Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою в якій, з врахуванням уточнень від 29.08.2016р., просить поділити спільне майно колишнього подружжя, набуте ним та [PERSON] за час шлюбу та є об»єктом спільної сумісної власності, а саме: садовий будинок з допоміжними прибудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,0739 га, та визнати за ним право власності на 1/2 частку даної нерухомості, також на 1/2 частку зазначеної земельної ділянки, розміром 0,0739 га. Свої вимоги мотивує тим, що він з відповідачем перебував у шлюбі з 17.12.1991р. по 11.01.2012р. У період шлюбу вони за спільні кошти побудували садовий будинок з допоміжними прибудовами, розташований за вищевказаною адресою, крім того, багато роботи в ньому він зробив власноручно. Даний будинок був зареєстрований на ім'я [PERSON], оскільки земельна ділянка, на якій він розташований, за правовстановлюючими документами належить також їй. Також зазначає, що і після розірвання шлюбу з відповідачем, вони продовжували разом користуватись даною нерухомістю, але нещодавно, через оголошення в мережі Інтернет, позивач дізнався про те, що [PERSON] має намір відчужити спільно побудований будинок. У добровільному порядку відповідач відмовляється поділити спільне майно, яке є об»єктом їх спільної сумісної власності, тому він просить задовольнити позов. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, з врахуванням їх уточнень, підтвердив та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову. Також надала заяву, в якій просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки позивач заявив вимоги про поділ майна після спливу трирічного строку, мотивуючи тим, що шлюб між ними був розірваний 11.01.2012р., таким чином вважає, що термін пред'явлення таких вимог закінчився 21.01.2015р. (враховуючи положення ч. 2 ст. 114 СК України). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 17.12.1991р. був укладений шлюб, який на підставі рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 11.01.2012р., був розірваний. Дане рішення суду 23.01.2012р. набрало законної сили. Як пояснили в судовому засіданні сторони та обидва не заперечували, що ними у період шлюбу були набуті: квартира, яка належить обом на праві спільної часткової власності, гараж, який зареєстрований за [PERSON], та садовий будинок з допоміжними прибудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] про що також вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо суб»єкта №63016721 від 07.07.2016р. Як визначається у ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Тому питання стосовно гаража та квартири в судовому засіданні не ставиться та не вирішується, суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого Теплодарським МБТІ та РОН станом на 19.03.2007р., на садовий будинок загальною площею 44,2кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] власником даної споруди є [PERSON], про що також свідчать: свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.11.2007р., видане Виконавчим комітетом Теплодарської міської ради Одеської області, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17114664 від 19.12.2007р., та Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо суб»єкта №63016721 від 07.07.2016р. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 09.07.2009р. відділом Держкомзему у м. Теплодар Одеської області, [PERSON] належить на праві власності і земельна ділянка площею 0,0739 га для ведення садівництва, розташована за адресою: [ADDRESS] Згідно довідки КП «Теплодарське МБТІ та РОН» від 08.06.2016р. ринкова вартість садового будинку на даний час в СТ «Радуга» м. Теплодар Одеської області, складає в середньому 240000 грн. З посвідчення серії [NUMBER] від 2004р., виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Теплодарського міськвиконкому, вбачається те, що [PERSON] є інвалідом другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Як вбачається з ухвали Теплодарського міського суду Одеської області від 23.01.2014р., позов [PERSON] до [PERSON], про поділ спільного майна, за його заявою, був залишений без розгляду. Ухвала набрала законної сили. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст.ст. 256, 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. У відповідності до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). На підставі наведеного, суд не може прийняти до уваги заяву [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності по заявленим вимогам [PERSON] про поділ майна, оскільки останній звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права у межах трирічного строку, який суд відраховує з моменту винесення ухвали Теплодарського міського суду Одеської області від 23.01.2014р., згідно якої, позов [PERSON] до [PERSON], про поділ спільного майна, був залишений без розгляду, оскільки сторони не надали до суду інших належних та допустимих доказів, з яких би вбачалося про інший період (день) коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Останній позов до суду поданий [PERSON] 23.06.2016р. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За частиною 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до частини 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У ч. 1 ст. 81 ЗК України зазначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Також ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За частинами 2 та 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. На підставі наведеного суд вважає можливим задовольнити частково позов [PERSON] та поділити спільне майно, набуте за час його шлюбу з [PERSON], яке є об»єктом спільної сумісної власності, а саме: садовий будинок загальною площею 44,2кв.м з допоміжними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 0,0739 га, та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку даного садового будинку загальною площею 44,2кв.м з допоміжними прибудовами, оскільки вимоги позивача в цій частині вважає законними та обґрунтованими, судом встановлено, що зазначене майно набуте колишнім подружжям за час їхнього шлюбу. В іншій частині позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку земельної ділянки, розміром 0,0739 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] суд відмовляє позивачу в задоволенні за безпідставністю, оскільки, як вбачається з копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 09.07.2009р. відділом Держкомзему у м. Теплодар Одеської області, наявного в матеріалах справи, вказане майно є особистою приватною власністю [PERSON], дана земельна ділянка, набута останньою за час шлюбу з [PERSON] внаслідок приватизації у 2009р., отже не є спільною сумісною власністю подружжя.

Outcome: partial