Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін за первісним та за зустрічним позовами: позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: - визнати за ним та відповідачкою [PERSON] право спільної сумісної власності на будинковолодіння за адресою [ADDRESS] , вартістю 635915 грн, а саме: житловий будинок та прибудова - 475132 грн; мансарда нежитлова - 38807 грн; літня кухня - 38588 грн; гараж - 30115 грн; вбиральня -2527 грн; колодязь питний - 14069 грн; огорожа № 1 - 23575 грн; огорожа № 2 - 13102 гривень, та гараж за адресою [ADDRESS] , вартість якого 26003 грн, усього вартість всіх об`єктів - 661918 гривень; - визнати за ним право власності на 1/2 частину будинковолодіння та господарських споруд за адресою [ADDRESS] та гараж за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він 02.06.1973 одружився з відповідачкою. 02 липня 2018 року Долинський районний суд прийняв рішення у справі №343/254/18 за його позовом про розірвання шлюбу, укладеного між ними. Під час перебування в шлюбі він протягом тривалого часу працював у Сибірі , а його колишня дружина [PERSON] - за кордоном. Працюючи, вони отримували нормальну заробітну плату, тому вирішили купити будинок. Придбали у [ADDRESS] незакінчений житловий будинок, який в подальшому добудували. Крім цього, за вказаною адресою вони побудували літню кухню, гараж, криницю, звели огорожу та ворота, а в [ADDRESS] . Житловий будинок є 2-х поверховий, на кожному поверсі є житлові та побутові кімнати. Вказані кімнати на поверхах будинку обладнанні газо-водопостачанням і каналізацією. Відповідно до зведеного акту вартості будинків, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] , вартість житлового будинку та прибудови - 475132 грн; мансарди нежитлової - 38807 грн; літньої кухні - 38588 грн; гаража - 30115 грн; вбиральні -2527 грн; колодязя питного - 14069 грн; огорожі № 1 - 23575 грн; огорожі № 2 - 13102 гривень, усього на суму 635915 гривень. Відповідно до зведеного акту вартості будинків, господарських будівель та споруд за адресою [ADDRESS] , вартість гаража - 26003 гривень. Після розлучення він з відповідачкою не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна, що послужило причиною звернення до суду з даним позовом. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому вона просить: - визнати їх з [PERSON] спільною сумісною власністю будинковолодіння [ADDRESS] та гараж по [ADDRESS] ; - визнати за нею право власності на 3/4 частини вищевказаного будинковолодіння та гаражу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.06.1973 між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02.07.2018 у справі №343/254/18 розірвано. Від шлюбу у них є двоє дорослих дітей. У період шлюбу за спільні кошти вони придбали в 2004 році незавершене будинковолодіння [ADDRESS] , вартість якого на час придбання становила 61856,00 грн (що на той час було еквівалентно 11500,00 дол. США), після чого даний будинок було переплановано. Внаслідок перепланування в рази збільшилась його площа, було добудовано господарські будівлі та споруди і на даний час його вартість згідно зі зведеним актом вартості господарських будівель та споруд від 05.01.2018 зросла до 635915,00 гривень, що на даний час еквівалентно 26000,0 дол. США. Всі роботи з часу придбання даного будинку проводились за її кошти та за особисті кошти їх з відповідачем сина [PERSON] . Так як даний будинок за попередньою домовленістю вони будували для сина, і після завершення будівництва мали передати йому у власність, то всі кошти, які вона та син заробили, працюючи в Іспанії, були ними вкладені в це майно. Розмір заробітної плати, який вона отримала разом з сином підтверджується відповідними платіжними документами та виписками по рахунках щодо розміру доходу, який ними отримано за цей період. Також під час перебування у шлюбі з відповідачем ними був придбаний гараж по [ADDRESS] , згідно зі зведеним актом його вартість становить 26003,00 гривень. Відповідач з часу придбання нерухомого майна не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ніде з 1994 року не працював, не вносив до сімейного бюджету жодних коштів, а пенсію, яку отримував, витрачав на власні потреби. Він ні коштами, ні працею не брав участі в будівництві, в утриманні майна, а також в управлінні ним, в тому числі не доглядав за будинковолодінням. Більшість часу останній проживав в селі на Львівщині, де жив виключно для свого задоволення. Жодної вагомої підстави, яка б заважала йому працювати або дбати про майно не існує. Відповідач є здоровою особою, який з 1994 року жив виключно в своє задоволення і навіть не мав бажання хоча б доглядати за будинком поки вона з сином працювали, через що вони змушені були просити сусідів та знайомих дивитись за будинком за їх відсутності. З 2005 року по даний час вона проживає з сином в цьому будинковолодінні та фактично доглядає за останнім, оскільки, працюючи за кордоном, він отримав групу інвалідності та зараз не може забезпечувати себе в повній мірі. Відповідач ніколи не цікавився здоров`ям їх дітей та тим як важко, працюючи, вона та син заробляли кошти на цей будинок. За час роботи в Європі вона отримала дохід в розмірі 160743,45 євро та з 2012 року отримує пенсію в середньому розмірі 700 євро на місяць. А син, працюючи також в Іспанії електриком, заробив близько 70000,00 євро. Під час шлюбу ними було заощаджено кошти, які вони зберігали на рахунках в банках, але ці кошти без її відома [PERSON] зняв із рахунків та приховав. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Під час розгляду такої категорії справ суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, особливо якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Оскільки [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї просить відступити від рівності часток та визнати за нею право власності на 3/4 частки спільно нажитого майна. В судовому засідання позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі та заперечив проти позовних вимог зустрічного позову. Надав пояснення, аналогічні викладеному ним у позові. Додатково вказав, що він з дружиною працювали і збудували будинок. [PERSON] працювала в Іспанії, а він займався будівництвом і тепер хоче половину, щоб мати, де проживати. На час придбання будинку вони були в шлюбі. Це була незакінчена коробка. До того, з 1983 року приблизно до 1994-1996 років, він працював у Сибірі , мав 400-500 рублів зарплати, а дружина - у лікарні, де мала 120 рублів зарплати. Довідку про доходи з Росії після розпаду Союзу не міг отримати, тому долучив довідку про доходи до розпаду СРСР. Коли вони придбали незавершений будинок у 2004 році, він вже не працював, отримав пенсію та займався будівництвом, а дружина поїхала на заробітки в Іспанію. Він також їздив до Іспанії, але роботи чоловікам там не було. [PERSON] працювала в Іспанії, а тут отримувала пенсію. Всі гроші вкладали у будівництво. Він винаймав бригаду, розраховувся з майстрами, складав з братом та Дмитровським дошки. Вікна замовляв він з сином [PERSON] . Вартість спірного будинку збільшилась вдвічі. Документи оформляли з дружиною разом. Син [PERSON] за 9 років роботи за кордоном купив кухню, зароблені ним гроші у будівництво будинку не вкладав, такої домовленості з ним не було. Коли проводилося будівництво він там жив, крім того, мав квартиру, яку продав, коли перейшов до хати. Щодо гаражу, то один гараж придбав (побудували), коли мав першу машину, а другий почав будувати, коли був головою кооперативу. Тому він свої заощадження та працю вклав у будівництво нерухомога майна, яке вважає, що слід між ними поділити порівну. Він хотів мирно поділити майно між ними, щоб йому виділили лише літню кухню, але [PERSON] не погодилася. Відповідачка за первісним позовом - позивачка за зустрічним позовом [PERSON] підтримала свій зустрічний позов, просила його задовольнити з підстав, викладених у ньому, а у задоволенні первісного позову відмовити. Додатково пояснила суду, що, крім роботи, вона постійно їздила на заробітки, купила машину, яку під час одного з конфліктів її чоловік продав. У 2004 році вони разом вирішили придбати незавершене будівництво. Оформленням документів займалася вона. Коли вона вирішила їхати на роботу за кордон, [PERSON] сказав, що вона сама не потягне будівництво, тому нехай хтось із синів їде з нею, і тоді останньому буде ця хата. Зголосився [PERSON] . [PERSON] тоді ніде не працював. Вона домовилася про роботу в Іспанії, на яку поїхали вона, чоловік та син. Але [PERSON] пропрацював один тиждень та відмовився далі працювати. Вона ж працювала по людях, дала йому свій заробіток і він поїхав додому. Далі позивач-відповідач жив дома, отримував її пенсію, а вона з сином купляли та передавали йому з Іспанії все, що він хотів: продукти, напої, одяг, в тому числі, машину, яку в нього вкрали, а вона ще й дала йому 1,5 тисячі євро на викуп. Гроші передавала по пошті, але в більшості випадків через людей, які їхали з Іспанії додому. Коли вирішили придбати гараж, також гроші на нього дала вона. За будівельні матеріали, як для будинковолодіння, так і для гаража, повністю оплачувала вона. Ремонтом та реконструкцією займалася бригада, яку винайняла вона з сином, і відповідно вона розраховувалась з ними. Чоловік чотири рази був у неї в Іспанії, і в той час, коли вона тяжко працювала, він собі відпочивав. Потім люди почали їй розказувати, що він гуляє та дебоширить. Саме вона всі зароблені гроші до копійки вклала у будинок. Їхній син [PERSON] купив вікна, всю проводку, провів світло, штукатурив, перекривав дах. В той час [PERSON] з 1987 року ніде не працював, ні пенсії, ні ніякого доходу не мав та жив за їх рахунок. Таким чином, вартість придбаного незавершеного будівництва суттєво збільшилась за рахунок вкладених нею особистих коштів. Наголосила, що 160743 євро вона заробила в Іспанії, 70000 євро заробив там син. Всі ці кошти вони вклали у будинок. [PERSON] не працював, не надавав ні особисті кошти, ні фізичну працю в будівництво будинку. Свої кошти він використовував виключно для власних потреб, а не на потреби сім`ї, чого він не заперечував у судовому засіданні. Відповідно і кошти, зароблені нею, слід вважати індивідуальними, тому просила збільшити розмір її частки у спільному сумісному майні. Спір між сторонами не вирішений. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою від 06.12.2019 відкрито провадження у справі за первісним позовом та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. 17 січня 2020 року відповідачкою за первісним позовом подано клопотання про закриття провадження у справі, у задоволенні якого суд своєю ухвалою від 06.02.2020 постановив відмовити, а також продовжив строк проведення підготовчого провадження на 30 днів. Від відповідачки-позивачки в судовому засіданні 24.02.2020 надійшла заява про виклик свідків, яка в подальшому була вирішена ухвалою суду від 02.06.2020 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. 02 березня 2020 року позивачкою подана заява про поновлення процесуального строку для подання зустрічного позову та зустрічний позов. Ухвалою суду від 02.03.2020 прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільно набутого майна до спільного розгляду з первісним позовом. В судовому засіданні 02.06.2020 позивачка заявила клопотання про приєднання до матеріалів справи відповіді з пенсійного фонду та відмову, яке протокольною формою ухвали суд постановив задовольнити та долучити вказані документи до матеріалів справи. Ухвалою суду від 02.06.2020 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті, а також постановлено допитати в судовому засіданні свідків, заявлених відповідачкою-позивачкою, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 18 вересня 2020 року від позивача-відповідача надійшло клопотання про долучення до справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Ухвалою суду від 09.10.2020 вказане клопотання, яке подане з порушенням описаних в ухвалі вимог законодавства та після закінчення процесуальних строків, за відсутності клопотання про їх поновлення, залишено без розгляду. В судовому засіданні 01.12.2020 були допитані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за участю сторони відповідачки-позивачки. В судовому засіданні 04.03.2021 сторона позивача-відповідача, ознайомившись із звукозаписом судового засіданні, в якому допитувались свідки, наполягала на повторному їх допиті, тому суд протокольною формою ухвали постановив повторно викликати уже допитаних свідків. Відтак 04.03.2021 повторно було допитано свідка [PERSON] , який з`явився в судове засідання. 28 квітня 2021 року позивач-відповідач повторно звернувся до суду із клопотанням про долучення до справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, в якому, в тому числі просив поновити строк на його подання. Вказане клопотання протокольною формою ухвали від 28.04.2021 суд постановив задовольнити, строк поновити та долучити копію вказаного витягу. Оскільки сторони в судовому засіданні 26.05.2021 не наполягали на повторному виклику свідків, відмовились від їх допиту, суд протокольною формою ухвали постановив закінчувати розгляд справи за даними доказами. Неодноразово сторони та їх представники клопотали про відкладення розгляду справи. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 11.01.2018 сторони 02 червня 1973 року у виконавчому комітеті Вільшаницької сільської ради Самбірського району Львівської області зареєстрували шлюб, про що 02.06.1973 було складено відповідний актовий запис №6 (а.с. 6,74), а заочним рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02.07.2018 у справі №343/254/18 шлюб між ними було розірвано (а.с.7, 75). Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 13.02.2004, [PERSON] на підставі рішення Малотур`янської сільської ради від 27.12.1993 №27 є власником земельної ділянки 0,1216 га, яка розташована в [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010430300036, кадастровий номер земельної ділянки 2622083001:01:002:0037 (а.с.20). 09 серпня 2011 року державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори Белей Е.І. за №1414, №1424 та №1434 видано свідоцтва про право на спадщину за законом, за якими право власності на цю земельну ділянку переходить до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних часках кожному, про що зроблено відповідний запис на вищевказаному державному акті на право власності на земельну ділянку (а.с.20 зворотна сторона). Також на вказаному державному акті на право власності на земельну ділянкувід 13.02.2004 уже приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С. 04.09.2012 за реєстровим номером 1818 посвідчено договір дарування земельної ділянки, на підставі якого право власності на цю земельну ділянку переходить до [PERSON] (а.с. 20 зворотна сторона). Рішенням Малотур`янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 10.02.2004 №222-13/04 [PERSON] надано дозвіл на відчуження житлового будинку незакінченого будівництвом в [ADDRESS] (а.с.17). 16 лютого 2004 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С. посвідчено заяву-згоду [PERSON] , зареєстровано в реєстрі №762, за якою вона дає згоду своєму чоловікові [PERSON] купити домоволодіння та земельну ділянку за [ADDRESS] по ціні і на умовах їй відомих (а.с.73). 27 квітня 2004 року [PERSON] та [PERSON] склали розписку про те, що отримали від [PERSON] 53000 грн за незакінчений будинок, що знаходиться у с. Мала Тур`я Долинського району Івано-Франківської області, який належить їм на праві власності. [PERSON] являється співзабудовником вказаного будинку. Після закінчення будівництва вказаного будинку вони зобов`язуються відмовитись від своєї частки цього будинку на користь [PERSON] . У випадку невиконання цих обов`язків зобов`язуються повернути Черхавському 53000 гривень (а.с.199). Рішенням №110 виконавчого комітету Малотур`янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області від 15.12.2005 «Про надання дозволу на реконструкцію» дозволено [PERSON] реконструкцію придбаного незавершеного будівництвом житлового будинку та замінити проект господарської споруди в [ADDRESS] (а.с.18, 76). Відповідно до декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту від 15.03.2016 №ІФ 142160750633, повідомлення про початок робіт до Управління ДАБІ в Івано-Франківській області за реєстраційний номером ІФ062160411535 було подано 04.02.2016, на об`єкті - індивідуальному житловому будинку і господарських спорудах по [ADDRESS] виконано всі передбачені будівельним паспортом обсяги робіт з дотриманням відповідних державних будівельних норм, стандартів і правил, закінчений будівництвом об`єкт готовий до експлуатації (а.с.19, 97-98, 99). Як свідчить витяг №217266539 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований 22.07.2020, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.158, 195). Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий [ADDRESS] , виготовленого 25.02.2016 за замовленням [PERSON] , будинковолодіння [ADDRESS] , літньої кухні (літ. В), шопи (літ. Г), криниці, воріт, огорожі та огорожі (№№ 1, 2, 3, 4) (а.с.10-13, 66-70). Як визначено в довідці №75 від 24.01.2018, наданої виконавчим комітетом Малотур`янської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області, в [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). А вже згідно з даними довідки Долинської міської ради про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб №141 від 21.02.2020, за вказано адресою, крім [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (син), зареєстровані також ще один син сторін [PERSON] , [PERSON] та онуки [PERSON] та [PERSON] , всього 7 осіб (а.с.79). Крім цього, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ №19957449 від 20.08.2008, за рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради від 17.07.2008 за №428, [PERSON] на праві приватної власності належить гараж № [NUMBER] , що знаходиться в [ADDRESS] , номер запису: 116, в книзі: 1 (а.с.100). Згідно з технічним паспортом на гараж [ADDRESS] , він збудований у 2003 році та його площа становить 39,6 кв.м (а.с.8-9, 77-78). Як визначено у зведених актах вартості будинків, господарських будівель та споруд балансова вартість гаражу становить 34671 гривень, а балансова вартість будинку - 1019344 гривень (а.с. 14, 15, 71, 72). Відповідно до даних трудової книжки [PERSON] заповненої з 16.05.1966, він свій трудових стаж розпочав з 1966 року до 01 жовтня 1994 року, 20.11.1994 - отримував допомогу по безробіттю (а.с.80-85). Згідно з даними довідки №01/01/11/07/01/02/02/5/77 від 28.02.2020, виданої ПАТ «Українське нафтовидобувне управління «Долинанафтогаз», сума доходу [PERSON] за період 1984-1987 становила 19432,73 крб (а.с.131). Як вказано у довідці вих. №149 від 06.03.2020 відділу з питань виплати пенсій №4 Управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ України в Івано-Франківської області Пенсійного фонду України, за період січень 2017 - лютий 2020 [PERSON] отримав 223240,17 гривень пенсії за віком (а.с.132-134), а відповідно до довідки №150 від 06.03.2020 відділу пенсійного забезпечення м. Долина, за період січень 2004 - грудень 2016 року [PERSON] отримав пенсію на загальну суму 308902,71 грн (а.с.135-139). Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 21.02.2020, комісією у складі в.о. старости Малотур`янського старостинського округу Л. Кузеляк, сусідів [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що [PERSON] працювала за межами України в Іспанії, її стаж роботи 13 років 9 місяців і 18 днів, в даний час вона пенсіонер. Син [PERSON] також працював за межами України, його стаж роботи 7 років 11 місяців 1 день (а.с.87). 19 листопада 2019 року [PERSON] (син сторін) отримав пенсійне посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] , вид пенсії: по інвалідності 2 група, загальне захворювання (а.с.86). Згідно з долученими [PERSON] документами, які підтверджують її перебування в Іспанії на роботі та отримання там офіційних доходів (довідка про доходи, рішення про підрахунок регулюючої основи для її пенсії, викладені іспанською мовою, та в офіційному перекладі українською мовою), остання з 1998 року отримувала дохід в розмірі приблизно від 1100 до 1500 євро щомісячно, в тому числі пенсію, розмір якої спочатку становив понад 1000 євро (1108,59 -1299,51), а після його перерахунку з 2012 року розмір її пенсії становить 765,45 євро, в цілому за роки (1998-2011) вона отримала 160743,45 євро (а.с.101-109). Крім цього, відповідно до відповіді Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області №595-585/Ч-02/8-0900/20 від 18.03.2020, наданої на звернення [PERSON] , вона з 03.07.1996 отримує пенсію за віком з урахуванням страхового стажу 38 років 1 місяць та заробітної плати з 01.07.1994 по 30.06.1996. Розмір її пенсії з 01.12.2019 становить 3752,80 грн (а.с.142). В судовому засіданні свідок [PERSON] , шваґер [PERSON] , показав суду, що знає [PERSON] з 1986 року, вони постійно родичалися. [PERSON] літав у Сибір , потім ніде не працював. У 1988 році сторони поїхали до Іспанії, але [PERSON] повернувся через місяць. Він - будівельник-архітектор, тому допомагав їм з вибором будинку і навіть радив не купляти незавершене будівництво, бо був тільки фундамент та коробка, накрита шифером. Тоді [PERSON] працювала в Іспанії, а її чоловік [PERSON] ніде не працював і пенсії ще не мав. [PERSON] купила йому автомобіль "Фольксваген Пасат", який у нього вкрали та ще й заплатила 1500 доларів США, щоб сказали де цей автомобіль. Після придбання будинку, коли приїжджала [PERSON] з сином та привозила гроші, тоді виконувалися якісь роботи. На проведення електроенергії весь потрібний матеріал відповідачка-позивачка привезла з Іспанії, в тому числі, всю сантехніку. Вона передавала з Іспанії, навіть, продукти та одяг для чоловіка. Літню кухню залили та вибудували сини сторін, а [PERSON] вже закінчував незначні роботи. Була домовленість, що [PERSON] буде жити з батьками у спірному будинку, тому він вкладав свої гроші та працю в будинок. Всю проводку, ворота, що відкриваються, фонтан, всю електрику, третій поверх будинку зробив [PERSON] за власний кошт та власними силами, облаштовував подвір`я, купляв плитку, цемент на все подвір`я. Приблизно 30 відсотків від загальної вартості будинковолодіння було вкладено сином сторін. Весь будинковий матеріал, інструменти дуже доброї якості передавав останній. Коли на першому поверсі будинку кинувся грибок, [PERSON] переробив усі стіни, підлогу, здійснив гідроізоляцію та дренаж. Також він сам проводив світло скрізь і в гаражах, і в літній кухні. [PERSON] ніде не працював, жив собі на «широку ногу», «пив тільки дорогі іспанські коньяки, їв іспанську їжу», якими його забезпечувала дружина, їздив на автомобілі сина [PERSON] . В цілому ремонт і добудову здійснювали за гроші [PERSON] . [PERSON] , коли вийшов на пенсію, отримував 2000 грн. Він навіть судився за більшу пенсію, а [PERSON] оплачувала всі послуги. На пенсію такий будинок не реально збудувати. Пенсію [PERSON] в України також отримував [PERSON] . Коли остання з сином повернулися в Україну, [PERSON] вже не міг жити на всьому готовому, що вона передасть, тому почали судитися. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав покази про те, що відносно будівництва він знає мало, але коли автобус привозив з Іспанії майно, яке передавала на [PERSON] із сином [PERSON] , то все вигружали у нього в магазині, а вже потім забирали у нього. Це і газові плити, і витяжки, і інша техніка, і облицовочна плитка, що використовували всередині будинку, вся електрика, дрельки, болгарки. Передачі передавали як мінімуму 3-4 рази. Хто забирав речі, не пригадує. В судовому засіданні свідок [PERSON] , син сторін, надав покази, що коли куплялася будівля, батьки були в шлюбі. За декілька років маминої праці за кордоном вирішили купити будинок за кошти, які вони заробила. Мати питала його чи буде він жити з ними, чи окремо, на що він погодився жити з батьками, тому, коли придбали будинок і почали його добудовувати, то домовилися, що він також буде вкладати свої кошти, брати участь у його будівництві та допомагатиме з ним. Була вибудувана лише коробка. На початок мати купили плити, замовила весь бетон. Все куплялося за гроші, зароблені мамою та ним в Іспанії. Вони все, крім цементу, від шурупів та фарби передавали з Іспанії. Мати заробляла достатньо коштів і будинок куплявся повністю за її гроші. Батько за час роботи у Сибірі збережень не мав, російські рублі, зароблені ним, пропали. Вони перший раз поїхали в Іспанію у 1998 році. Батько вже до того не працював. Поїхали на заробітки, бо грошей не було. До виїзду за кордон мати працювала у лікарні у ренгенкабінеті, де мала доплати за шкідливість. Один місяць в Іспанії вони сиділи без роботи, батько перший знайшов роботу, але сказав, що йому тяжко і повернувся в Україну. Ні роботи, ні пенсії [PERSON] не мав, тому жив за пенсію [PERSON] та за кошти, які вона передавала, в тому числі, вона забезпечувала його всім необхідним. Він у Іспанії працював разом з матір`ю. Двічі на рік приїжджав в Україну, все контролював на будівництві. На той час батько навіть пенсію ще не отримував. Останній нічого особисто не робив для будинку, а залучав для роботи у будівництві третіх осіб. Все, що він хотів зробити і що контролював, все повністю перероблялося повторно за кошти мами, тому він перестав передавати кошти для будівництва. Вони з мамою все самостійно вирішували і будували. Частково літню кухню доробляв батько. Ним особисто чи у його присутності, за його та мамині кошти робилися такі роботи в будинковолодінні: штукатурка, вставлення вікон і дверей, повністю електрика, стяжки, опалення, потолки, гіпсокартон, сантехніка та плитка у ванній, встановлення кухні, виложення подвір`я природним каменем, ворота, паркан, дах, запінення, вагонка. Він своїми руками у будинку штукатурив, робив всю електрику, опалення, обклав подвір`я каменем. Батько ні копійки не вкладав, йому не вистачало навіть на їду. Саме за кошти мами батько і жив, ще й відкладав з переданих нею грошей на свої особисті потреби. Вони знайшли його сховище у майстерні. Це було приблизно років 5 тому. Гроші вони йому передавали поштою, перевізниками і він ними розраховувався за виконані роботи в будинку. Будинок зареєстрували на батька, оскільки довіряли йому. Таким чином, між сторонами виник спір щодо поділу належного їм на праві спільної сумісної власності майна та наявності підстав для відступлення від рівності часток подружжя. Оцінка суду: вивчивши зміст позовних вимог сторін, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновків, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільно набутого майна слід задовольнити повністю, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільно набутого майна - частково з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України та статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з вимогами ст.ст. 13, 77, 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що при вирішенні спору між сторонами з приводу спірних правових відносин слід керуватися нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки вони стосуються права власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом. Нормами частин першої та третьої статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Норми Сімейного кодексу України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна (майно, яке належить подружжю на праві спільної власності та майно, яке є особистою приватною власністю кожного з них). За правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Звідси, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до зазначеної норми воно вважається таким, що належить подружжю. Отже, конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №274/3158/15-ц та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, відповідно до п. 23 згаданої Постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання, а також при винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 передбачено, що рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної власності передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, відповідно до положень якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч.2 та ч.4 ст. 65 СК України передбачають, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.02.2017 у справі №554/1847/14-ц акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя. Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Згідно зі ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. За змістом ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положеннями ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтями 316 та 317 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial