, вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав. Разом з тим, згідно роз'яснень, викладених в п.12 Постанови Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 року, відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому порушником авторських і (або) суміжних прав можуть бути будь-які учасники цивільних відносин, що визначені в статті 2 ЦК, які своїми діями (бездіяльністю) порушують особисті немайнові і (або) майнові права суб'єктів авторських прав і (або) суміжних прав. У зв'язку з цим суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи (наприклад, вчинення дій, передбачених статтями 50 та 52 Закону N 3792-XII); шкоди, завданої суб'єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв'язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. Позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства (частина перша статті 435 ЦК, стаття 11 Закону N 3792-XII). Зокрема, первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора. Відповідач, який заперечує проти позову, зобов'язаний довести виконання вимог Закону N 3792-XII при використанні ним об'єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (статті 614 та 1166 ЦК). Відтак, беручи до уваги встановлені обставини в судовому засіданні, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також те, що жодних доказів на підтвердження правомірності використання творів з текстом «[INFO]», виключні майнові авторські права на які знаходяться в колективному управлінні Агентства, відповідачем до суду не надано, суд дійшов висновку, що використання відповідачем спірних творів відбулось без дозволу суб'єкта майнових авторських прав або договору з організацією колективного управління та без сплати авторської винагороди, тобто з порушенням чинного законодавства та майнових авторських прав позивачів. При цьому, твердження представника відповідача про те, що Акт фіксації публічного сповіщення музичного твору від [INFO] року не є належним та допустимим доказом порушення відповідачем прав позивачів, оскільки матеріали справи не містять документів, які б підтверджували, що [PERSON] дійсно є уповноваженим представником Агентства на його складання, судом до уваги не беруться, оскільки спростовуються наявною в матеріалах справи копією Наказу Агентства за №01/11 від 12.04.2013 року «Про проведення контрольної фіксації» (а.с. 124). Разом з тим, згідно зі ст. 52 Закону при порушеннях будь-якою особою авторського права, передбачених ст. 50 цього Закону, чи створенні загрози неправомірного використання об'єктів авторського права та інших порушеннях особистих немайнових прав та майнових прав суб'єктів авторського права, такі суб'єкти мають право звертатися до суду з позовом, зокрема про стягнення компенсації. Як зазначено у п. «г» ч.2 ст. 52 Закону, суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків чи стягнення доходу. Так, за неправомірне використання відповідачем творів, виключні майнові авторські права на які знаходяться в колективному управлінні Агентства, останнє вважає, що компенсація за порушення майнових авторських прав відповідачем повинна становити на користь: [PERSON] - 1218,00 грн. * 30 мінімальних заробітних плат * 2 порушення = 73 080,00 грн.; [PERSON] - 1218,00 грн. * 30 мінімальних заробітних плат * 2 порушення = 73 080,00 грн. Водночас, ч.3 ст. 52 Закону передбачено, що при визначенні компенсації, яка має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд зобов'язаний у встановлених п. «г» ч.2 цієї статті межах визначити розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 42 своєї постанови «Про застосування судами законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 року за №5,для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об'єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об'єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об'єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. При цьому слід враховувати загальні засади цивільного законодавства, встановлені статтею 3 ЦК, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації повинні бути наведені в судовому рішенні. Розмір компенсації визначається судом виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 і не може перевищувати 50000 мінімальних заробітних плат (пункт "г" частини другої статті 52 Закону N 3792-XII), які встановлені законом на час ухвалення рішення у справі. Отже, беручи до уваги встановлені обставини порушення відповідачем виключних майнових авторських прав позивачів на твір з текстом «[INFO]», а також враховуючи тривалість порушення та його обсяг (подвійне використання твору «[INFO]», (виконавці: [PERSON] та [PERSON].), кількість осіб, права яких порушено, відсутність доказів раніше вчинених відповідачем порушень виключних прав даних позивачів, можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля, суд, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності, розумності, вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивачів компенсацію за порушення виключних майнових авторських прав у сумі 24 360 грн. 00 коп. в рівних частках, а саме по 12180 грн. 00 коп. кожній, виходячи з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат за кожне порушення (1218,00 грн. *10 мінімальних заробітних плат *2 порушення =24 360,00 грн.). В той же час, суд відмовляє Агентству у задоволенні його вимог щодо стягнення з відповідачів на користь позивачів решти суми компенсації, з огляду на їх недоведеність та необґрунтованість. Щодо вимоги Агентства про стягнення з відповідача до державного бюджету України штрафу у розмірі 14 616 грн. 00 коп., суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень ч.3 ст. 52 Закону суд може постановити рішення про накладення на порушника штрафу у розмірі 10 відсотків суми, присудженої судом на користь позивача, який, в свою чергу, передається у встановленому законом порядку до Державного бюджету України. Таким чином, враховуючи суму компенсації, присудженої на користь позивачів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача до Державного бюджету України штраф у розмірі 2 436 грн. 00 коп., що становить 10 % від 24 360 грн. 00 коп. Крім того, оскільки Агентство згідно положень Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору за подання до суду даного позову, суд, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 487 грн. 20 коп. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 3, 426 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 1, 7, 32, 47, 49, 50, 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права»,

Outcome: partial