Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання вчинення правочину без права власності, визнання правочинів недійсними, стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 11 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори купівлі-продажу нерухомого майна (земельної ділянки від 11 червня 2008 року, який зареєстровано в реєстрі 14679, та житлового будинку, який зареєстровано в реєстрі № 14675). Для повного виконання взятих на себе зобов`язань позивач уклав кредитний договір з АТ «Факторіал Банк», надалі перейменований ПАТ «Фідобанк» та повністю сплачено вартість договорів купівлі-продажу на загальну суму 2662400 грн.. В подальшому, як встановлено рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області, визнано Договір іпотеки № П-001/КІ-08 від 11 червня 2008 року недійсним та повернуто майно фактично первісному власнику [PERSON] , що позбавило позивача права на майно, за яке він сплатив в повному обсязі. Фактично з боку відповідача було вчинено ряд порушень, які призвели до порушення права споживача як покупця товару, а саме земельної ділянки та будинку. Фактично, як зазначено в рішенні суду від 26 березня 2014 року та підтримано ухвалою апеляційної інстанції по справі № 369/644/14-ц, встановлено, що фактично власником земельної ділянки та будинку є третя особа, яка набула це право відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19516908 від 14 липня 2008 року, і вбачається, що [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду від 19 листопада 2003 року. Слід зазначити, що відповідач не мав жодного права продавати майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що повністю суперечить вимогам ст. 215 ЦК України. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просив визнати, що [PERSON] вчинив правочин на користь [PERSON] по продажу земельної ділянки і жилого будинку згідно договорів від 11 червня 2008 року, які зареєстровано в реєстрі № 14679, № 14675 без наявного права власності, стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] суму сплаченого за договорами купівлі-продажу від 11 червня 2008 року, які зареєстровано в реєстрі № 14679, № 14675, суму 2662400 грн.. В послідуючому позивач [PERSON] подав суду доповнення до позовних вимог, в яких просив прийняти доповнення позовної заяви та розглядати вимоги в сукупності первинних вимог та наступної вимоги, а саме визнати недійсним правочин з купівлі-продажу нерухомого майна (земельної ділянки від 11 червня 2008 року, який зареєстровано в реєстрі 14679 та житлового будинку , який зареєстровано в реєстрі № 14675), укладеного між [PERSON] та [PERSON] .. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. У судове засідання третя особа не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, а відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Судом встановлено, що 11 червня 2008 року між [PERSON] , як продавцем, і [PERSON] , як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов п. 1. якого продавець передає у власність покупця земельну ділянку розміром 0,2100 га, цільове призначення якої: будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а покупець приймає її та сплачує за неї обумовлену грошову суму. Відповідно до умов п. 2 вказаного Договору відчужується земельна ділянка, яка належить Продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯД № 964259, виданого 04 вересня 2007 року Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області на підставі рішегння 8 сесії У скликання Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради від 31 травня 2007 року за № 26, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі під № 010732900313. Згідно умов п. 3 даного Договору земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222485901:01:002:0025. Відповідно до умов 6 вказаного Договору купівлі-продажу земельної ділянки продаж земельної ділянки вчинчяється за суму 2 562 400 грн.. Підписання цього договору буде свідчити про одержання продавцем повного розрахунку за продану земельну ділянку та відсутність матеріальних претензій до покупця. 11 червня 2008 року між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» і [PERSON] був укладений Іпотечний договір № 11_001/КІ_08, відповідно до умов п. 1.1. якого цей договір забезпечує виконання [PERSON] зобов`язань в повному обсязі перед Іпотекодерожателем, що випливають з Договору кредиту П_001/КІ_08 під заставу нерухомого майна від 11 червня 2008 року( а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії), по поверненню суми кредиту у розмірі 450000 доларів США в строк з 11 червня 2008 року по 11 червня 2018 року, сплати процентів за користування кредитними коштами, сплати комісійних, можливих неустойок та збитків в порядку та на умовах, передбачених Договором кредиту. Відповідно до умов п. 1.2. Іпотечного договору предметом іпотеки є нерухоме майно Іпотекодавця, а саме цегляний житловий будинок житловою площею 48,1 кв.м., загальною площею 72,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Є.В.11 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за номером № 14675, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів (витяг від 11 червня 2008 року), та земельна ділянка (на яку виникло майнове право після підписання договору купівлі-продажу земельної ділянки) площею 0, 2100 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222485901:01:002:0025, що належить іпотекодавцю згідно Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Є.В. 11 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за номером № 14679, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів (витяг від 11 червня 2008 року), цільове призначення земельної ділянки-будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 травня 2014 року, в справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», Акціонерного банку «Факторіал-Банк», [PERSON] , Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про зобов`язання вчинити дії, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова С.В., про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити дії, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним іпотечний договір № 11_001/КІ_08 від 11 червня 2008 року, укладений між Акціонерним банком «Факторіал-Банк» та [PERSON] .. У решті позовних вимог відмовлено. При розгляді справи судом було встановлено, що 30 травня 2012 року [PERSON] отримав державний акт серії ЯМ № 941488 на право власності на земельну ділянку площею 0.2074 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. З матеріалів інвентаризаційної справи № 89 КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області вбачається, що 12 березня 2008 року [PERSON] звернувся до підприємства із заявою на виготовлення технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] для реєстрації в подальшому права власності на майно на підставі судового рішення. Подане замовлення позивач отримав 03 липня 2008 року. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19516908 від 14 липня 2008 року вбачається, що [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду від 19 листопада 2003 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду від 19 листопада 2003 року визнано недійсним договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] жилого будинку по [ADDRESS] , визнано право власності на будинок за [PERSON] .. Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2008 року рішення районного суду від 19 листопада 2003 року залишено без змін в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу. В рішенні від 26 березня 2014 року судом було встановлено, що оскільки на час вчинення оспорюваного правочину [PERSON] не був власником жилого будинку і земельної ділянки, тому права на передачу майна в іпотеку також не мав. Передача майна позивача, право власності на яке він набув на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 19 серпня 1988 року, порушує його права, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору іпотеки. Згідно вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на викладене, слід зазначити, що виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як передбачено ст. ст. 319, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд врішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За таких обставин суд, з"ясувавши дійсні обставини та аналізуючи зібрані в справі докази, дійшов висновку, що зазначені Договір купівлі-продажу житлового будинку від 11 червня 2008 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 14675, та Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 червня 2008 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за № 14679, слід визнати недійсними, та підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 грн., одержані за Договором купівлі-продажу житлового будинку від 11 червня 2008 року, та грошові кошти в сумі 2 562 400 грн., одержані за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11 червня 2008 року, і тому позов в цій частині вимог підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В позовній заяві позивач [PERSON] просив суд визнати, що [PERSON] вчинив правочин на користь [PERSON] по продажу земельної ділянки та житлового будинку згідно договорів від 11 червня 2008 року, які зареєстровані в реєстрі № 14679, № 14675, без наявного права власності. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Обраний спосіб захисту позивачем, як визнання, що [PERSON] вчинив правочин на користь [PERSON] по продажу зазначеного майна без наявного права власності не грунтується на вимогах чинного законодавства України, і тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині вимог. Підлягають також стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 8000 грн., що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial