Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] з позовом про стягнення аліментів та поділ майна подружжя, який уточнила під час розгляду справи, в обґрунтування якого зазначила,що рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу вона мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що відповідач не надає матеріальну допомогу на утримування дитини, тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її користь для утримання їх доньки, щомісячно, в розмірі 2000 грн. до досягнення дитиною повноліття. Також в позові зазначила, що 26 серпня 2010 року за спільні кошти з відповідачем була придбана квартира [ADDRESS], просить визнати за нею та відповідачем право власності по ? частки квартири та припинити право спільної сумісної власності на спірну квартиру. В судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені у позові, на позовних вимогах наполягав і просив суд їх задовольнити в повному обсязі, також просив постановити заочне рішення. Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив. Його неявка не перешкоджає розгляду справи, оскільки наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду її по суті. У відповідності до ст.224 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення за згодою позивача та на підставі наявних у справі доказів. Повно і всебічно зясувавши всі обставини справи і перевіривши їх наявними у справі доказами, заслухавши представника позивача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено що сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження 1-ЖС №147437 (а.с.8). Шлюб між сторонами розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2014 року, сторони перебували у шлюбі з 21.02.2009 року (а.с.7). Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Сторони мешкають окремо. Дані обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Позивач працює на ПАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» на посаді інженера з брухту чорних та кольорових металів та отримує заробітну плату в середньому близько 2000 грн., але не має можливості в повній мірі забезпечити належним чином життєві потреби доньки. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з п.3 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст.191 аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач молода та працездатна особа, скаржень щодо стану здоровя останнього суду не надходило, інших аліментних зобовязань не має, постійного місця роботи не має, тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1000 грн. щомісяця та забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками. Доказів в обгрунтування позовних вимог про стягнення аліментів саме у розмірі 2000 грн. представником позивача не надано. Щодо позовних вимог про поділ майна подружжя суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони за період шлюбу, в якому вони перебували з 21.02.2009 року 11.08.1990 року по 09.09.2014 року за спільні кошти придбали квартиру. Згідно договору купівлі - продажу квартири від 26.08.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу [PERSON], [PERSON] купив квартиру № 101 що знаходиться в житловому будинку №151 по вул. Чарівна в м. Запоріжжя (а.с.79). Разом з укладенням даного договору купівлі - продажу квартири, [PERSON] 26.08.2010 року надала згоду на укладення зазначеного договору її чоловіком [PERSON], в якій зазначила, що кошти, які витрачаються на придбання обєкта нерухомості, є їх з чоловіком спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде обєктом спільно сумісної власності як така, що набувається ними за час зареєстрованого шлюбу. Згоду також посвідчено приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу [PERSON] (а.с. 80). За нормами ст. ст. 57, 60, 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При цьому особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За роз'ясненнями п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення чч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки сторонами заявлялися вимоги поділити спільно нажите майно, визнавши його об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає, що відповідно до розяснень п. 25 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, слід визнати за сторонами ідеальні частки подружжя на квартиру без її реального поділу і залишити цю квартиру у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial