Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „Медіа-проект, [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що у випуску газети „Правда № 32 (458) від 06 серпня 2015 року на сторінці 7 було опубліковано статтю [PERSON] під назвою „Нотариальных дел мастер. История одного Мелитопольского нотариуса. Відповідно до інформації, яка викладена в опублікованій статті, автор статті ставить під сумнів професійність позивача, а також звинувачує [PERSON] у здійсненні злочинів, а саме щодо підробки документів, проведення нотаріальних дій „задним числом, а також надання хабара правоохоронним органам. [PERSON] зазначає, що інформація, яка викладена у статті є недостовірною та принижує її честь, гідність та ділову репутацію, а тому просить суд визнати недостовірною інформацію, яка була опублікована у статті випуску газети „Правди № 32 (458) від 06 серпня 2015 року на сторінці 7 автором [PERSON], зобовязати газету „Правда та [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, шляхом освітлення вступної та резолютивної частин цього рішення у наступному випуску газети „Правда, а також покласти на відповідачів судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, від її представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують та не заперечують проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідача ТОВ „Медіа-проект та відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день і час слухання справи неодноразово повідомлялися у встановленому законом порядку, проте судові повістки повертаються до суду не врученими з відмітками поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», що в силу ч. 5 ст. 74 ЦПК України дає суду підстави вважати, що судовий виклик вручено відповідачу належним чином. Згідно ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд визнає неявку відповідачів у судове засідання неповажними та вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін на підставі наявних доказів, які є достатніми для постановлення рішення та ухвалення заочного рішення, проти чого не заперечує і позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] Дослідивши матеріали цивільної справи у сукупності, суд вважає, позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Разом з тим, Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка ї поширила. Згідно із положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, право звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку передбаченому процесуальними кодексами. Таким чином, при розгляді вказаної категорії справ, враховуючи зазначені конституційні положення та вимоги діючого законодавства, суд повинен забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Як розяснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи від 27 лютого 2009 року № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК та ст. 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно ч. ч. 6-7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила та у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Судом встановлено, що у випуску газети „Правда № 32 (458) від 06 серпня 2015 року на сторінці 7 було опубліковано статтю [PERSON] під назвою „Нотариальных дел мастер. История одного Мелитопольского нотариуса. Відповідно до інформації, яка викладена у опублікованій статті, автор [PERSON] у розділі „переоформленное наследство зазначає „... В этих документах они одинаковы, чего нельзя сказать о завещании 2009 года, где нарисована совсем не похожая закарлючка. Однако в документе написано, что отец прочитал завещание вслух в присутствии нотариуса [PERSON] и собственноручно подписал завещание. Всё это заверено печатью частного нотариуса. [PERSON] в этой истории вызывает много вопросов, ответы на которые будут даны уже в суде. В розділі „Нотариус за границей, а работа идет? зазначено, що „... Например, бывает так, что нотариус не в Украине, а в это время тут заверяются документы её печатью»; «… Не сомневаемся, что в результате были найдены интересные факты, однако конечные итоги нам известны. Говорят, что такие проблемы можно решить, исключительно выложив кругленькую сумму». Даний факт підтверджується копією цієї статті, яка розташована на пальтах газети „Правда випуск № 32 (458) від 06 серпня 2015 року, засновником якої є ТОВ «Медіа-проект». Таким чином, в ході судового розгляду справи [PERSON] довела суду факт поширення відповідачами відносно неї інформації шляхом публікації у газеті „Правда випуск № 32 (458) від 06 серпня 2015 року, на сторінці 7, статті під назвою „Нотариальных дел мастер. История одного Мелитопольского нотариуса, а також те також те, що внаслідок цього було порушено її особисті немайнові права, оскільки у вказаній статті її автор ставить під сумнів професійність позивача, фактично зазначає про вчинення позивачем злочину, який полягає у підробці документів, що принижує честь, гідність та ділову репутацію приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу [PERSON] Відповідачі ухиляючись від отримання судових повісток фактично усунулися від участі у судовому розгляді даної цивільної справи, тим самим не довели, що викладена відносно [PERSON] інформація є достовірною. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Проте, у вищезазначеній статті відповідачі вказують на певну обставину, як на реальний факт, та подію, що відбулася. Висловлювання відносно [PERSON] містить посилання на час, реальну особу, її ПІБ, місце роботи, подію, що надає фразам ознак фактичного твердження, а тому вони є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, оскільки їх можна перевірити на те, чи відбувалася ця подія, чи ні. Враховуючи те, що відповідачі висловили недостовірну інформацію відносно [PERSON], яку виклали від власного імені у стверджувальній формі, вони мають понести певну міру цивільно-правової відповідальності за свої дії. Разом з тим, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги [PERSON], виходячи з наступного. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. У своєму позові [PERSON] просила суд визнати недостовірною інформацію, яка була опублікована у статті опублікованої автором [PERSON] у випуску газети „Правда № 32 (458) від 06 серпня 2015 року на сторінці 7. За змістом даних позовних вимог вбачається, що позивач просить визнати недостовірною всю викладену у цій статті інформацію, проте, судом встановлено, що негативною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію позивача є лише інформація, як викладена у розділі „переоформленное наследство - „... В этих документах они одинаковы, чего нельзя сказать о завещании 2009 года, где нарисована совсем не похожая закарлючка. Однако в документе написано, что отец прочитал завещание вслух в присутствии нотариуса [PERSON] и собственноручно подписал завещание. Всё это заверено печатью частного нотариуса. [PERSON] в этой истории вызывает много вопросов, ответы на которые будут даны уже в суде; в розділі „Нотариус за границей, а работа идет? - „... Например, бывает так, что нотариус не в Украине, а в это время тут заверяются документы её печатью»; «… Не сомневаемся, что в результате были найдены интересные факты (мається на увазі в результаті перевірки Управління по боротьбі з економічними злочинами ГУ МВС України в Запорізькій області роботи нотаріусів), однако конечные итоги нам известны. Говорят, что такие проблемы можно решить, исключительно выложив кругленькую сумму». Проте, інші фрази у вказані статті є загальними та не стосуються конкретно позивача у цій справі, а тому позовні вимоги про визнання недостовірною всієї інформації, яка викладена у статті під назвою „Нотариальных дел мастер. История одного Мелитопольского нотариуса не можуть бути задоволені. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача судові витрати, що повязані зі сплатою судового збору у сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial