Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, який в ході слухання справи неодноразово уточнювала в частині розрахунку заборгованості, в обґрунтування якого зазначила, що 20.06.2012 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі № 812/0783/2012 з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 400, 00 грн. щомісячно. Постановою Шевченківського ВДВС ЗМУЮ від 25.07.2013 року було відкрито виконавче провадження щодо примусового стягнення аліментів. Шлюб між нею та відповідачем розірвано 06.12.2011 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя. 26.05.2015 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі № 333/3100/15-ц задоволено заяву [PERSON] про усиновлення ним малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , вирішено внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини [PERSON] № 473 від 07.05.2009 року та записати [PERSON] , [INFO] батьком дитини, у зв`язку з усиновленням дитині присвоєно прізвище « [INFO] », по батькові « [INFO] ». В подальшому біологічний батько дитини [PERSON] - відповідач по справі - подав позовну заяву про скасування усиновлення та рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 04.12.2017 року його позов було задоволено, постановою Апеляційного суду Запорізької області від 30.05.2018 року вказане рішення залишено без змін. Як зазначила позивачка, нею подано касаційну скаргу на вищевказану постанову апеляційного суду та таким чином [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є однією та тією ж особою. Відповідно до довідки Шевченківського ВДВС ЗМУЮ від 06.07.2014 року № 2596817 відповідач має заборгованість за аліментами за період з 20.01.2012 року по червень 2018 року у сумі 21 141, 93 грн. Позивачкою проведено розрахунок пені за прострочення сплати аліментів за формулою: Х*0,01*Y=Z, де Х - заборгованість за місяць; 0,01 - 1 відсоток; Y - кількість днів прострочення. Відповідно до підрахунків позивачки відповідач має сплати за період з 20.01.2012 року по червень 2018 року пеню за прострочення сплати аліментів у сумі 206 861, 20 грн. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 196 СК України відповідно до якої розмір пені за прострочення сплати аліментів не може перевищувати 100 % заборгованості по аліментам, просить стягнути з відповідача на свою користь пеню у сумі 21 141, 93 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення(виклику) сторін. 28.09.2018 року відповідачем було подано відзив на позов, в якому останній зазначив, що вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону, а тому позов він визнає лише частково. Обставини викладені у позові він не заперечував, навів аналогічні, однак зазначив, що з розрахунком заборгованості по аліментам від 06.07.2018 року складеним державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, відповідно до якого заборгованість станом на 01.07.2018 року становить 21 141, 93 грн. за період з 20.01.2012 по червень 2018 року він не погоджується частково, та в серпні 2018 року звернувся до державного виконавця надавши йому для огляду оригінали квитанцій про сплату ним додатково аліментів, а саме: у червні 2013 року - 550 грн., у лютому 2014 року - 400 грн., у березні 2014 року - 300 грн., у березні 2015 року - 500 грн., у квітні 2015 року - 550 грн., у листопаді 2015 року - 550 грн., у грудні 2015 року - 450 грн., у лютому 2016 року - 400 грн., у квітні 2016 року - 450 грн., у травні 2016 року - 400 грн., у червні 2016 року - 450 грн., у квітні 2017 року - 1000 грн., у липні 2017 року - 400 грн., у серпні 2017 року - 400 грн., у листопаді 2017 року - 500 грн. (загалом - 7 300,00 грн.). Крім того надав квитанції про сплату грошових коштів у січні 2018 року - 500 грн. та у березні 2018 року - 600 грн., які позивачкою не були отримані та повернулись. Однак вказані перекази викликали сумнів у державного виконавця, а тому відповідач подав йому письмову заяву, в якій просив уточнити факт сплати ним аліментів на дитину через підприємства зв`язку «Укрпошта» за вказані ним періоди через ПАТ «Укрпошта». 23.10.2018 року представницею позивачки - адвокаткою Коломоєць І.В. на адресу суду направлено відповідь на відзив, в якому остання зазначає, що розрахунок заборгованості по аліментам державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області на суму 21 141, 93 грн. свідчить про наявний борг саме в межах зазначеної суми. Також відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату ним аліментів на суму, зазначену у відзиві на позов - 7 300, 00 грн., оскільки останній не посилався на конкретні квитанції, їх номери, дату та призначення платежу. Також альтернативного розрахунку заборгованості, щодо наведеного позивачкою, відповідачем не надано. Окрім того, зазначає, що про необґрунтованість заперечень відповідача також свідчить відсутність виконання ним обов`язку передбаченого ч. 4 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо повідомлення державного виконавця про часткове виконання ним рішення суду. Доказів на виконання зазначених вимог відповідач не надав. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2018 року постановлено проводити розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 25.10.2018 року відповідач направив на адресу суду заперечення, в яких виклав свої пояснення, аналогічні поясненням, наведеними ним у відзиві на позов, зокрема, знов зазначив, що частково не погоджується з розрахунком заборгованості на суму 21 141, 93 грн., оскільки він у період з червня 2013 року по листопад 2017 року додатково сплачував аліменти на загальну суму 7 300, 00 грн., а тому дійсна сума його заборгованості по аліментам за цей період становить 13 841, 93 грн. (21 141, 93 грн. - 7 300,00 грн.). 03.12.2018 року представницею позивачки було подано заяву про збільшення позовних в якій остання посилаючись на збільшення суми заборгованості по аліментам, яка станом на 23.11.208 року становить 30 062, 70 грн., просила стягнути з відповідача пеню у зазначеній сумі за прострочення сплати аліментів, про що надала суду новий розрахунок заборгованості по аліментам від 23.11.2018 року складений державним виконавцем. 14.01.2019 року відповідач надіслав заперечення в яких просив позовні вимоги задовольнити частково у сумі 2 841, 93 грн. Так посилався на висновки суду викладені в рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2018 року яким позов [PERSON] до нього про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] залишено без задоволення, а саме, що з дня набрання рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2015 року - 06.06.2015 року, відповідно до якого його дитина була усиновлена [PERSON] , він перестав мати особисті та майнові права та обов`язки між ним та його дитиною [PERSON] , та, навпаки такі права та обов`язки виникли у усиновлювача - [PERSON] , який юридично став батьком дитини, а тому він вважає, що з 06.06.2015 року він не повинен був сплачувати аліменти, а поновлення його особистих та майнових прав та обов`язків відносно дитини відбудеться після проведення реєстраційних записів про народження дитини в органах ДРАЦС за якими батьком дитини буде записаний саме він. З наведеного відповідач вважає, що з 6 червня 2015 року він не повинен сплачувати аліменти на малолітню дитину, відповідно і не повинен сплачувати заборгованість по аліментам, яка виникла із зазначеної дати по теперішній час. Відповідно до вищевказаного розрахунку заборгованості по аліментам на суму 30 062, 70 грн., вважає, що він має заборгованість по аліментам станом на травень 2015 року у сумі 7 241, 93 грн., а починаючи з червня 2015 року по листопад 2018 року ним сплачено аліментів на загальну суму 4400, 00 грн., а тому загальна сума його заборгованості зі сплати аліментів становить 2 841, 93 грн. (7241, 93 грн. - 4400, 00 грн.), і саме ця сума підлягає стягненню з нього як пеня за прострочення сплати аліментів. 12.03.2019 року відповідач знов подав заперечення в яких пояснив, що сума заборгованості по аліментам вирахована ним у попередніх запереченнях на суму 2 841, 93 грн. за період з 20.01.2012 року по 31.05.2015 року, яка є і сумою пені за прострочення ним аліментів, була ним сплачена позивачці поштовим переказом 12.02.2019 року, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 08.11.2019 року відповідачем подані чергові письмові заперечення на позовну заяву в яких він зазначив, що ним було надано новий розрахунок заборгованості ДВС від 09.07.2019 року, на підставі якого він надає розрахунок з врахуванням пені за період січень 2012 року по травень 2015 року, оскільки з травня 2015 року він вже не був за рішенням суду батьком дитини. За його розрахунками він повинен сплатити 5 108, 00 грн. в якості пені за прострочення сплати аліментів, яка вирахована ним таким чином: 16 400, 00 грн. (сума заборгованості по аліментам за період з січня 2012 року по травень 2015 року) - 9 450, 00 грн. (сума сплачених ним аліментів за період з січня 2012 року по травень 2015 року) + 2 908, 00 грн. (загальна сума пені до сплати за період січень 2012 року по травень 2015 року) = 5 108, 00 грн.(сума до сплати). Як вказує відповідач пеня ним розраховувалась згідно формулою наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 572/1762/15-ц наступним чином: січень 20123 р. - 400*1%*31день=124 грн.; лютий 2012 р. - 400*1%*29дней = 116 грн., 124+116……. інші місяці + загальна сума пені до сплати. У зв`язку з наведеним просить задовольнити позовні вимоги частково у сумі 5 108, 00 гр. 13.11.2019 року представниця позивачки подала до суду письмову відповідь на заперечення відповідача, в яких зазначила про незгоду з його розрахунком, оскільки він вирахований невірно, а також заяву про збільшення позовних вимог за змістом якої послалась на збільшення суми заборгованості по аліментам, що становить 38 879 грн. Також, з урахуванням збільшення вказаної суми навела розрахунок пені за період з січня 2012 року по 30.11.2019 року, що становить 421 085, 62 грн., а тому просить стягнути пеню у розмірі 38 879, 00 грн. за прострочення сплати аліментів. Також 25.02.2020 року подала клопотання за змістом якого просила суд стягнути з відповідача на користь позивачки понесені витрати на правову допомогу в сумі 15 500, 00 грн. У судовому засіданні представниця позивачки уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила стягнути з відповідача на користь позивачки пеню у розмірі 38 879, 00 грн. за прострочення сплати аліментів, а також понесені останньою судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 500, 00 грн. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, просили стягнути пеню у розмірі 5 108, 00 грн., зазначили, що визнають суму заборгованості по аліментам яка утворилась з 2012 року по травень 2015 року, тобто до усиновлення дитини відповідача [PERSON] . Після скасування усиновлення, хоча відповідач і був поновлений у батьківських правах та обов`язках, вважають нарахування заборгованості та, відповідно, і пені незаконним, оскільки юридично відповідач не був батьком дитини та його вини у виникненні заборгованості немає. Також відповідач зазначив, що періодично сплачував аліменти, однак позивачка їх навмисно не отримувала, щоб збільшити суму заборгованості і пені. Також вважає необґрунтованою заявлену представницею позивачки суму судових витрат у сумі 15 500, 00 грн., просив їх зменшити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2011 року шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.13). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] (т.1 а.с.15) позивачка уклала шлюб з громадянином [PERSON] та змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2012 року (т. 1 а.с.11-12) позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено та стягнуто з останнього аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] щомісяця у розмірі 400, 00 грн. починаючи з 20.01.2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС ЗМУЮ від 25.07.2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання за виконавчим листом про стягнення аліментів з [PERSON] виданого на підставі вищевказаного рішення суду (т. 1 а.с.14). Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2015 року (т. 1 а.с.17-18) заяву [PERSON] про усиновлення ним дитини [PERSON] , [INFO] задоволено, визнано [PERSON] усиновлювачем дитини [PERSON] , внесено зміни до актового запису про народження дитини, записано [PERSON] батьком дитини, дитині присвоєно прізвище « [INFO] », по батькові « [INFO] ». Рішення суду набрало законної сили 08.06.2015 року. На підставі вказаного рішення суду органом державної реєстрації актів цивільного стану видано 16.06.2015 року нове свідоцтво про народження дитини серії [NUMBER] (т. 1 а.с.16) з урахуванням зазначених змін. Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 30.05.2018 року (т. 1 а.с.19-20) встановлено, що рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 04.12.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання усиновлення недійним задоволено та визнано усиновлення дитини [PERSON] , яке було проведене на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2015 року, недійним. Зазначеною постановою апеляційну скаргу [PERSON] в особі представника [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 04.12.2017 року без змін. Постановою Верховного Суду від 17.10.2018 року касаційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 04.12.2017 та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 30.05.2018 року без змін (т. 1 а.с.64-71). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини залишено без задоволення з підстав того, що після скасування усиновлення відомості про прізвище, ім`я та по батькові дитини, відомості про батька дитини в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян не змінені, а тому існують невідповідність прізвища, ім`я та по батькові дитини - [PERSON] на утримання якої з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти за рішенням суду та дитини - [PERSON] , матір`ю якої є позивачка і батьком цієї дитини юридично не є [PERSON] (т.1 а.с.105-106). З матеріалів справи вбачається, що сторонами по справі неодноразово надавались розрахунки заборгованості за аліментами за різні періоди складені державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області (т.1 а.с.24-25, 88-90, 125-126, 160-161, 207-208, 217). Відповідно до останнього наданого такого розрахунку (т.1 а.с.217) відповідач має заборгованість за виконавчим документом № 812/0783/12 від 11.07.2012 року за період з січня 2012 року по вересень 2019 року, яка станом на 30.09.2019 року включно становить 37 856, 50 грн. Представницею позивачки було надано суду останній розрахунок пені на заборгованість за аліментами за виконавчим листом № 812/0783/12 від 11.07.2012 року за період з січня 2012 року по 30 листопада 2019 року (т.1 а.с.248-250), відповідно до якого сума заборгованості станом на 30.11.2019 року становить 38 879, 00 грн., пеня за прострочення сплати аліментів - 421 085, 62 грн. Сума пені розраховувалась нею за формулою, що наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року по справі № 572/762/15-ц: р=(А1*1%*Q1)+(А2*1%* Q2)+….(Аn*1%* Qn), де р - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; А1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; А2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q12- кількість днів прострочення сплати суми аліментів за другий місяць; Аn - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за останній місяць. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем в якому не проводилось стягнення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 статті 237 СК України передбаячено відновлення прав та обов`язків між дитиною і її батьками у разі визнання усиновлення недійсним. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Отже, відповідач, у якого є обов`язок сплачувати аліменти, несе відповідальність за невиконання цього обов`язку, в тому числі в виогляді неустойки. При цьому вина платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати презюмується та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Як визначено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 333/6020/16-ц від 03.04.2019 року (провадження № 14-616цс18): «Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього зобов`язання буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною, залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення». Судом було розраховано розмір пені (т.2 а.с.35-36) від сум несплачених аліментів відповідачем [PERSON] до дня ухвалення рішення, а саме до 02.03.2020 року на суму заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 37 856,50 грн., що утворилась у вересні місяці 2019 року що підтверджено належним і допустимим доказом, наданим позивачкою - розрахунком заборгованості складеним державним виконавцем. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, судом враховувались суми таких нарахувань та строк виконання цих зобов`язань, а саме кожне наступне нарахування, несплачене відповідачем, додається до загального розміру заборгованості зі сплати аліментів, наростаючим підсумком за кожен місяць. В подальшому на суму заборгованості, що включає суму несплаченого платежу, починаючи з першого числа місяця наступного за кожним несплаченим платежем, нараховується пеня у розмірі 1 відсотка за кожен день прострочення такого платежу за кожний наступний місяць. Як визначено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 333/6020/16-ц від 03.04.2019 року (провадження № 14-616цс18): «У разі якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 відсоток». Таким чином, у випадку сплати відповідачем [PERSON] сум на погашення заборгованості зі сплати аліментів, сума такої заборгованості зменшувалась на суму, сплачену відповідачем, і за кожний наступний період пеня у розмірі 1 відсотка за кожен день прострочення нараховувалась на суму сукупної заборгованості, що залишалась не погашена відповідачем і була простроченою. Суд частково погоджується з розрахунком заборгованості за аліментами, наведеним представницею позивачки, поданим до суду 13.11.2019 року (т.1 а.с.248-250) та вважає його вірним за період з 20.01.2012 року до 01.05.2015 року в якому сума заборгованості станом на 01.05.2015 становить 6 741, 93 грн. Разом з тим суд приймає до уваги заперечення відповідача, стосовно того, що в період з 08.06.2015 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2015 року, яким було усиновлено його дитину, та до 30.05.2018 року - дня винесення постанови апеляційним судом про визнання усиновлення недійсним, що підтверджені належними і допустимими доказами - судовими рішеннями, він юридично не був батьком дитини, а, відтак, прострочення сплати аліментів за вказаний період відбулось за відсутності вини відповідача, що виключає і його відповідальність за прострочення сплати аліментів в вигляді неустойки (пені) за цей період. Суд вважає, що за вищевказаний період пеня за прострочення сплати відповідачем аліментів не може бути нарахована, оскільки вина відповідача у несплаті аліментів на утримання його дитини відсутня, натомість, пеня на суму заборгованості, яка утворилась до цього періоду, тобто до 08.06.2015 року нараховується на законних підставах. Після закінчення зазначеного періоду і визнання усиновлення недійсним, тобто, починаючи з 01.06.2018 року, оскільки батьківські права та обов`язки відповідача відновлені з моменту незаконного усиновлення, він юридично вважається батьком дитини і весь період незаконного усиновлення, а, відтак, за період з 08.06.2015 року по 30.05.2018 року він зобов`язаний сплатити аліменти, загальна несплачена ним за цей період сума яких склала 19 939, 57 грн. Суд важає, що, починаючи з місяця, наступного за днем відновлення батьківських прав та обов`язків відповідача, він несе відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки, яка поновлюється, а тому на вказану суму 19 939, 57 грн., починаючи з часу відновлення відповідальності відповідача за прострочення сплати аліментів з 01.06.2018 року, суд вважає поновлення нарахування пені законним. У зв`язку з наведеним неврахування судом суми заборгованості за аліментами 19 939, 57 грн.при нарахуванні неустойки за період з 08.06.2015 року по 30.05.2008 року впливає лише на остаточний розрахунок суми пені, а не на загальну суму заборгованості за аліментами, яка є незмінною та відповідає 37 856, 50 грн. - сумі, яка нарахована державним виконавцем. Суму заборгованості за аліментами у розмірі 1022 грн. 50 коп. за період з 01.10.2019 року по 30.11.2019 року - різниця між заявленою позивачкою остаточною сумою 38 879 грн., яка наведена у розрахунку представниці позивачки, і сумою 37 856, 5 грн., підтвердженою розрахунком заборгованості державного виконавця, суд не бере до уваги, оскільки вона не підтверджена належними та допустимими доказами. Ця обставина не впливає на право позивачки в подальшому звернутися до суду з вимогою про стягнення пені на зазначену суму. Отже, відповідно до проведеного судом розрахунку загальний розмір неустойки за період з 20.01.2012 року по 30.09.2019 року на заборгованість за аліментами в сумі 37 856,5 грн. складає 305 329, 10 грн. Враховуючи, що сума пені за порушення відповідачем аліментних зобов`язань становить 305 329, 10 грн., тобто перевищує 100% заборгованості за аліментами, тому суд приходить до висновку про стягнення пені в межах наявної заборгованості, а саме у сумі 37 856, 50 грн. До посилань відповідача про те, що він не повинен був сплачувати аліменти за період, коли його дитина була усиновлена [PERSON] , суд ставиться критично, оскільки така позиція не віповідає визначеним ст. 237 СК України правовим наслідкам визнання усиновлення недійсним. У відповідності до дослідженим судом доказів, усиновлення дитини було визнане недійсним, а не скасоване, відтак, усиновлення вважається недійсним з моменту його здійснення. Саме з цього моменту, суд вважає, що відновлюються права та обов`язки між дитиною і її батьком, що врегульовано ч. 2 ст. 237 СК України, а відтак, вважати, що батько дитини в період недійсного усиновлення звільнений від батьківських обов`язків утримувати свою дитину, суд не вбачає правових підстав. Доводи останнього про те, що державним виконавцем при проведенні розрахунку заборгованості не враховані суми які він сплачував у зв`язку зі спливом часу, не приймаються судом до уваги, оскільки відповідач не довів цю обставину належними та допустимими доказами. надані суду квитанції не містять належних реквизитів, є такими, що не можуть бути прочитані. Твердження відповідача про те, що він сплачував аліменти, але позивачка відмовлялась їх отримувати та неврахування їх державним виконавцем не є обставиною, що враховується судом, оскільки це не є поважною причиною прострочення сплати ним аліментів. Суд зауважує, що він мав можливість і в інший визначений законом спосіб вказані платежі здійснити в межах відкритого виконавчого провадження. Представницею позивачки заявлено клопотання про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 500, 00 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, зокрема витрат на профеесійну правничу допомогу, суд виходить з такого. Відповідно до ч.ч. 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Адвокатка Коломоєць І.В. представляє інтереси [PERSON] на підставі договору про надання правової допомоги від 23.10.2018 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001085 від 28.08.2015 року, ордеру на надання правової допомоги серія ЗП № 097005, копії містяться в матеріалах справи (т. 1, а.с. 55, 56). У відповідності до умов вищевказаного договору оплата послуг адвокатки визначається угодою сторін. На підтвердження понесених позивачкою судових витрат її представницею надано суду розрахунок вартості послуг адвокатки з надання правової допомоги та акт виконаних робіт від 18.02.2020 року з яких вбачається, що позивачці було надано та вона прийняла правову допомогу на загальну суму 15 500, 00 грн. Окрім того, представниця позивачки надала суду квитанції до прибуткового касового ордеру на загальну суму 15 500, 00 грн. Виходячи з наданих адвокаткою Коломоєць І.В. доказів на підтвердження понесених позивачкою витрат на правову допомогу, враховуючи витрачений час представниці на надання юридичних послуг та правової допомоги по зазначеній справі, враховуючи процесуальну поведінку відповідача під час розгляду даної справи, внаслідок якої неодноразово відкладались судові засідання, для надання йому можливості підготовки до судового розгляду, що призвело до затягування розгляду справи, внаслідок чого вимушеності адвокатки щоразу проводити і надавати суду змінений розрахунок сум пені, суд приходить до висновку, що заявлена сума судових витрат є обґрунтованою, співмірною складності справи та витраченому часу, пропорційною до предмету спору, отже, підлягає задоволенню в повному обсязі. Заперечення відповідача та його представника щодо безпідставного завищення цін на надання правової допомоги адвокаткою, а, відповідно, і суми витрат суд вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються на його власних припущеннях, отже, не вбачає підстав для зменшення судових витрат по справі. А тому, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 15 500, 00 грн. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачка звертаючись у 2018 році до суду з даним позовом мала сплатити за його подання судовий збір у сумі 704, 80 грн., однак вона була звільнена від його сплати на підставі Закону України «Про судовий збір», відтак з відповідача підлягає стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог судовий збір у розмірі 686 грн. 26 коп. грн. на користь держави.

Outcome: partial