Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач звернулася з даним позовом, посилаючись на те, що з 15.07.2006 року вона перебувала у шлюбі із [PERSON], який помер 18.05.2014 року. 19.05.2014 року вона здійснила поховання чоловіка в секторі № 9, ряд № 10, місце № 21, кладовища, розміщеного за межами м. Апостолове Дніпропетровської області. В березні 2015 року вона встановила на місці поховання чоловіка гранітний комплекс, вартістю 14800 гр. У квітні 2015 року вона від знайомих дізналася, що відповідачі по справі демонтували вказаний памятник та через 2 неділі встановили свій гранітний комплекс, в звязку з чим вона звернулася з відповідною заявою до Апостолівського РВ та до Апостолівської міської ради. Міська рада надала відповідь про те, що дозвіл на демонтаж памятника на місці поховання [PERSON] міськрадою та СКП «Добробут» не видавався. В кінці червня 2015 року їй повідомили, що демонтований памятник відповідачі продали. Відповідно до ст.29 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» вона являється власником намогильної споруди, оскільки за власні кошти встановила споруду на могилі свого чоловіка. Діями відповідачів їй завдано матеріальну шкоду в сумі 14800 гр. (вартість встановленого гранітного комплексу), а також завдано моральну шкоду в сумі 10000 гр., яку просить стягнути з відповідачів. Відповідачем [PERSON] подано заперечення на позов, в яких зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає з наступних підстав. Після смерті сина [PERSON] між членами родини позивачкою, нею, рідними братами померлого [PERSON] та [PERSON], а також двоюрідним братом померлого [PERSON] відбулася домовленість про те, що поховання померлого, поминальні обіди, виготовлення та встановлення надмогильного памятника буде здійснено за спільні кошти. У відповідністю з даною домовленістю на спільні кошти було здійснено поховання [PERSON] та поминальні обіди, при цьому всі документи оформлювалися на ім.»я позивачки. Для виготовлення та встановлення надмогильного памятника позивачці також були передані кошти та було обумовлено, що позивач узгодить ескіз памятника та зображення на ньому з відповідачами, але позивач не виконала даної домовленості та на початку лютого 2015 року встановила на могилі [PERSON] памятник. Приблизно 12.02.2015 року вона разом із [PERSON] поїхали на цвинтар, де побачили встановлений памятник, який не відповідав їх вимогам, тому вони вирішили зібрати кошти та виготовити новий памятник. У квітні 2015 року вони встановили новий надмогильний памятник, демонтувавши попередній памятник. У СКП «Добробут», до якого вони звернулися, повідомили, що дозвіл на заміну памятника не потрібен, оскільки це сімейна справа. Про демонтаж памятника [PERSON] особисто повідомив позивачку в присутності дільничного інспектора. Демонтований памятник [PERSON] передав на відповідальне зберігання [PERSON], де памятник зберігається по цей час. Позивач не являється власницею памятника, оскільки памятник придбано за спільні кошти, тому власниками памятника є всі члени родини. Позивачу було повідомлено місце зберігання памятника, їй неодноразово пропонувалося його забрати, памятник не пошкоджений, що свідчить про те, що шкоди позивачці не завдано. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження факту понесення витрат на придбання памятника. Твердження позивача про завдання їй моральної шкоди є образливим та цинічним, оскільки саме позивач своїми діями порушила існуючу угоду, чим образила членів родини. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просить його задовольнити. Також пояснила, що поховання чоловіка [PERSON] вона здійснювала самостійно, отримала свідоцтво про його смерть, оформила всі документи на здійснення поховання у СКП «Добробут». Знайомі їй повідомили, що відповідачі демонтували памятник, який вона встановила на могилі чоловіка. Напередодні поминальних днів вона прийшла на цвинтар та побачила відповідача [PERSON], який повідомив, що встановлений нею памятник принижує їх честь та гідність. Також вона побачила, що на могилі встановлено новий памятник. Згоди на демонтаж вона не надавала, тому просить стягнути з відповідачів завдану їй матеріальну та моральну шкоду. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позов не визнав, надав пояснення згідно письмових заперечень на позов. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що кошти на виготовлення та встановлення памятника на могилі [PERSON] були спільними, була домовленість між членами родини, що виготовленням та встановленням памятника буде займатися позивач, яка узгодить ескіз памятника та зображення на ньому з ним та [PERSON], але позивач цього не зробила, замовила памятник на власний розсуд та встановила його. Зображення померлого на памятнику було образливим для них, тому вони вирішили встановити новий памятник, про що була повідомлена позивач. Позивач разом з дільничним інспектором приїздили до нього і його попереджали про кримінальну відповідальність, але він повідомив, що памятник буде демонтовано та встановлено інший. Він замовив інший памятник та особисто встановив його на могилі померлого [PERSON], демонтувавши памятник, встановлений позивачем. Демонтований памятник він здав на зберігання [PERSON], памятник не пошкоджений і не знищений, позивач може його забрати у будь-який час. Суд, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст.ст.25, 27, 29 Закону України "Про поховання та похоронну справу" за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобовязання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації. Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов'язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред'явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов'язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання). Кожне поховання та перепоховання реєструється спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі реєстрації поховань померлих, форма якої встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Власником намогильної споруди, склепу вважається особа, яка за власні кошти встановила цю споруду на могилі (місці родинного поховання). В судовому засіданні встановлено, що 18 травня 2014 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого відділом ДРАЦС Апостолівського РУЮ 21.05.2014 року. Позивач є дружиною померлого, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 15.07.2006 року відділом РАЦС Апостолівського РУЮ. З відповіді відділу ДРАЦС Апостолівського РУЮ Дніпропетровської області від 18.11.2015 року встановлено, що заявницею при державній реєстрації смерті гр. [PERSON] виступала гр. [PERSON], про що було складено відповідний актовий запис № 105 від 21.05.2014 року та видано свідоцтво про смерть. Від інших громадян звернень із заявою про видачу свідоцтва про смерть повторно відносно гр. [PERSON] з 21.05.2014 року не надходило. Адміністрація спеціалізованого комунального підприємства Апостолівської міської ради «Добробут» на запит суду повідомила, що із заявою про надання місця для поховання [PERSON], померлого 18.05.2014 року, зверталася [PERSON], оплату за надані ритуальні послуги відповідно до прибуткового ордеру № 221 від 19.05.2015 року здійснила [PERSON] Відповідно до Статуту спеціалізованого комунального підприємства Апостолівської міської ради Дніпропетровської області «Добробут» предметом діяльності вказаного підприємства є, зокрема, організація поховання померлих громадян та надання ритуальних послуг, утримання місць поховання, забезпечення функціонування місць поховання, утримання та благоустрій міських кладовищ, видача користувачу місця поховання свідоцтва про поховання. Вказане підприємство зобовязане, зокрема, безоплатно виділяти місце для поховання тіла померлого, реєструвати поховання та перепоховання урни померлого у Книзі реєстрації поховань та перепоховань, видавати користувачу місця поховання свідоцтво про поховання, реєструвати намогильні споруди в Книзі обліку намогильних споруд, забезпечувати функціонування місць поховань відповідно до порядку, визначеного Законом України «Про поховання та похоронну справу» тощо. Згідно свідоцтва про поховання, виданого СКП «Добробут» 22.05.2014 року, реєстраційний номер 205, [PERSON], яка є користувачем місця поховання, 19.05.2014 року в секторі № 9, ряд № 10, місце № 21 кладовища, розміщеного в Дніпропетровській області м. Апостолове, здійснила поховання померлого [PERSON]. У вказаному свідоцтві також зазначено, що користувач має право на встановлення намогильної споруди в межах виділеної земельної ділянки для поховання чи надання згоди на встановлення намогильної споруди іншим членам родини відповідно до ст.25 ЗУ «Про поховання та похоронну справу». Відповідно до видаткової накладної № 6 від 03.02.2015 року [PERSON] отримала у ФОП [PERSON] гранітний комплекс, вартістю 14800 гр. З акту, складеного депутатом Апостолівської міської ради [PERSON], від 01.10.2015 року встановлено, що у ПП [PERSON] зберігається гранітний комплекс (памятник), який був демонтований на могилі [PERSON] в звязку із заміною на новий памятник. Факт знаходження демонтованого гранітного памятника на зберіганні у [PERSON] підтверджується розпискою вказаної особи. З відповіді Апостолівської міської ради від 01.07.2015 року на запит адвоката [PERSON] встановлено, що Апостолівська міська рада або СКП «Добробут» дозволу на демонтаж памятника в секторі № 9, ряд № 10, місце № 21 кладовища в м. Апостолове на похованні [PERSON] не видавали, звернень про демонтаж не надходило. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач 19 травня 2014 року здійснила поховання померлого [PERSON] на кладовищі в м. Апостолове Дніпропетровської області в секторі № 9, ряд № 10, місце № 21. Позивач відповідно до виданого їй свідоцтва про поховання є користувачем вказаного місця поховання і відповідно до ст.25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» має право на встановлення намогильної споруди, чим позивач скористалася та встановила у 2015 році намогильну споруду на місці поховання [PERSON] Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] в порушення вимог ст.25 вищевказаного Закону не отримав згоди позивача на встановлення намогильної споруди, демонтував наявну на місці поховання намогильну споруду та встановив іншу. Суд вважає, що неправомірними діями відповідача [PERSON] позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки відповідачем було порушено право позивача на використання місця поховання для встановлення намогильної споруди, що призвело до хвилювання та моральних страждань. Суд вважає, що достатньою сумою для відшкодування моральної шкоди є 500 гр., яка підлягає стягненню із [PERSON] Твердження відповідача, що намогильна споруда була придбана за спільні кошти членів сім»ї, суд не бере до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження вказаної обставини. [PERSON] вимоги в іншій частині задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження факту здійснення демонтажу намогильної споруди відповідачем [PERSON], тому вимоги до вказаного відповідача задоволенню не підлягають. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту сплати вартості намогильної споруди, яка була нею придбана та встановлена на місці поховання [PERSON], тому позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди в сумі 14800 гр. також задоволенню не підлягають. Надану позивачем видаткову накладну № 6 від 03.02.2015 року щодо придбання гранітного комплексу, вартістю 14800 гр., суд не бере до уваги, оскільки вказана накладна не містить відомостей щодо проведення оплати позивачем в сумі 14800 гр. за придбання вищевказаного комплексу. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 4 гр. 91 коп. пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial