Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та в остаточній редакції просив: -в рахунок задоволення вимог [PERSON] до відповідачів за договором позики від 02.07.2010 року за реєстровим № 1433 в редакції Додаткового договору № 1 за реєстровим № 7 на загальну суму 392\~673 грн. 24 коп., яка складається з неповернутої частини боргу в сумі, еквівалентній 14\~200 доларам США, процентів за користування коштами у сумі, еквівалентній 1\~819 доларам США, трьох процентів річних в сумі, еквівалентній 429 доларам США, які разом складають суму в розмірі 259\~346 грн. 17 коп., неустойки за прострочення виконання зобовязання в розмірі 129\~673 грн. 07 коп. та судового збору в розмірі по 1\~827 грн. 00 коп. з кожного відповідача, згідно рішення Харківського районного суду Харківської області від 22.01.2015 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 02.07.2015 року, звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] із застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки субєкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною сторонами в п. 5 іпотечного договору ціною на рівні 240\~000 гривень, -надати позивачу право особисто та через представників предявляти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, одержувати і подавати необхідні довідки (в тому числі про сімейний стан іпотекодавця, належність йому майна на праві власності, про кількість продажів, визначення нормативної вартості), будь-які витяги з усіх державних реєстрів прав власності, інших речових прав на нерухоме майно та обтяжень обєктів нерухомого майна, звіти про оцінку майна (в тому числі висновки експертів) та будь-які інші документи в Державній реєстраційній службі України, Державній міграційній службі України та інших державних органах, установах, підприємствах, організаціях усіх форм власності, в державних нотаріальних конторах, у приватних нотаріусів та в архівних установах (в тому числі з вимогами про відкриття нового розділу стосовно предмета іпотеки в реєстрі прав власності на нерухоме майно) та вчиняти всі інші необхідні дії, повязані з продажем предмета іпотеки, -виселити відповідачів з іпотечного майна, -з метою збереження предмета іпотеки до моменту його реалізації, передати його в управління позивача з наданням права обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу, зміни замків, а також укладення договорів оренди з правом отримання орендної плати, -покласти на відповідачів понесені позивачем документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02.07.2010 він позичив відповідачам 7750 доларів США строком до 17.02.2013 року, про що між ними був укладений нотаріально посвідчений договір позики. 05.01.2011 позивач додатково позичив відповідачам 5\~000 доларів США і розстрочив їм повернення цього боргу до 17.10.2013, про що між ними був укладений нотаріально посвідчений додатковий договір № 1. Відповідачі неодноразово порушували терміни виконання своїх зобовязань. Крім того, відповідачі неодноразово зверталися до позивача через його представників з проханням додатково позичити їм ще коштів, у звязку з чим 22.04.2013 між ними був складений акт визначення і узгодження суми боргу за договором позики, яким була зафіксована сума заборгованості відповідачів перед позивачем станом на 22.04.2013 в сумі 11\~000 доларів США та узгоджено остаточний термін повернення відповідачами цього боргу не пізніше 17.10.2013. Проте, відповідачі лише частково сплатили позивачеві свій борг, а саме 500 доларів США 30.07.2013, 400 доларів США 31.08.2013 та 400 доларів США 31.10.2013, після чого жодних дій з повернення позичених коштів не вчиняли. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 22.01.2015, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.07.2015, за договором позики від 02.07.2010 року в редакції відповідно до додаткового договору № 1 від 05.01.2011, з відповідачів на користь позивача стягнуто 392\~673, 24 гривень. З метою забезпечення виконання відповідачами їхніх зобовязань перед позивачем за договором позики, 02.07.2010 між ними був укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким відповідач [PERSON] передала позивачеві в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Оскільки відповідачі не повертають позивачеві борг у розмірі, визначеному судовим рішенням, позивач просить в рахунок цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, позивач, виконавши вимоги ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», узгоджені з ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, неодноразово направляв відповідачам вимоги про добровільне звільнення предмета іпотеки, а тому одночасно із зверненням стягнення на квартиру просить виселити з неї відповідачів і передати квартиру йому в управління. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, пояснила про обставини, викладені вище. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не погодився з сумою боргу за договором позики, зазначив, що під час ухвалення рішення Харківським районним судом Харківської області від 22.01.2015 про стягнення з них на користь [PERSON] суми боргу за договором позики, судом були враховані не всі суми, які були повернуті позивачу на виконання зобовязань за цим договором позики, на підтвердження чого надав відповідні розписки. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася своєчасно і належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 січня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, з [PERSON], [PERSON] солідарно стягнуто на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 259346 (двісті пятдесят девять тисяч триста сорок шість) гривень 17 копійок та суму неустойки за прострочення виконання зобовязання у розмірі 129673 (сто двадцять девять тисяч шістсот сімдесят три) гривень 07 копійок. В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] відмовлено. З [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму судового збору у розмірі по 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім ) гривень з кожного. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2015 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 січня 2015 року залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі змісту зазначених рішень, судом було встановлено, що 02 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 1433, відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідачам валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 7750 долари США, а відповідачі зобовязалися солідарно повернути валютні цінності у тому ж розмірі не пізніше 17 лютого 2013 року частинами по 250,00 долари США не пізніше 17 числа кожного місяця. За прострочення виконання своїх зобовязань відповідачі зобовязалися сплатити на користь позивача штраф (пеню) в розмірі 1000 гривень за кожен день прострочення, починаючи з шостого дня прострочення. 05 січня 2011 року між позивачем та відповідачами укладено додатковий договір № 1 до договору позики від 02 липня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 7, відповідно до умов якого відповідачі додатково позичили у позивача 5000 доларів США, зобовязалися солідарно повернути валютні цінності у тому ж розмірі не пізніше 17 жовтня 2013 року частинами: 1500,00 долари США не пізніше 17 січня 2011 року; по 400,00 долари США не пізніше 17 числа кожного місяця в період з 17 лютого 2011 року до 17 лютого 2013 року; по 150 долари США не пізніше 17 числа кожного місяця в період з 17 березня 2013 року до 17 вересня 2013 року та здійснити остаточне повернення в сумі 200,00 долари США не пізніше 17 жовтня 2013 року.22 квітня 2013 року між позивачем та відповідачами укладено акт визначення та узгодження суми боргу за договором позики, відповідно до якого борг [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] за договором позики, укладеним між ними 02 липня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 1433 та за Додатковим договором № 1 до нього, укладеним 05 січня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстр № 7 станом на момент складання акту, 22 квітня 2013 року становить 15500 долари США; узгоджено та визначено остаточний термін виконання зобовязань за договором позики в строк до 17 жовтня 2013 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов'язань, у тому числі виконання зобов'язання, проведеного належним чином. З аналізу норм зазначеної глави 50 ЦК України вбачається, що рішення суду про стягнення заборгованості в зв'язку з невиконанням зобов'язання не припиняє виконання зобов'язання, будь-які інші підстави припинення зобов'язання договором позики сторонами не встановлені, а тому правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору позики від 02 липня 2010 року та Додаткового договору №1 від 05 січня 2011 року продовжуються. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10; постанова Верховного Суду України від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11; постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11; постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11; постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11). В ході судового розгляду суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання відповідачами рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 січня 2015 року, не встановлено наявність у відповідачів будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики в порядку виконання цього рішення. При цьому, враховуючи наявність зазначеного рішення, а також ту обставину, що воно набрало законної сили, виходячи з положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що під час його постановлення судом не були враховані деякі суми, які останній повернув на виконання своїх зобовязань за вищевказаним договором позики позивачу. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять його умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 02 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] в забезпечення виконання відповідачами своїх зобовязань за договором позики від 02 липня 2010 року був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1435, відповідно до умов якого [PERSON] передала позивачу в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 21 серпня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №2938, який було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 21 серпня 2006 року номер витягу 2791326, номер правочину 1519710, у Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 03 жовтня 2006 року номер витягу12031907, реєстраційний номер 15602650, номер запису 3156/7 в книзі 24. Сторони домовилися, що вартість предмета іпотеки складає 240000 гривень. Згідно ст. 1, ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 12 зазначеного Закону, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержавтель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, вирішуючи спори про звернення стягнення на предмет іпотеки, принциповим є встановлення факту невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання. Відповідно до правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №73цс13 від 04 вересня 2013 року, згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Як вже зазначалося вище, існує рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 січня 2015 року про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 259346 (двісті пятдесят девять тисяч триста сорок шість) гривень 17 копійок та суми неустойки за прострочення виконання зобовязання у розмірі 129673 (сто двадцять девять тисяч шістсот сімдесят три) гривень 07 копійок, а також суми судового збору у розмірі по 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім ) гривень з кожного. В матеріалах справи відсутні відомості щодо виконання відповідачами зазначеного рішення суду. Таким чином зазначена сума у загальному розмірі 392673,24 гривень залишається неповернутою. Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого запису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК). Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 240000 гривень, в той час як загальна сума заборгованості за вищевказаним договором позики з урахуванням постановленого рішення складає 392673,24 гривень. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Аналогічне правове положення міститься у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Право Іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлене Конституцією України та ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». Згідно ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» встановлено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі покупцеві за ціною, яка встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» передбачає такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права продажу Предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням іпотекодержателю всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. З огляду на те, що відповідач зобов'язання щодо своєчасного погашення суми за договором позики не виконує, розмір загальної суми заборгованості за договором позики значно перевищує суму іпотеки, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу [PERSON] з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі покупцеві на умовах та в порядку, визначеними ст. 38 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням тих обставин, що для продажу вищевказаного майна необхідні правовстановлюючі документи на неї, суд задовольняє позовні вимоги в частині надання позивачу права на отримання таких документів в будь-яких органах та установах незалежно від форм власності, а також відповідних витягів та інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири та її реалізації в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Разом з тим, виходячи з положень, які містяться у ст. 39 Закону україни «Про іпотеку» та п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» в обовязковому порядку у рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки вказується зокрема початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як розяснив Верховний Суд України в правовій позиції, викладеній в постанові Верхового Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1561цс15, положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Виходячи з аналізу змісту ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки може бути встановленю як за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, так і на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Судом встановлено, що за взаємною згодою сторони оцінили спірне майно в сумі 240000 гривень, про що зазначено у п. 5 договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 02 липня 2010 року, проти встановлення такої ціни продажу предмета іпотеки сторони у судовому засіданні не заперечували, у звязку з чим суд визначає початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 240000 гривень. Щодо вимог позивача про виселення відповідачів з іпотечного майна суд заначає наступне. Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Разом з тим, у\~статті 41 Конституції України\~передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. \~\~\~\~\~ Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. \~\~\~\~Стаття 47 Конституції України\~передбачає право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частина 3\~ст. 109 ЖК\~Української PCP регулює порядок виселення громадян при досудовому зверненні стягнення на предмет іпотеки, житловий будинок чи житлове приміщення. Відповідно до 2 ч.\~ст. 109 ЖК\~Української PCP громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2\~ст.109 ЖК\~Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, яке не було придбане за рахунок позики. Згідно положень, викладених у правовій позиції постанови Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі 6-1484цс15, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 та від 01 липня 2015 року у справі №6-875 цс15. Як вбачається зі змісту договору про задоволення вимог іпотекодержателем, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1435 від 02 липня 2010 року, іпотечне майно квартира [ADDRESS] не було придбане [PERSON] за рахунок позики грошових коштів, повернення яких забезпечене іпотекою зазначеної квартири, в судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що іншого постійного житлового приміщення у відповідачів немає і зазначена квартира є єдиним їхнім житлом, позивачем в ході судового розгляду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували пояснення відповідача щодо відсутності іншого житла, крім того позивач, ставлячи однією з позовних вимог виселення відповідачів з іпотечного майна, іншого постійного житла, яке б могло надатися відповідачам після їх виселення не зазначає. Враховуючи викладене, з метою дотримання розумного і справедливого балансу інтересів сторін, спрямованого на захист конституційного права кожного на житло, суд не знаходить підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду України та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині виселення відповідачів з іпотечного майна. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині виселення відповідачів з іпотечного майна, не можуть бути задоволені також вимоги про передачу цього майна в управління позивача з наданням права обладнання предмета іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу, зміни замків, а також укладення договорів оренди з правом отримання орендної плати з метою збереження предмета іпотеки до моменту його реалізації, оскільки задоволення таких вимог вплине на реалізацію відповідачів свого права на проживання. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України: суд стягує з відповідачів документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial