Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дітей. Свої вимоги мотивувала тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 05.06.2004 року. Мають спільних дітей 2008 року народження та 2005 року народження. З січня 2021 року сімейні стосунки припинені. Оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливі, просить суд розірвати шлюб з відповідачем. Крім того, просить визначити місце проживання їх спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] . В судовому засіданні позивач просила позов задовольнити та додатково пояснила, що, за характером роботи, змушена виїхати за межі м.Краматорська, тому просить суд, також, визначити місце проживання їх з відповідачем дітей - разом із батьком. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову не заперечував. В судове засідання представник Органу опіки та піклування Краматорської міської ради не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, надала висновок органу опіки та піклування від 06.07.2021 року, відповідно до якого, враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , [INFO] , його вікові особливості, вважає доцільним визначити місце проживання дитини в родині батька - [PERSON] , [INFO] . Суд, вислухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб засновується на добровільній згоді жінки та чоловіка. Примусовість жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.51 СК України, дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Відповідно до ч.3 ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. За змістом ч.2 ст.104, 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11, охорона сім`ї державною полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Проаналізувавши надані докази, суд встановив, що сторони з 05.06.2004 року одружені. Мають на утриманні спільних синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, беручи до уваги заходи, вжиті судом для примирення сторін, вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження їхнього шлюбу суперечило б їхнім інтересам, інтересам їх дітей, у зв`язку із чим позовні вимоги слід задовольнити. В частині позовних вимог про визначення місця мешкання дітей суд зазначає наступне. В судовому засіданні встановлено, що неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , після припинення між їх батьками сімейних відносин, залишилися проживати в родині батька. Останній має власне житло та стабільний заробіток. Згідно висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 06.07.2021 року № 01-49/3465, орган опіки вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , в родині батька - [PERSON] , [INFO] . При вирішенні вказаного питання суд виходить з наступного. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст.29 ч.3 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. В ч. 1 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст.141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. В ст.150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так у вказаній статті зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з метою саме забезпечення інтересів дитини, враховуючи стать та вік дитини, її фізичний та психологічний стан, необхідно визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] з батьком. В частині вимог позову щодо визначення місця мешкання [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки згідно ч.2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла 14-ти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial