Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказував, що 24.03.2016 року передав в борг відповідачу 10 500 гривень, на підтвердження чого відповідач надала йому розписку. Посилаючись на те, що у визначений в розписці строк відповідач кошти не повернув, просив стягнути з нього на свою користь борг в сумі 10 800 гривень та понесені судові витрати. Позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив розглядати справу без його участі, позов підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась повторно, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, звернулась до суду із заявою, в якій просила відкласти розгляд справи у зв'язку з тим, що повістку про виклик в суд на судове засідання від 26.05.2017 року вона отримала 24.05.2017 року, що є коротким проміжком часу за який вона не в змозі вивчити позовні матеріали, підготувати заперечення на позов та звернутися за правовою допомогою до адвоката. Враховуючи той факт, що повістку про виклик в суд на судове засідання від 26.05.2017 року відповідач отримала 11.05.2017 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, причини її неявки не можуть бути визнані поважними, оскільки вона мала достатньо часу для отримання правової допомоги, ознайомлення з матеріалами справи, оформлення письмових заперечень та подачі доказів на спростування зазначених в позовній заяві обставин справи, відтак суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи відповідно до ст. 224 ЦПК України У силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 24.03.2016 року відповідач надала позивачу розписку, якою засвідчила те, що вона позичила у позивача 10 800 гривень, які зобов'язалась повернути протягом одного місяця до 24.04.2016 року (а.с. 7). Відповідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). У силу вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). В разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Таким чином, сторони в належній формі уклали договір позики, за яким відповідач взяв на себе зобов'язання повернути позичені кошти до 24.04.2016 року. Враховуючи той факт, що відповідачем не надано доказів на підтвердження виконання взятого зобов'язання, а наявна в матеріалах справи розписка від 07.05.2016 року, не може вважатися належним та допустимим доказом їх повернення, оскільки в ній немає вказівки про те, від кого позивач отримав борг та за яким саме зобов'язанням, тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 10 800 гривень заборгованості за розпискою від 24.03.2016 року. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 214 ЦПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат ст. 79 ЦПК України відносить: судовий збір, витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно роз'яснень наданих в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справи «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір в розмірі 551,20 грн. Разом з тим, в частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити, оскільки позивачем не надано доказів того, що понесені витрати пов'язані саме з розглядом даної справи, а сама правова допомога надавалася фахівцем в галузі права. На підставі наведеного,

Outcome: partial