Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] (надалі - Відповідач-1) 17.07.2008 року уклали кредитний договір DZВ0GA0000000237 (надалі - Договір). Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати Відповідачу-1 кредит у розмірі 18383,75 [Долар США] на термін до 17.07.2023 року, а Відповідач-1 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, Відповідач-1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 18383,75 [Долар США]. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач-1 свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 України наслідками порушення Відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Відповідач-1 станом на 12.11.2015 року має заборгованість - 79878,14 [Долар США], яка складається з наступного: - 16109,98 [Долар США] - заборгованість за кредитом; - 15026,94 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 4004,38 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 40922,65 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: - 10,99 [Долар США] - штраф (фіксована частина). - 3803,20 [Долар США] - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язання за Договором Відповідача-1 № DZВ0GA0000000237 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та поручителем [PERSON] (надалі - Відповідач-2) було укладено Договір поруки. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Відповідно до умов Договору поруки, а саме п. 5 Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за Договором DZВ0GA0000000237. Згідно з п. 6 Договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред'явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов'язання, залишена без задоволення. На підставі викладеного позивач просив стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованість у розмірі 79878,14 (Долар США), що за курсом 22,75 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.11.2015 року складає 1817227,61 грн. за кредитним договором № DZВ0GA0000000237 від 17.07.2008 року та судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві, пояснив, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 17.07.2008 року уклали кредитний договір DZВ0GA0000000237. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати Відповідачу-1 кредит у розмірі 18383,76 [Долар США] на термін до 17.07.2023 року, а Відповідач-1 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Щомісячний платіж складає 267,03 доларів США. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 18383,76 [Долар США]. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач-1 свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. В забезпечення виконання зобов'язання за Договором DZВ0GA0000000237 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та поручителем [PERSON] було укладено Договір поруки. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Стосовно строків позовної давності зазначила, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до п. 5.5. Умов договору строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 5 років. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України). 25.03.2013 року винесено рішення Заводським районним судом міста Дніпродзержинська, позов по якому Банком було подано 14.08.2012 року, що згідно ст. 264 ЦК України являється підставою для перериванням термінів позовної давності. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 04.12.2015 року - до спливу строку позовної давності. На підставі викладеного просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона дійсно уклала з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 17.07.2008 року кредитний договір DZВ0GA0000000237 та отримала в кредит від банка вказану суму. Спочатку сумлінно сплачували банку кошти на погашення кредиту. У березні 2009 року в неї помер свекор і вони припинили платити кредит, так як половину частини кредиту зі своєї пенсії платив свекор. Після цього вони з свекрухою пішли в банк з пропозицією, щоб банк забрав квартиру, яка перебувала у банка в іпотеці в рахунок погашення кредиту, але їм було відмовлено. З березня 2009 року вони взагалі нічого не платили. 04 березня 2012 року померла її свекруха, і тоді вона пішла в банк і знов запропонувала банку забрати квартиру, яка перебувала в іпотеці. 28 березня 2013 року було складено акт про передачу ключів від квартири, яка перебуває в іпотеці, після цього ніяких звернень від ПАТ КБ «ПриватБанк» до неї не надходило. Вона сама добровільно підписала договір кредиту. Квартира належала свекру [PERSON] та свекрусі [PERSON] Також просила зменшити розмір пені, оскільки вона втричі перевищує розмір заборгованості по кредиту, окрім того просила врахувати тяжкий майновий стан її та її чоловіка, так як [PERSON] є інвалідом 2 групи з порушенням функцій опори та пересування (ампутована одна нога), потребує постійного медичного лікування. Вона отримує мінімальну заробітну плату, чоловік отримує мінімальну пенсію (ар.с.116-120). Також відповідачкою [PERSON] надано суду заяву в якій вона просила застосувати строки позовної давності (ар.с.124). В останнє судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі з урахуванням раніше наданих заперечень та заяв.(ар.с.243). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі (ар.с.95). Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № DZВ0GA0000000237 від 17.07.2008 року (ар.с.14-16), згідно з яким позивач надав відповідачу 17.07.2008 року кредит у розмірі 18383,76 [Долар США] на термін до 17.07.2023 року, а Відповідач [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Так, пунктом 8.1 кредитного договору передбачено порядок погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, яка сплачується в момент надання кредиту), а саме: щомісячно в період сплати (з 20 по 25 число кожного місяця) боржник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 267,03 доларів США для погашення заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 18383,76 [Долар США]. Факт отримання кредитних коштів у зазначеній сумі відповідачем не оспорюється. Пунктами 5.1 та 8.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше однієї гривні. Згідно з п. 6.4 при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач-1 свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. Згідно розрахунку заборгованості за договором № DZВ0GA0000000237 від 17.07.2008 року (ар.с.6-8) Відповідач 1 станом на 12.11.2015 року має заборгованість в сумі 79878,14 [Долар США], яка складається з наступного: - 16109,98 [Долар США] - заборгованість за кредитом; - 15026,94 [Долар США] - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 4004,38 [Долар США] - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 40922,65 [Долар США] - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: - 10,99 [Долар США] - штраф (фіксована частина). - 3803,20 [Долар США] - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язання за Договором DZВ0GA0000000237 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та поручителем [PERSON] було укладено Договір поруки (ар.с.17). Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Відповідно до умов Договору поруки, а саме п. 5 Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за Договором DZВ0GA0000000237 (ар.с.10-13). Згідно з п. 6 Договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред'явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов'язання, залишена без задоволення. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України, Відповідачі зобов'язання за вказаним договором не виконали. Між сторонами склались правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України. Зокрема, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 1048 ЦК України вказано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідач ухиляється від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.553ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, поручителі відповідають перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у том ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Пунктом 5.5 кредитного договору передбачено, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Отже, початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Відповідно до п.8.1 кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредит шляхом надання в період з 20 по 25 число кожного місяця коштів у сумі 267,03 доларів США для погашення заборгованості. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), 3 червня 2015 року (№ 6-31цс15). Згідно розрахунку (ар.с.6-8) останній платіж відповідачем було здійснено 02 грудня 2010 року в сумі 0,24долари, натомість банк звернувся до суду 04 грудня 2015 року (ар.с.24). Окрім цього представником позивача не доведено суду ніяким чином, що надходження на рахунок суми в розмірі 0, 24 долари свідчить про визнання боргу або іншого обов'язку. Так, відповідно до правової позиції, виловленої Верховним Судом України у постанові від 9 листопада 2016 року № 6-1457цс16 зазначено наступне. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу ( № 6-1457цс16). Також суд не може прийняти до уваги посилання представника позивача як на підставу переривання перебігу позовної давності на те, що 14.08.2012 року банк звертався з позовом до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою [ADDRESS] (майновими поручителями по квартирі були [PERSON] та [PERSON]) та про зняття з реєстраційного обліку, так як дані вимоги не охоплюються нині пред'явленим позовом, бо в даному позові позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором, а в позові, який пред'являвся 14.08.2012 року ставились вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та про зняття з реєстрації. Окрім цього відповідачі по даному позову [PERSON] та [PERSON] ніяким чином не можуть відповідати за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, так як вони не є власника квартири [ADDRESS] що перебувала в іпотеці, та договір іпотеки було укладено між банком та [PERSON] та [PERSON]. Окрім цього, відповідачі [PERSON] та [PERSON] і не мали реєстрації в даній квартирі, так як з 30.09.2008 року зареєстровані за адресою [ADDRESS] (ар.с.81-82). А отже, позов, який подавався банком 14.08.2012 року з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру за адресою [ADDRESS] (майновими поручителями по квартирі були [PERSON] та [PERSON]) та про зняття з реєстраційного обліку не перериває перебігу позовної давності за вимогами заявленими в позові, що зараз розглядається судом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Отже, позивачем дійсно пропущений строк позовної давності щодо чергових платежів та відповідачем заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому при стягненні заборгованості по кредиту слід враховувати положення ч.4 ст.ст. 267 ЦК України. Станом на грудень 2010 року позичальник мав прострочену заборгованість за тілом кредиту у сумі 494, 17 доларів США грн., заборгованість за відсотками у сумі 5501, 06 доларів США, заборгованість за комісією у сумі 1496, 29 грн., що підтверджується графіком заборгованості - додаток №2 до кредитного договору (ар.с.159-161). Таким чином, стягненню підлягають чергові платежі за тілом кредиту, нараховані на них відсотки, комісія та пеня за п'ять років, що передують зверненню позивача до суду, а саме: 16109,98 - 494, 17 = 15615, 81 доларів США - заборгованість за кредитом; 15026,94-5501,06 = 9525, 88 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4004, 38 - 1496,29 = 2508,09 доларів США - заборгованість по комісії (винагорода за надання фінансового інструменту). Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд виходив з наступного. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Зокрема така правова позиція висловлена в постановах Верховного суду України №6-190цс15 від 16.09.2015року та № 6-145 цс 14 від 24 вересня 2014 року. Відповідно до банківської ліцензії №22 від 04.12.2001 р. та письмового дозволу НБУ №22-2 від 29.07.2003р. Приватбанк має право здійснювати банківські операції, з валютними цінностями, у тому числі з кредитування фізичних осіб в іноземній валюті, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства України. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення неустойки суд виходить з наступного. За ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Відповідач не виконував належним чином зобов'язань за кредитним договором, порушила строки сплати щомісячних платежів. Верховний Суд України 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15 висловив правову позицію, яка за ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів, де вказав, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів не ґрунтуються на вимогах закону, тому в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Як видно із розрахунку заборгованості за кредитним договором (ар.с.245-247), пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором визначена у сумі 39024, 70 доларів США ( в межах п'ятирічного строку). У судовому засіданні також було встановлено, що відповідачка [PERSON] просила зменшити розмір пені, оскільки вона втричі перевищує розмір заборгованості по кредиту, окрім того просила врахувати тяжкий майновий стан її та її чоловіка, так як [PERSON] є інвалідом 2 групи з порушенням функцій опори та пересування (ампутована одна нога), потребує постійного медичного лікування. Матеріалами справи підтверджується, що дійсно [PERSON] є інвалідом другої групи (ар.с.117), відповідно до висновку ЛКК №376 від 10.02.2017р. має діагноз - ампутаційна культя правого стегна, облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок, ішемія І-ІІ ст., потребує постійного медикаментозного лікування (ар.с.120) та отримує пенсію по інвалідності в сумі 1257,00 грн. на місяць (ар.с.118). Відповідачка [PERSON] отримує дуже маленьку зарплатню, середній розмір якої складає приблизно 1600,00грн. на місяць (ар.с.119). Враховуючи положення ч.3 ст.551 ЦК України та складові заборгованості за кредитним договором, з яких найбільшою є саме заборгованість по пені, а також приймаючи до уваги матеріальне становище відповідачів, суд вважає можливим зменшити розмір пені, який значно перевищує розмір збитків, та визначити до стягнення пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором у розмірі 10000 доларів США., що за курсом 22,75 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12.11.2015 року складає 227500 грн. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що валюта, в якій нараховані пеня, є долари США. При цьому, положення ч. 2 ст. 192 ЦК України та ч. 3 ст. 533 ЦК України , Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом, та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення неустойки. Зокрема така правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України №3-29гс15 від 01.04.2015року. Таким чином, пеня в розмірі 10000 доларів США підлягає стягненню в національній валюті, розмір якої станом на час подачі позовної заяви (а.с.9) становить 227500 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Outcome: partial