Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 51461 гривна 33 копійки, з яких: 28982 гривні 33 копійки заборгованість по виплаті заробітної плати; 20856 гривень 00 копійок середній заробіток на час затримки розрахунку; 1623 гривні 00 копійок грошова компенсація з урахуванням інфляції за втрату частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10000 гривень. В обґрунтування позовної заяви, позивач вказав на те, що відповідно до наказу № 19-к від 20 березня 2008 року він працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш» на посаді начальника механічного цеху. Відповідно до наказу №12-к від 22 березня 2017 року позивач був звільнений з посади за власним бажанням на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України. Відповідач має заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 28982 грн. 33 коп., що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «НВК Дніпроспецмаш» №10 від 22.03.2017 року. При зверненні до відповідача за розрахунком заборгованості по заробітній платі, позивачем було отримано відповідь про те, що внаслідок відсутності грошових коштів немає можливості розрахуватися по вищезазначеній заборгованості. На момент подання позовної заяви, заборгованість по заробітній платі відповідачем не сплачена, у звязку із зазначеним, позивач вимушений звернутись до суду. Позивач у судове засідання не зявився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У звязку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у звязку з наступним. Згідно ч.3\~ст.15 Закону України «Про оплату праці»\~оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ч.1\~ст.47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Встановлено, що 20.03.2008 року [PERSON] на підставі наказу №19-к від 20.08.2008 року прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш» на посаду начальника механічного цеху (а.с.15). 22.03.2017 року на підставі наказу № 12-к [PERSON] звільнений за ст.36 п.1 КЗпП України (а.с.15). Відповідно до довідки ТОВ «Науково-виробничий комплекс Дніпроспецмаш» від 22.03.2017 року №10 заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] за період роботи з січня 01 січня 2016 року по 22 березня 2017 року складає - 28982, 33 гривень (а.с.10). Отже, виходячи з наведеного, встановлено, що всі суми належні до сплати працівникові, повинні були бути виплачені в день звільнення [PERSON], так як Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, тобто позовні вимоги позивача в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі\~наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи\~подень постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочихднів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата. Згідно п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, що узгоджується з правовим висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року№ 6-195цс14. Судом встановлено, що заробітна плата позивача за лютий 2017 року становить 4675 грн. 00 коп., відпрацьовано за цей період 17 днів; заробітна плата позивача за березень 2017 року та компенсація відпустки становить 8543 грн. 19 коп., відпрацьовано за цей період 15 днів (а.с.11). Звідси розраховується середньоденний заробіток шляхом додавання сум обох заробітних плат за цей період, а саме: 4675,00 + 8548,49 : 32 (кількість відпрацьованих робочих днів за два останні місяці, що передували звільненню) = 413 грн. 22 коп. У період звільнення позивача з 22 березня 2017 року по 26 вересня 2017 року (день винесення судом рішення) пройшло - 129 робочих днів, за які відповідач так і не провів розрахунок з позивачем. У звязку з тим, що на день розгляду справи розрахунок по заробітній платі з позивачем не проведений на його користь слід стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку. Визначення середньої заробітної плати суд вираховує наступним чином: 413,22 (середньоденна заробітна плата) х 129 (кількість робочих днів затримки розрахунку з позивачем) = 40543 грн. 38 коп. (середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачем). Проте, згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням зазначеного, суд вираховує середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням ч.1 ст.11 ЦПК України, наступним чином: 632 (робочі години за період затримки розрахунку з 22 березня 2017 року по 11 липня 2017 року) х 33 грн. 00 коп. (середньогодинна заробітна плата) = 20856 грн. 00 коп., без врахування податків та інших обовязкових платежів, належних до утримання, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про оплату праці»\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці»\~встановлено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі\~Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»\~(в редакції від 01 січня 2003 року), згідно з нормами ст. ст. 1, 2 якого індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Згідно з ч.ч.1-4\~ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»\~індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 %. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього\~Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. На підставі ч.5\~ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку з індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 06 березня 2003 року (дати опублікування\~Закону України від 06 лютого 2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Статтею 34 Закону України «Про оплату праці»\~передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до\~ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до\~ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додаткова заробітна плата). Сума несвоєчасно сплачених при звільненні позивача коштів складає 28982 грн. 32 коп. Індекс споживчих цін за період невиплати доходу з березня 2017 року по липень 2017 року\~складає 106,7 %. Приріст індексу споживчих цін за період невиплати заробітної плати складає: 105,6 % - 100 % =5,6 %. Отже, сума компенсації, на яку має право позивач складає (28982,32 грн. х 5,6 %) : 100 = 1623 грн. 00 коп., та яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Статтею 233 КЗпП України\~передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У звязку з тим, що відповідач не провів розрахунок з позивачем, останнім не порушено строк звернення до суду. Відповідно до\~ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) згідно\~статті 237-1 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті\~3,\~4,\~11,\~31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі\~статті 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з неможливістю отримати під підприємства усіх належних йому виплат та неможливість вільно розпоряджатись своїм заробітком, судом достовірно встановлений. Порушення відповідачем трудового законодавства щодо своєчасної виплати заробітку [PERSON] безумовно порушили звичний для нього спосіб життя, можливість розпоряджатися заробленими грошима, погіршились відносини з дружиною, сім'я знаходиться у стані розлучення, виникли великі борги по оплаті комунальних послуг, крім того, погіршився стан здоров'я позивача, немає грошей на харчування, що принижує честь і гідність [PERSON] Отже, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, і з врахуванням глибини душевних страждань позивача, характеру і тривалості винних дій відповідача, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1500 грн. 00 коп. Згідно вимог пунктів 2,4 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ч.1, 3 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи викладене, сума, яка підлягає сплаті за вимогу майнового характеру 640 грн. 00 коп. та вимогу немайнового характеру - 640 грн. 00 коп., а разом складає 1280 грн. 00 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial