Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , Шевченківського ВДВС м.Полтави ГТУЮ у Полтавській області про звільнення від сплати заборгованості за аліментами до дня постановлення рішення у цій справі за виконавчим листом № 2-1525/2009 виданим Полтавським районним судом Полтавської області від 11.09.2009 року у сумі 69 299 грн. 92 коп., зазначивши у рішенні суду про його негайне виконання Шевченківським ВДВС м.Полтави ГТУЮ у Полтавській області. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11.09.2009 року з нього було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 серпня 2009 року. На підставі даного рішення був виданий виконавчий лист за № 2-1525 від 11.09.2009 року та відкрито виконавче провадження. На даний час заборгованість за аліментами складає 69 299 грн. 92 коп., з якою він не погоджується. З моменту припинення сімейних стосунків, він від утримання доньки не відмовлявся та завжди надавав допомогу по першій вимозі колишньої дружини за їхньою усною домовленістю, але [PERSON] звернулася до суду з вимогою про примусове стягнення аліментів. Потім, між ними було досягнуто усної домовленості про добровільну сплату аліментів, яка ним виконувалася. Повіривши у порядність намірів [PERSON] , він щомісяця в добровільному порядку надавав грошові кошти на утримання доньки. Крім того, після укладення відповідачем шлюбу вдруге у 2014 році, [PERSON] переїхала проживати до своєї бабусі, матері [PERSON] Він відразу взяв зобов`язання надавати їм матеріальну допомогу та утримувати доньку, а також запропонував жити у себе. Починаючи з 2016 року донька проживала то у нього, то у бабусі, а з вересня 2017 року і до недавнього часу взагалі постійно проживала з ним та перебувала на його утриманні. Восени 2017 року він випадково дізнався, що Шевченківським ВДВС на нього нараховується заборгованість по сплаті аліментів, починаючи з 15.05.2012 року, чим не дотримано усної домовленості. Вважає, що [PERSON] умисно замовчувала про нарахування заборгованості з метою стягнення з нього одноразової суми для поліпшення майнового стану нової сім`ї. З цією метою вона не повідомила ВДВС про його реальне місце проживання , внаслідок чого виклики до ВДВС йому не надходили. Крім того, вона ухиляється від своїх батьківських обов`язків, з дитиною не проживає, не цікавиться її вихованням, розвитком, матеріально не утримує. Також борг виник у зв`язку із недобросовісністю дій працівників Шевченківського ВДВС, оскільки не зважаючи на розписку [PERSON] про відсутність претензій до 31.12.2012 року, борг нараховувався з 15.05.2012 року. При подачі цієї заяви [PERSON] державному виконавцю він був присутній у ВДВС, однак адресу його місця проживання та реєстрації перевірено не було, а тому листи направлялися за адресою, за якою він не проживає з літа 2010 року. З цих підстав, звернувся до суду з позовом. Ухвалою суду від 11 липня 2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11 липня 2018 року у вказаній ухвалі виправлено описку. Від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на первісний позов, в якому вона позов не визнала, вказала, що між сторонами не існувало жодних усних домовленостей, жодних коштів, окрім зазначених у довідці розрахунку-заборгованості, ним не надавалося, що не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Твердження позивача, що влітку 2015 року [PERSON] переїхала проживати до бабусі, а він почав її утримувати, не відповідає дійсності. Дитина дійсно їздила до бабусі в гості, але не переїздила до неї. Не відповідає дійсним обставинам справи і твердження, що [PERSON] з початку 2016 року періодично проживала у бабусі, а з 2017 року у позивача та перебувала на його утриманні. Позивач вводить суд в оману стверджуючи, що між ним та [PERSON] існували усні домовленості про добровільну сплату аліментів та відкликання виконавчого листа. Борг за [PERSON] існував постійно і станом на 26.05.2012 року на його майно було накладено арешт. Заяву про відсутність матеріальних претензій до нього [PERSON] написала на його прохання, щоб зняти арешт для продажу квартири, яка належала йому на правах співвласника з його родичами. Після продажу квартири [PERSON] обіцяв погасити борг, але обіцянки не виконав. Із січня 2013 року по квітень 2018 року позивачем сплачено на користь [PERSON] 3 400 грн., замість 65 367 грн. 25 коп., будь-яких інших коштів ним не надавалося. Позивач не отримував постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а тому знав, що виконавче провадження існує. Також він ніде не працює, а тому не має джерел фінансування, а відтак утримувати доньку не міг. Ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню доньки не підтверджується жодним доказом. Позивач звертався до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, але після неодноразового виходу за його місцем проживання працівників служби у справах дітей, двері його квартири ніхто не відчиняв та він залишив позов без розгляду, що свідчить про не проживання разом з ним станом на 23.02.2018 року доньки [PERSON] . Також позивачем не надано доказів на підтвердження підстав для звільнення від сплати аліментів з січня 2013 року по літо 2015 року, а з літа 2015 року безпідставно посилається на проживання доньки то з ним, то з бабусею. Прохала стягнути понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Шевченківський ВДВС м.Полтави ГТУЮ у Полтавській області, про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, в обґрунтування якого зазначила, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2009 року по справі № 2-1525/2009 стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.08.2009 року і до досягнення повноліття. [PERSON] рішення суду у повному обсязі не виконує, тому за ним станом на 01.07.2018 року утворилася заборгованість у сумі 69 108 грн. 25 коп. Відповідно до довідки-розрахунку від 04.07.2018 року, виданої державним виконавцем Шевченківського ВДВС м.Полтави ГТУЮ у Полтавській області, станом на 01.05.2018 року борг за аліментами становив 65 367 грн. 25 коп. Станом на 31.07.2018 року пеня за прострочення сплати аліментів, нарахованих з січня 2013 року по червень 2018 року становить 583 847 грн. 07 коп. Враховуючи вимоги ч.1 ст. 196 СК України, позивач прохає стягнути пеню у розмірі не більшому 100 % заборгованості, а саме 69 108 грн. 25 коп. за прострочення сплати нарахованих аліментів з січня 2013 року по червень 2018 року , яка нарахована з 01.02.2013 року по 31.07.2018 року. Прохала стягнути судові витрати. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2018 року справу передано до провадження іншому складу суду. Ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження іншим складом суду та призначено підготовче засідання. Від відповідача Шевченківського ВДВС м.Полтави ГТУЮ в Полтавській області до суду надійшов відзив на первісний позов, у якому зазначено, що на примусовому виконання у Шевченківському ВДВС м.Полтави ГТУЮ в Полтавській області перебуває виконавче провадження № АСВП 22152461 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1525 від 11.09.2009 року. Державним виконавцем складено довідку-розрахунок по сплаті аліментів з 15.05.2012 року, яку в подальшому перераховано з 01.01.2013 року, у зв`язку із наявністю заяви стягувача від 26.05.2012 року.28.03.2018 року [PERSON] ознайомився з матеріалами виконавчого провадження та із загальною сумою боргу станом на 24.01.2018 року у сумі 65 956 грн. та надав заяву про відсутність претензій станом на 28.03.2018 року. У зв`язку із подальшою несплатою аліментів, 26.06.2018 року винесено обмеження, передбачені ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». 03.07.2018 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника. В ході проведення виконавчих дій встановлено, що боржник офіційно працює, тому 03.08.2018 року направлено постанову про звернення стягнення на дохід боржника, але 28.08.2018 року отримано повідомлення про звільнення боржника із займаної посади, що свідчить про його ухилення від сплати аліментів. 07.09.2018 року на [PERSON] накладено штраф у розмірі 50 відсотків суми заборгованості у розмірі 35 283 грн. 42 коп. У своєму позові [PERSON] не зазначає конкретних вимог до Шевченківського ВДВС, тому прохають виключити останній з числа відповідачів, а у позові відмовити. 25 жовтня 2018 року позивач подав уточнення до позовної заяви, а саме в частині строків звільнення від сплати заборгованості, остаточно прохав звільнити його від сплати аліментів у сумі 69 299 грн. 92 коп. за виконавчим листом № 2-1525/2009 виданим Полтавським районним судом Полтавської області від 11.09.2009 року з 15.05.2012 року і до дня звернення до суду з позовом 30.05.2018 року та зазначити у рішенні суду, що рішення підлягає негайному виконанню Шевченківським ВДВС м.Полтави ГТ УЮ в Полтавській області. Ухвалою суду від 25 жовтня 2018 року зустрічний позов об`єднано із первісним в одне провадження; у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради відмовлено; задоволено клопотання представника позивача про прийняття уточненої позовної заяви; частково задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків; у задоволені клопотання останньої про відмову у прийнятті відзиву відмовлено; задоволено частково клопотання представника позивача про витребування доказів. Також судом задоволено клопотання представника відповідача про приєднання до справи письмових доказів та частково задоволено клопотання про виклик свідків; у задоволенні клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів відмовлено. Позивач подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказав, що твердження відповідача про не виконання ним свого обов`язку зі сплати аліментів є надуманим, оскільки в матеріалах справи є розписки від 15.05.2012 року та 25.05.2012 року про відсутність претензій по сплаті аліментів станом на 15.05.2012 року та 31.12.2012 року, у зв`язку з чим державним виконавцем винесена постанова про звільнення майна з-під арешту. Також в матеріалах виконавчого провадження містяться довідки щодо отримання аліментів за певні періоди: від 20.08.2015 року, 01.02.2016 року, 02.08.2016 року, 25.09.2017 року, в яких [PERSON] навмисно занижувала суми. Сплата аліментів також підтверджується тим, що [PERSON] до 2017 року не подавала будь-яких заяв чи скарг на нього про ухилення від сплати аліментів, тому що не мала претензій. Також у виконавчому провадженні є заява [PERSON] від 25.09.2017 року про те, що аліменти вона не отримувала з 01.03.2017 року по 31.08.2017 року, що підтверджує, що до 01.03.2017 року аліменти сплачувалися. Крім того, у вказаний період дочки проживала з ним і перебувала на його утриманні. В разі, якби існувала заборгованість, то у державного виконавця були всі підстави накласти арешт вже наприкінці 2012 року, але [PERSON] з меркантильних інтересів звернулася до ВДВС 25.09.2017 року із відповідною заявою. Це свідчить про її бажання отримати кошти на утримання своєї нової сім`ї. В разі стягнення з нього пені, будуть порушені вимоги ст. 61 Конституції України про неможливість притягнення особи двічі до відповідальності за одне і те ж правопорушення, адже 07.09.2018 року на нього був накладений штраф за наявну заборгованість зі сплати аліментів. Також зазначив, що [PERSON] невірно розрахувала пеню, оскільки керувалася правовими позиціями Верховного Суду України, а 23.01.2018 року прийнято іншу правову позицію. Також не враховано вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України про строк позовної давності до пені. На підтвердження невиконання батьківських обов`язків свідчать непристойні фото [PERSON] із соціальних мереж. Судові витрати також стягненню не підлягають, оскільки наявні у справі документи не підтверджують факту надання послуг. Прохав у задоволенні зустрічного позову відмовити. Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення виконавчих дій відмовлено, у задоволенні заяви представника відповідача про забезпечення судових витрат відмовлено, задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків, у задоволенні клопотання представника відповідача про відмову у прийнятті додатків до відзиву відмовлено. Від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначено, що [PERSON] і не заявляє претензій щодо сплати пені за період, що передував 2013 року, а тому посилання [PERSON] на розписки від 2012 року не є доказом сплати аліментів за період з січня 2013 року по червень 2018 року. Обов`язок щодо повідомлення органу ДВС про самостійне виконання боржником рішення суду лежить також і на боржнику, а тому він також був зобов`язаний повідомляти сплату аліментів виконавчу службу. [PERSON] повідомляла виконавчу службу про самостійну сплату аліментів [PERSON] , що відображено у довідці розрахунку. Розмір пені [PERSON] нараховувала саме за формулою, зазначено у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 по справі № 572/1762/15, на яку і посилається позивач. Позовна давність до вимог, що випливають із сімейних відносин, відповідно до ч.1 ст. 20 ч.1 СК України не застосовується, тому пеня підлягає стягненню за весь період. Витрати на правову допомогу повністю підтверджені договором, квитанцією про оплату правової допомоги та меморіальним ордером. Від позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в яких вказав, що твердження про сплати ним аліментів підтверджується показами свідків, звільнити від сплати аліментів він прохає з січня 2012 року по травень 2018 року, тому твердження про не відношення до справи розписок [PERSON] є неправдивими. Починаючи з 30.05.2018 року він сплачує аліменти на утримання дочки, а тому нездійснення перерахунку за травень-червень 2018 року є невірним. Крім того, якби він не сплачував аліментів протягом майже п`яти років, то [PERSON] звернулася раніше щодо захисту своїх прав, проте звернулася лише тоді, коли дочка стала проживати з ним. Дата укладенні договору купівлі-продажу квартири та дата написання [PERSON] заяви про відсутність претензій є збігом обставин, а твердження щодо вчинення ним правочину на підставі вказаної заяви є необґрунтованим. Вказав, що відповідно до ч.2 ст. 20 СК України позовна давність застосовується за ЦК України, а тому [PERSON] має право на стягнення пені за 1 рік. Витрати на правову допомогу також не підлягають стягненню, оскільки з копії меморіального ордеру вбачається, що 2 500 грн. поповнено на один рахунок, а з довідки банку вбачається, що вони надійшли на інший рахунок. Також 2 500 грн. зараховано о 20.54 17.07.2018 року, тобто поза межами операційного робочого часу банку. Ухвалою суду від 21 грудня 2018 року залишено без задоволення клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою суду від 21 грудня 2018 року закрито підготовче провадження по справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечували, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові, відзиві та запереченнях. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, зустрічний позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, зустрічному позові та відповіді на відзив. Представник відповідача Шевченківського ВДВС м.Полтави ГТУЮ в Полтавській області у судовому засіданні позов не визна, до суду надіслав відзив на позов, в якому проти вимог [PERSON] заперечував, в подальшому прохав розглядати справу без його участі (том 1 а.с.198-200). Заслухавши сторони та їх представників, свідків, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд прийшов до висновку про часткове задоволення як первісного, так і зустрічного позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2009 року по справі № 2-1525/2009 стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.08.2009 року і до досягнення дитиною повноліття (том 1 а.с.12). На виконання вказаного рішення суду 11 вересня 2009 року Полтавським районним судом Полтавської області видано виконавчий лист № 2-1525/2009 (том 1 а.с.201). Постановою державного виконавця Октябрського ВДВС Полтавського МУЮ від 26.10.2010 року відкрито виконавче провадження ВП № 22152461 (а.с.202 том 1). Державним виконавцем 07.05.2018 року за вих.. № 2610 складено довідку-розрахунок по сплаті аліментів, починаючи з 15.05.2012 року, згідно якої борг станом на 01.05.2018 року становив 69 299 грн. 97 коп. (том 1 а.с.14-15). В подальшому заборгованість за аліментами за виконавчим листом № 2-1525/2009 державним виконавцем перераховано з 01.01.2013 року, у зв`язку із наявністю заяви стягувача від 26.05.2012 року за вх. 6470/07 про відсутність претензій до боржника по 31.12.2012 року, остаточно борг станом на 01.05.2018 року становив 65 367 грн. 25 коп. (том 1 а.с.206). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 04.07.2018 року за вих. № 36749, станом на 01.07.2018 року борг становить 69 108 грн. 25 коп. (а.с.108 том 1). 28.03.2018 року [PERSON] ознайомився із матеріалами виконавчого провадження та зазначив, що претензій не має (том 1 а.с.144). У зв`язку із невиконанням рішення суду у повному обсязі, державним виконавцем у відповідності до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови про встановлення тимчасових обмежень, а саме Про арешт майна боржника від 25.01.2018 року, Про арешт коштів боржника від 25.01.2018 року, Про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 26.06.2018 року, Про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 26.06.2018 року, Про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 26.06.2018 року, Про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими та аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 26.06.2018 року (а.с.54-60 том 1). Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Судом встановлено, що у грудні 2017 року [PERSON] , [INFO] , проживала разом з батьком та знаходилася на його утриманні. Дані обставини підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] та показала, що [PERSON] переїхала жити до них та перебувала на утриманні батька, так як посварилася з мамою, [PERSON] , який є братом [PERSON] та дав аналогічні покази, [PERSON] , яка є дружиною брата позивача, [PERSON] донька сторін, [PERSON] мати відповідача, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які дали аналогічні покази. Вказані обставини також підтвердили у судовому засіданні і свідки відповідача, а саме [PERSON] та [PERSON] , а також не заперечувала сама відповідач [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що проживання доньки [PERSON] у грудні 2017 року разом із батьком [PERSON] є тією обставиною, що має істотне значення для звільнення боржника [PERSON] від сплати аліментів за вказаний період, а саме грудень 2017 року у сумі 1522 грн. Разом з тим, доводи позивача, що між ним та [PERSON] було досягнуто усної домовленості про добровільну сплату аліментів, взамін чого відповідач повинна була забрати виконавчий лист, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні належними та допустимими доказами, а є лише його словами. Так, доказів винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого листа стягувачеві боржником не надано. Також, позивач не надав суду квитанцій про добровільне надання матеріальної допомоги на утримання доньки, окрім тих сум, які зі слів стягувача були враховані державним виконавцем при проведенні розрахунку. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про добровільне надання матеріальної допомоги не підтверджується належними доказами, зокрема, квитанціями, щодо сум, на які надавалася ця допомога. Подарунки [PERSON] на свята своїй доньці, а саме мобільний телефон і нетбук, та, навіть, надання кишенькових коштів, на думку суду, не звільняють його від сплати аліментів. До того ж, вказані свідки не змогли назвати розмір наданої матеріальної допомоги. Не доведено позивачем належними та допустимим доказами, що [PERSON] проживала разом з ним з 2016 року періодично, а з вересня 2017 року по грудень 2017 року постійно. Покази свідків позивача є суперечливими та неузгодженими в цій частині між собою. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] не підтвердили цей факт, інші свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не змогли ствердно пояснити, в який же період [PERSON] проживала із батьком. Крім того, свідок [PERSON] показала, що дитина у батька часто гостювала, а [PERSON] показала, що є сусідкою відповідача та не бачила, щоб [PERSON] вдома не проживала тривалий період. Більшість свідків, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] часто гостювала у батька на вихідних, але суд не вважає це тією обставиною, яка дає підстави для звільнення останнього від сплати аліментів за весь період по день звернення до суду з позовом 30.05.2018 року. Наявність у матеріалах виконавчого провадження розписки [PERSON] про відсутність у неї претензій до 31.12.2012 року, не спростовує того факту, що [PERSON] мав заборгованість з 01.01.2013 року по 01.06.2018 року, а тому доводи позивача в цій частині є неспроможними. Суд критично оцінює твердження позивача, що відповідач на власний розсуд та вільно визначила розмір коштів, які він їй сплачував добровільно, та занижувала суми, оскільки вони не підтверджується жодними доказами по справі. Неподання зі сторони [PERSON] заяв чи претензій щодо не сплати аліментів, не свідчить про відсутність заборгованості, оскільки це є правом стягувача, а не обов`язком звертатися до державного виконавця із відповідними заявами про належне виконання рішення суду. Доводи позивача, що відповідач не виконувала свої батьківські обов`язки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та не є предметом даного спору. Таким чином, позивач не довів допустимими та достатніми доказами наявності тих обставин, які мають істотне значення для звільнення його від сплати аліментів за виконавчим листом № 2-1525/2009 по день звернення до суду з позовом, окрім, звільнення від сплати аліментів за грудень 2017 року, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню та звільненню позивача від сплати аліментів на суму 1522 грн. за грудень 2017 року. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення зустрічного позову, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, розмір заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.07.2018 року становить 67 586 грн. 25 коп. ( 69 108 грн. 25 коп. - 1522 грн.). Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Згідно наданого відповідачем розрахунку за період з 01 січня 2013 року по червень 2018 року включно пеня становить 583 847 грн. 07 коп. За виключенням грудня 2017 року (пеня 2 802 грн. 64 коп.), загальний розмір пені становить 581 044 грн. 43 коп. Вказаний розрахунок проведено у відповідності до норм ст. 196 СК України та з врахуванням правової позиції Верховного Суду у справі № 572/1762/15, згідно якої правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи, що позивач (відповідач за зустрічним позовом) не сплачував аліменти, в результаті чого за ним виникла заборгованість за період з 01.01.2013 року по 01.07.2018 року у сумі 67 586 грн. 25 коп. з його вини, вимога про стягнення пені на користь позивача підлягає частковому задоволенню у сумі 67 586 грн. 25 коп. Доводи [PERSON] щодо невірного розрахунку пені, судом спростовуються, як не підтверджені належними доказами. Також судом не встановлено відсутності його вини у виникненні заборгованості. Доводи позивача, що борг виник у зв`язку із недобросовісністю дій працівників Шевченківського ВДВС, оскільки не зважаючи на розписку [PERSON] про відсутність претензій до 31.12.2012 року, борг нараховувався з 15.05.2012 року, судом спростовуються, оскільки пеня нарахована відповідачем з 0.01.2013 року, а період до 2013 року у розрахунку не врахований. Не з`ясування державним виконавцем його адреси під час написання заяви [PERSON] про відсутність претензій, теж не виправдовує його вини в утвореній заборгованості, оскільки він міг повідомити з власної ініціативи державного виконавця про зміну своєї адреси як в цей день, так і пізніше, оскільки знав про наявність виконавчого провадження. Також не заслуговують на увагу доводи [PERSON] , що він піддається подвійному притягненню до відповідальності, оскільки доказів того, що постанова державного виконавця про накладення на нього штрафу за несплату аліментів набрала законної сили, матеріали справи не містять. Суд вважає неспроможними доводи [PERSON] , що до пені необхідно застосувати позовну давність строком в один рік, оскільки згідно ч.1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Правовідносини зі стягнення пені за несплату аліментів не охоплюються зазначеними вище виключеннями, до яких може бути застосована позовна давність згідно вимог ЦК України, що передбачено ч.1 ст. 20 СК України. З огляду на викладене, позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] 67 586 грн. 25 коп. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зі змісту ч.ч.1-3 ст. 134 ЦПК України вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.ч.1-3, 6 ст 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позов [PERSON] задоволено частково, а саме звільнено його від сплати аліментів у сумі 1522 грн., що становить 2, 2 % від загальної суми боргу станом на 01.05.2018 року ( 1522 грн. : 65 367 грн. 25 коп. х 100 % (а.с.107 том 1)), то на його користь підлягає поверненню за рахунок держави 16 грн. 90 коп. ((704 грн. 80 коп. х 2,2 %), оскільки [PERSON] від сплати судового збору звільнена, на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». За частково задоволену позовну вимогу [PERSON] про стягнення пені з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню 745 грн. 34 коп. судового збору ( стягнуто 67 586 грн. 25 коп., що становить 97 % від 69 108 грн. 25 коп., тобто 3 % від 768 грн. 40 коп.) Також із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 044 грн., що становить 97 % від суми 5 200 грн., сплата яких підтверджена квитанціями на суму 2500 грн., 2200 грн. та 500 грн. (том 1 а.с.120, том 2 а.с.83-84). Суд вважає розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, поведінки сторін під час розгляду справи, кількості судових засідань, наявності попереднього розрахунку судових витрат, наявності договору № 46 про надання правової допомоги від 09 липня 2018 року, додаткової угоди № 1 до договору № 46 від 17.07.2018 року, Акту приймання передачі надання правової допомоги № 1 від 31.07.2018 року до Договору № 46, Акту приймання-передачі надання правової допомоги № 2 до Договору № 46 від 27.11.2018 року (том 1 а.с.27-29, 71-76, 78-79, 81-82). Доводи позивача про сплату витрат на правову допомогу після закінчення робочого дня та невідповідностей у меморіальних ордерах не спростовують їх сплати, а тому не звільняють його від оплати судових витрат.

Outcome: partial