Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення кола відповідачів (а.с.180-181) просив стягнути на його користь на відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури з Державного Казначейства України 1 000 000 грн. та зобов'язати ДКС України списати у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України кошти в розмірі 1 000 000 грн. на виплату в якості компенсації завданої моральної шкоди. Позивач у судовому засіданні позов і оголошені його представником у судовому засіданні свої письмові пояснення, аналогічні викладеному у позові, підтримав (т.1 а.с.220-225, т.2 а.с.20-25). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги та оголошені нею письмові пояснення позивача підтримала. Представник відповідача - ДКСУ у судове засідання не з'явився, про причину неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав Представник відповідача - МФУ у судове засідання не з'явився, у письмових запереченнях просив у задоволенні позові відмовити у повному обсязі, справу розглядати за його відсутності (т.1 а.с.71-73). Представники відповідача - прокуратури Луганської області, позов не визнали, суду надали усні та письмові пояснення, згідно з якими вважали, що розмір моральної шкоди позивачем не доведений, свідки є його родичами, психологічна експертиза проведена з урахуванням обставин, які не мали місце, зокрема, негативні повідомлення у пресі, тортури тощо, бо цього не було. З розрахунку розміру прожиткового мінімуму 1600 грн. за місяць, який використовується замість розміру мінімальної заробітної плати, позивачу максимум повинно бути виплачено 40 тис. грн. (т.1 а.с.210-217). Представник відповідача - ГУНП у Луганській області, та одночасно 3-ї особи - МВС України, позов не визнав, усно та письмово в судовому засіданні пояснив, що ГУНП не є правонаступником УМВС в Луганській області, слідчий якого проводив досудове розслідування, тому є неналежним відповідачем у справі. Лисичанський ВП ГУНП в Луганській області не є юридичною особою, а тому не може бути відповідачем у справі (т.1 а.с.76-77, 79-80). Представник 3-ї особи - Генеральної прокуратури України, позов усно та письмово не визнав, підтримав позицію представників прокуратури Луганської області (т.1 а.с.2-03-208). Представники відповідачів Лисичанської місцевої прокуратури та Лисичанського ВП ГУНП в Луганській області у судове засідання не з'явилися. Представником позивача заявлялися клопотання про залучення ГУНП в Луганській області, Лисичанського ВП ГУНП в Луганській області, прокуратури Луганської області та Лисичанської місцевої прокуратури у якості відповідачів; призначення судово-психологічної експертизи; дослідження в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження відносно позивача. Представниками прокуратури Луганської області та Генеральної прокуратури заявлялися клопотання про проведення судового засідання з участю позивача у режимі відео конференції. Провадження у справі зупинялося на час проведення судово-психологічної експертизи з 19 грудня 2016 р. по 19 липня 2017 р. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін та третіх осіб, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що 09.01.2013 р. старшим слідчим СВ Лисичанського МВ ГУМВС України в Луганській області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження № 12013030240000067 від 09.01.2013 р. з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 190 КК України за заявою [PERSON] з фабулою наступного змісту: «11.05.2010 р. приблизно о 14 годині невстановлена особа, знаходячись за адресою: [ADDRESS], зловживаючи довірою [PERSON], під приводом займу коштів шляхом обману заволоділа належними йому грошима в сумі 36000 доларів США, чим заподіяла йому матеріальний збиток у великому розмірі.» (т.1 а.с.11). 05 лютого 2014 р. слідчий постановою про зміну кваліфікації кримінального правопорушення змінив кваліфікацію з ч.3 ст. 190 КК України на ч. 4 ст. 190 КК України (т.1 а.с.12). 05 лютого 2014 року позивач був повідомлений про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та допитаний в якості підозрюваного (т.1 а.с.13). Слідчий суддя Лисичанського міського суду ухвалою від 11.02.2014 р. задовольнив клопотання слідчого, погодженого з прокурором прокуратури м. Лисичанська, та застосував до позивача запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 11 лютого 2014 р. до 12 квітня 2014 р. Включно (т.2 а.с.17-19). Ухвалою від 18 лютого 2014 р. апеляційний суд Луганської обл. скасував ухвалу слідчого судді Лисичанського міського суду Луганської області від 11 лютого 2014 р. про обрання позивачу в якості запобіжного заходу - тримання під вартою, та постановив нову ухвалу, якою обрав йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягав у забороні покидати місце реєстрації проживання з 20-00 год вечора до 06-00 год. ранку з 18.02.2014 р. по 19.04.2014 р. (т.1 а.с.20-22). В подальшому ухвалою слідчого судді Лисичанського міського суду від 10.04.2014 р. було задоволено клопотання старшого слідчого СВ Лисичанського МВ УМВС в Луганській області, і позивачу подовжено строк тримання під домашнім арештом з 18 квітня 2014 р. до 05 травня 2014 р., включно (т.1 а.с.23-25). Надалі запобіжний захід позивачу не обирався. Прокурор м. Лисичанська своєю постановою про подовження строку досудового розслідування від 01 квітня 2014 р. подовжив строк досудового розслідування по кримінальному провадженню №12013030240000067 до трьох місяців, тобто до 05 травня 2014 р. (т.1 а.с.14-16). 29.04.2014 р. старшим слідчим СВ Лисичанського МВ ГУМВС України в Луганській області було складено обвинувальний акт, відповідно до якого позивач підозрювався у скоєнні особливо тяжкого злочину - умисних протиправних дій, які виражалися в заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство) потерпілого [PERSON] в розмірі 36 000 доларів США, що є особливо великим розміром, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. Даний обвинувальний акт було затверджено старшим прокурором прокуратури м. Лисичанска (т.1 а.с.26). Вироком Лисичанського міського суду від 28 березня 2016 р. позивача було виправдано у зв'язку із недоведеністю події злочину. (т.1 а.с.260-263). 18 липня 2016 р. ухвалою апеляційного суду Луганської обл. апеляційні скарги з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні Лисичанської місцевої прокуратури та адвоката в інтересах потерпілого залишені без задоволення, а вирок Лисичанського міського суду від 28 березня 2016 р., яким позивача, виправдано у зв'язку з недоведеністю події злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, було залишено без змін (т.1 а.с.31-38). Позивач незаконно перебував під слідством та судом з 05 лютого 2014 р. (часу оголошення позивачу підозри) до 18 липня 2016 р. (часу винесення ухвали судом апеляційної інстанції і набрання виправдувальним вироком законної сили), тобто на протязі 29-ти повних місяців. За цей час позивач незаконно знаходився під вартою з 11 по 18 лютого 2014 р., а з 18 лютого 2014 р. до 05 травня 2014 р. під домашнім арештом. Частково задовольняючи позов, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.31 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з'ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо. Ст.1167 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України встановлюють, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Статтею 23 ч.1, ч.2 п.2, ч.3 ЦК Україїни визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст.1176 ч.1, 2, 7 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. На підставі ст.1 ч.1 п.п.1, ч.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно ст.2 п.1 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, у виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Пунктом 5 ст.3, ч.1 ст.4 Закону передбачено, що у наведених в ст.1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода за рахунок коштів державного бюджету. Частини 5 і 6 ст.4 Закону встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. На підставі ст.13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Абзацом 2 п.3 Прикінцевих і Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. встановлено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Суд вважає, що оскільки кримінальне провадження було внесено до ЄРДР відносно невідомої особи, а підозра позивачу була оголошена 05 лютого 2014 р., саме з цієї дати повинен рахуватися строк перебування позивача під слідством та судом. Відповідно, оскільки виправдувальний вирок Лисичанського міського суду відносно позивача був залишений без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 18 липня 2016 р., і з цього дня набрав законної сили, кінцевою датою перебування позивача під слідством та судом слід вважати 18 липня 2016 р. Та обставина, що прокурором на зазначені вирок та ухвалу була подана касаційна скарга, не впливає на висновки суду, бо таке оскарження не обмежувало жодних прав позивача, а сам статус позивача, як виправданої особи, набрав чинності. Враховуючи наведені положення законодавства мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди позивачу складає 29 місяців х 1600 грн. = 46 400 грн.. Однак, визначаючи остаточний розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує його перебування під вартою у період з 11 по 18 лютого 2014 р., під домашнім арештом з 18 лютого по 05 травня 2014 р. та інші негативні наслідки унаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Ці наслідки виявилися у моральних стражданнях позивача, який обвинувачувався у скоєнні злочину, що відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких, і за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5-ти до 12-ти років, і який він не скоював. Також мати позивача у період його перебування під слідством та судом страждала на тяжку хворобу - рак (т.2 а.с.7-9, 15-16, 19), а дружина була вагітна (т.1 а.с.88) і народила (т.1 а.с.87), що додатково негативно впливало на позивача, який був вимушений переживати за те, що його хвора мати та спочатку вагітна, а потім дружина з немовлям можуть залишитися без його підтримки внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, слідства та суду. Як пояснив сам позивач, свідки [PERSON], [PERSON] у зв'язку із притягненням позивача до кримінальної відповідальності змінилося ставлення до нього знайомих, сусідів, що також негативно позначилося на моральному стані позивача. Разом з цим суд критично ставиться до пояснень і показань вказаних осіб щодо зміни відношення до нього друзів позивача, оскільки у такому випадку такі особи у загальноприйнятому розумінні цього поняття не були друзями позивача, бо справжні друзі, враховуючи низький рівень довіри до правоохоронних органів у 2014-му році, про що свідчить загальновідомий факт проведення люстрації, нізащо не повірили б у винуватість позивача. Суд частково приймає у якості доказу позовних вимог і висновки судово-психологічної експертизи №17-134 від 22 травня 2017 р. (т.1 а.с.165-173), оскільки такий застосований експертом приватний критерій як порушення нормальних життєвих зв'язків, базувався на поясненнях самого позивача, показаннях свідків, однак у свою чергу ці пояснення та показання не в повній мірі підтвердилися в судовому засіданні. Так, відповідно до довідки голови комісії з проведення реорганізації ДПІ в м. Лисичанську Філімонової І.А. про валовий дохід [PERSON]. той складав за 2009 рік - 245000 грн., за 2010 рік - 300000 грн., за 2011 рік - 65000 грн. та був відсутній за період з 01.01.2012 р. по 27.02.2013 р.. З 19 лютого 2013 р. позивачем була подана заява про припинення підприємницької діяльності (т.1 матеріалів кримінального провадження - далі мкп а.с.95). Тобто падіння доходів позивача сталося ще до початку досудового розслідування, процедура припинення підприємницької діяльності - майже за рік до оголошення йому підозри, а доказів того, що реєстрація заяви [PERSON] за два тижні примусила його прийняти таке рішення суду не надано. Не надано суду і доказів того, що перебуваючи 2,5 місяці під домашнім арештом у нічну пору доби, а після 05 травня 2014 р. без будь-якого запобіжного заходу і обмежень у пересуванні у межах України, позивач не міг професійно самореалізуватися. Однак суд не приймає і заперечення представників прокуратури Луганської області щодо застосування експертом такого приватного критерію як наявність повідомлення у ЗМІ та особливостях перебування під вартою, тортури, бо з висновку чітко вбачається, що експерт спочатку навів загальні приватні критерії, які враховуються під час проведення подібних експертиз (т. а.с.171), однак конкретний перелік критеріїв, що підтверджують вимоги позивача, наведені експертом окремо і з відповідним поясненням (т.1. а.с.172). Такі критерії як тортури, особливості перебування під вартою і повідомлення у ЗМІ експертом не враховувалися. Окрім того, з протоколу про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 14.03.2013 р. про прослуховування мобільних телефонів [PERSON] (матеріали кримінального провадження - далі мкп т.1 а.с.50) вбачається, що на підставі ухвали судді апеляційного суду Луганської області від 05.02.2013 р. було здійснене прослуховування та запис 10 телефонних розмов позивача -26 лютого 2013 р., 01 та 02 березня 2013 р. Зазначені дії обмежили конституційне право позивача на таємницю телефонних розмов тим більш, що були здійснені відносно нього ще до оголошення підозри, тому є іншими процесуальними діями в розумінні ст.1 Закону, що завдали позивачу моральної шкоди. Разом з цим, суд не приймає у якості доказів посилання на погіршення стану здоров'я позивача та надану на підтвердження цього медичну документацію (т.1 а.с.82-85, т.2 43-44), т.я. у суду відсутні дані про попередній стан здоров'я позивача та належно підтверджені докази наявності причинного зв'язку між можливим погіршенням стану здоров'я та незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і суду. Не можуть бути доказами вимог і наступні матеріали кримінального провадження відносно позивача, досліджені в судовому засіданні за клопотанням представника позивача, як такі, що або не є процесуальною дією (зокрема, витребування інформації щодо позивача), або нічим не обмежували конституційні та інші права позивача (при цьому суд зазначає, що обмеження права і його порушення не є тотожними поняттями): протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09.01.2013р. [PERSON] та протоколи його допиту у якості потерпілого (т.1 мкп а.с. 2, 10-13, 79-80); протоколи допиту свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т.1 мкп а.с. 16-24, 48-49, 56-57, 88-93). Окрім того, у протоколах допиту сусідів позивача - [PERSON] і [PERSON] зазначено, що вони допитувалися за фактом шахрайства [PERSON], а не позивача у справі; копію ф.1 на [PERSON] (а.с. 25 т.1 мкп); довідку про ідентифікаційний код [PERSON] (а.с. 28 т.1 мкп); відповідь ДПІ в м. Лисичанську від 28.01.2013 р. (а.с. 31 т.1 мкп); запит слідчого від 29.01.2013 р. до реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції про надання відомостей про нерухоме майно, що є у власності [PERSON] (а.с. 32 т.1 мкп); інформаційну довідку із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо [PERSON] (а.с. 34 т.1 мкп); запит слідчого про наявність автомототранспорту у [PERSON] у власності від 14.01.2013 р. (а.с.38 т.1 мкп); відповідь від 21.03.2013 р. від начальника ОРЕР м. Лисичанська про наявність у власності [PERSON] автомототранспорту (а.с. 39-40 т.1 мкп.); доручення слідчого Борис В.В. про вручення повісток [PERSON] та [PERSON], оскільки вручення повісток відповідно до главі 20 КПК України не є слідчою (розшуковою) дією, навіть якщо так вважає слідчий (а.с.51 т.1 мкп); супроводжувальний лист начальника Лисичанського МВ від 20.03.2013 р. про доставку до слідчого Борис В. [PERSON], оскільки доставка була здійснена не відносно позивача, а відносно його дружини (а.с.52 т.1 мкп); рапорт о/у ОУР [PERSON] про допит в якості свідків: [PERSON] ([ADDRESS]) та [PERSON] ([ADDRESS]) (а.с.88 т.1 мкп); запит слідчого Борис В. до Лисичанської ДПІ про надання слідству декларації на [PERSON] з 2009 по 2013 рік від 10.06.2013 р. (а.с.94 т.1 мкп); доручення слідчого Борис В.В. від 06.09.2013 р. про витребування характеристик на [PERSON] (а.с.96 т.1 мкп); звернення слідчого Борис В.В. до начальника центру ДАІ 4405 від 04.11.2013 р. про надання слідству для огляду документи [PERSON] про перереєстрацію ТЗ та сфотографувати його (а.с.106 т.1 мкп); протокол огляду речей від 05.11.2013 р. в Центрі ДАІ 4405 м. Лисичанська по транспортним засобам [PERSON] (а.с. 107-137 т.1 мкп) та копії всіх документів постанова про зміну кваліфікації кримінального правопорушення від 05.02.2014 р. (а.с.161 т.1 мкп). З урахуванням вищевикладених конкретних обставин справи, глибини та тривалості моральних страждань позивача, ступеню та значення для особи обмежених прав позивача, принципів розумності та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача у 400 000 грн.. Щодо відповідачів у справі суд зазначає наступне. На підставі п.1 затвердженого постановою КМУ №215 від 15.04.2015 р. Положення про Державну казначейської служби Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до п. 1.2 затвердженого наказом Міністерства фінансів України, Державного Казначейства України № 28 від 02.02.2007 р. Порядку виконання Державним Казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства , прокуратури і суду (далі Порядок) виконання рішень суду, які передбачають відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і судів , здійснюється Державним Казначейством України за попереднім інформуванням Міністерства фінансів України. Згідно з п.п.2.3, 2.4 Порядку списання коштів проводиться у безспірному порядку з рахунку, який відкривається в Державному казначействі України на ім'я Державного казначейства України за балансовим рахунком 3525 "Рахунки для обліку операцій за загальнодержавними видатками за коштами загального фонду державного бюджету". За умови недостатності коштів на рахунку в межах відкритих асигнувань для виконання вимог державних виконавців Державне казначейство України здійснює облік цих документів, неоплачених у строк, а також готує лист Міністерству фінансів України з обґрунтованими пропозиціями щодо збільшення бюджетних асигнувань на поточний або наступний місяць у межах бюджетних призначень, визначених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Таким чином, ДКС України, яка здійснює безспірне списання коштів, та МФУ, який попередньо інформується про виконання рішення суду та повідомляється при недостатності коштів для відшкодування, є належними відповідачами у справі. Також є належним відповідачем у справі прокуратура Луганської області, чий підрозділ - прокуратура м. Лисичанська, здійснювала процесуальне керівництво за проведенням досудового розслідування кримінального провадження відносно позивача. Суд відмовляє у позові до ГУНП у Луганській області, оскільки згідно з постановою КМУ №730 від 16.09.2015 р. було утворене ГУНП в Луганській області, а ГУ МВС України, чий слідчий проводив досудове розслідування, ліквідоване (т.2 а.с.27). При цьому постановою не передбачено правонаступництво новоствореного ГУНП після ГУ МВС, а тому ГУНП в Луганській області не є належним відповідачем у справі. Не можуть бути згідно ст.48 ч.2 ЦПК України стороною у справі і Лисичанська місцева прокуратура та Лисичанський ВП ГУНП в Луганській області, т.я. вони не зареєстровані у якості юридичних осіб (т.1 с.а.182, 183), тому суд відмовляє у задоволенні позову і до них. Оскільки позивач просить стягнути судові витрати, понесені ним під час розгляду цієї цивільної справи, а не кримінального провадження, норми Закону на ці вимоги не поширюються. Згідно ст.141 ч.2 п.3 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.139 ч.6 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. На підставі ст.137 ч.1, 2 п.1 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо,… визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною…. Оплата за судово-психологічну експертизу проведена позивачем у розмірі 6249,6 грн. на підставі рахунку від 27.03.2017 р. (т.1 а.с.254-255). Судові витрати на правничу допомогу підтверджуються договорами позивача з адвокатом Безродньою В.Є. (т.1 а.с.41, т.2 а.с.67), розрахунком витрат на участь у справі (т.2 а.с.68-69) і квитанціями про проведення оплати правничої допомоги (т.2 а.с.70). З урахуванням пропорційного стягнення судових витрат при частковому задоволенні позову, на користь позивача з прокуратури Луганської області підлягає стягненню 2499, 84 грн. судових витрат на оплату судово-психологічної експертизи та 4642,4 грн. на оплату правничої допомоги., а всього 7142, 24 грн. Суд стягує судові витрати позивача тільки з прокуратури Луганської області, бо за змістом спірних правовідносин та їх правового регулювання безпосередньо спір існує між позивачем та органами, чиї незаконні дії потягнули за собою моральну шкоду. Оскільки органи ДКСУ та Мінфіну є відповідно до Закону тільки розпорядниками бюджетних коштів та виконують рішення суду шляхом безспірного списання коштів, а іншого способу відшкодування цієї шкоди не існує, стягнення з них судових витрат є безпідставним. На даний час діюча редакція ст.141 ЦПК України «Розподіл судових витрат між сторонами» не містить жодної норми, яка визначає порядок стягнення судового збору на користь держави у разі звільнення позивача від його сплати при подачі позову, тим більш, що держава не є стороною у справі. У зв'язку з цим, судові витрати із судового збір у розмірі 640 грн. суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial