Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

В липні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в загальному розмірі 24713,25 грн., мотивуючи позов тим, що 25.01.2008 року між сторонами було укладено договір без номера, про надання банківських послуг, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг, згідно з якими відповідачу було надано кредит в розмірі 12500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка не виконувала належним чином умови кредитного договору, у звязку з чим у неї утворилася заборгованість, яка станом на 12.06.2017 року становить 24713,25 грн. і складається з наступного:5952,40 грн. - заборгованість за кредитом;10576,91 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом;6769,02 грн. - заборгованість по пені;а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1164,92 грн. - штраф (процентна складова), тому позивач звернувся в суд з даним позовом для захисту своїх прав та інтересів. В жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору від 25.01.2008 року недійсним. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що банк обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості вважає, що між ним і [PERSON] кредитний договір складають підписана [PERSON] заява від 25.01.2008 р. разом з Умовами та Правила надання банківських послуг та Тарифами банку, викладеними на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк». Проте, на думку [PERSON] в порушення вимог ч. 1 ст. 634 ЦК України, кредитний договір не може бути укладено шляхом приєднання, оскільки кредитні договори є специфічною формою правочинів, а правила їх укладання регламентуються особливо детально не тільки Цивільним кодексом, а й іншими законами України. Крім того, відсутність факту підписання [PERSON] Умов та Правил надання банківських послуг говорить про відсутність у неї волевиявлення на укладення договору на умовах, вказаних банком. Також, в заяві, підписаній [PERSON] 25.01.2008 р. відстунє посилання на те, що позичальник погоджується саме з такою редакцією Умов і Правил, які надані банком, також [PERSON] не було обрано вид картки та розмір ліміту, що ще раз підтверджує відсутність її волевиявлення на укладення кредитного договору. [PERSON] вважає, що ПАТ КБ «Приватбанк» не дотримався вимог чинного законодавства при укладенні кредитного договору, що має наслідком визнання недійсним кредитного договору, носієм якого заява від 25.01.2008 року.Також [PERSON] зазначила, що оскаржуваний кредитний договір № б/н від 25.01.2008 р. містить умови, які є несправедливими і протиправними, що являється підставою для визнання їх недійсними, зокрема умова оскаржуваного кредитного договору щодо стягнення штрафу в фіксованій сумі, щодо одночасного стягнення з позивача штрафу і пені за одне і те саме порушення - прострочення повернення кредиту і сплати процентів, і умова щодо можливості стягнення з позивача комісії є несправедливими і такими, що незаконно порушують права позивача, а тому в силу норм ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЦК України мають бути визнані недійсними. Ухвалою суду від 23.10.2017 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору до спільного розгляду із позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 82). В судовому засіданні представник позивача по первісному позову [PERSON] заявлений банком позов підтримав повністю, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви,просив задовольнити первісний позов повністю.Також банком було надано письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, які приєднані до матеріалів справи (а.с. 89-100). Зустрічний позов [PERSON] не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що [PERSON] тривалий час користувалася кредитними коштами, наданими їй ПАТ КБ «Приватбанк», виконувала умови кредитного договору належним чином, у звязку з чим їй навіть було банком збільшено кредитний ліміт, проте в 2016 році [PERSON] перестала виконувати умови кредитного договору, позичені кошти та нараховані відсотки не повернула, тому банк просить стягнути виниклу заборгованість. Вважає, що підстави для визнання кредитного договору від 25.01.2008 року відсутні. Представник відповідача по первісному позову та позивача за зустрічним позовом [PERSON] заявлений банком позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, а зустрічний позов підтримав і просив його задовольнити, надавши при цьому суду письмові заперечення на первісний позов, які приєднані до матеріалів справи (а.с. 125-128). Представник [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення аналогічні змісту зустрічного позову і в звязку з тим, що вважає кредитний договір від 25.01.2008 року недійсним, тому й відсутні підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості. Відповідачка за первісним позовом і позивачка за зустрічним позовом - [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала, а зустрічний позов підтримала повністю. На запитання суду пояснила, що вона дійсно 25.01.2008 року підписувала заяву на отримання кредитної картки у ПриватБанку і отримала кредитну картку, про що свідчать її підписи на заяві (а.с. 12). Вона користувалася даною кредитною карткою тривалий час, тому що це було дуже зручно. Поповнювала картрахунок щодо повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків завжди вчасно, у звязку з чим банк підвищив їй ліміт кредитних коштів. Щодо визначення розміру суми, умов, порядку та строків поповнення картрахунку в повернення коштів і відсотків, то вона заходила на сайт ПриватБанку і там було все розяснено як сплачувати, тощо. У звязку зі звільненням з роботи та неможливістю працевлаштуватися по теперішній час, вона не користується кредитною карткою і кошти для погашення заборгованості в неї відсутні, так як єдиним джерелом її доходу є допомога по безробіттю. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідачку-позивачку [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що між ЗАТ КБ Приватбанк та [PERSON] було укладено договір № б/н від 25.01.2008 року шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України), відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 3000,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки та щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості на підставі заяви, умов та правил надання банківських послуг (а.с. 12-28). Відповідачка [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг й Тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. При цьому відповідачка ознайомилася і була згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона дійсно 25.01.2008 року підписувала заяву на отримання кредитної картки у ПриватБанку і отримала кредитну картку, про що свідчать її підписи на заяві (а.с. 12). Вона користувалася даною кредитною карткою тривалий час, тому що це було дуже зручно. Поповнювала картрахунок щодо повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків завжди вчасно, у звязку з чим банк підвищив їй ліміт кредитних коштів. Щодо визначення розміру суми, умов, порядку та строків поповнення картрахунку в повернення коштів і відсотків, то вона заходила на сайт ПриватБанку і там було все розяснено як сплачувати, тощо. Факт укладення договору 25.01.2008 року підтверджується письмовими доказами, а саме випискою про рух коштів на картрахунку [PERSON] шляхом встановлення кредитного ліміту та переводу власних коштів з картки на картку. В подальшому [PERSON] були вчинені платежі з картки, в тому числі щодо придбання товарів, поповнення рахунку мобільного телефону, тощо (а.с. 101-115). Всі ці докази свідчать про те, що договір між сторонами був укладений кредитний договір і відповідачка [PERSON] користувалася кредитними коштами на підставі даного договору. За таких умов слід прийти до висновку про те, що між сторонами у справі укладений кредитний договір, за яким вони мають нести не тільки права, а ще й обовязки. Доводи [PERSON] про те, що вона такий договір не укладала спростовуються матеріалами справи та її поясненнями в судовому засіданні. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Віднесення кредитних договорів до договорів приєднання за тією ознакою, що позичальник позбавлений можливості запропонувати свої умови договору, можливе у разі укладення такого договору між банком (іншою фінансовою установою) та фізичною особою, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, щоза своєю формою та суттю кредитний договір, укладений між сторонами, є договором приєднання. Підписання даного договору є прямою згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг,позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно із п. 1.1.7.11. Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послугпри порушенні строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Також із банківських виписок по картрахунку позичальника [PERSON] та розрахунку заборгованості судом встановлено, що банк збільшував позичальнику кредитний ліміт, а остання користувалася кредитною карткою та коштами на ній, має заборгованість, яка станом на 12.06.2017 року складає 24713,25 грн.,з яких 5952,40 грн. - заборгованість за тілом кредиту;10576,91 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом;6769,02 грн. - заборгованість по пені;а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг:250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1164,92 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.5-11, 101-116). На підставі Закону України «Про акціонерні товариства» найменування юридичної особи Закрите акціонерне товариство «ПриватБанк» змінено на Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк». Відповідно до п. 1.1. Статуту Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», банк є правонаступником усіх прав та обовязків Закритого акціонерного товариства «ПриватБанк» (а.с. 34). За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або за законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги банку про стягнення з позичальника [PERSON] заборгованості за кредитом в розмірі 5952,40 грн. та 10576,91 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом, є обгрунтованими та підтверджені належними доказами, тому підлягають до задоволення. Разом з тим, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктомп. 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. У той самий час, п. 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договору свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015 року по справі № 6-2003цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Однак, у заявлених позовних вимогах позивач вимагає стягнення одночасно заборгованості за пенею, штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова). Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором порушує положення, закріплені у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому позов в частині стягнення штрафів у розмірі 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 1164,92 грн. - штраф (процентна складова) не підлягає до задоволення. Крім того, банком нараховано відповідачці пеню у розмірі 6769,02 грн. Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства, в тому числі справедливості, добросовісності і розумності. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 3ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК можна вважати ступінь виконання зобов'язання боржником, наприклад, дострокове погашення кредиту та процентів, доведений матеріалами справи тяжкий майновий стан боржника, інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу. Враховуючи вищенаведені норми закону, а також співвідношення суми заборгованості по тілу кредиту (5952,40 грн.) та нарахованої суми пені (6769,02 грн.), враховуючи регулярність виконання боржником зобов`язання за договором, інші істотні обставини, матеріальний стан і дохід сім`ї відповідача, що відповідачка [PERSON] не працює, стоїть на обліку у центрі зайнятості та отримує лише допомогу по безробіттю, а також загальні засади цивільного законодавства щодо розумності і справедливості (ст. 3 ЦК України), суд вважає можливим, відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшити розмір неустойки. Крім того, відповідачка [PERSON] частково виконувала зобовязання за кредитним договором, що підтверджується наданим розрахунком та банківською випискою (а.с.5-11, 101-116) та не заперечувалось відповідачкою [PERSON] та представником банку в судовому засіданні. З таких обставин суд прийшов до висновку про зменшення суми неустойки та стягнення з відповідачки на користь позивача 3000,00 грн. пені. Таким чином, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення і з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, яка станом на 12.06.2017 року становить 19529,31 грн. (дев»ятнадцять тисяч п"ятсот двадцять дев"ять гривень 31 коп.) і складається з наступного: 5952,40 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 10576,91 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 3000,00 грн. пені. Разом з тим, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову з таких підстав. Відповідно до пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно із договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує пять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У пункті 23 статті 1 зазначеного Закону споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Проте, треба мати на увазі, що відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобовязаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Отже, з урахуванням викладеного можна зробити висновок, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК правочин є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК. У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у звязку з невідповідністю його вимогам частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Встановлення в судовому засіданні згідно матеріалів справи та пояснень [PERSON] того, що вона добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір, особисто підписала заяву, отримала кредитну картку, тривалий час користувалася кредитними коштами та погашала заборгованість до вересня 2016 року свідчить про волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору і, як наслідок, про досягнення сторонами домовленості щодо всіх істотних умов такого договору. Як вбачається із заяви 25.01.2008 року (на зворотній стороні) зазначено: «я ознайомився і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку, а також його місцезнаходження». Нижче після цього тексту на даній заяві стоять підписи [PERSON], крім того, останньою не заперечувався той факт, що вона особисто підписувала заяву, на підставі якої в подальшому отримала кредитну картку та користувалася кредитними коштами. Також у даній заяві стоїть підпис [PERSON] про отримання кредитної картки та зазначено бажаний кредитний ліміт 3000,00 грн. З урахуванням встановлених обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів суд встановив, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору [PERSON] ПриватБанком було надано інформацію як споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, процедуру виконання договору тощо, які передують укладенню договору і вказане, зокрема, підтверджується підписом [PERSON] на заяві від 25.01.2008 року (а.с. 12 на звороті). Будь-яких доказів в спростування викладеного [PERSON] суду не надала. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні підтверджено той факт, що вона дійсно користувалася кредитною карткою та неодноразово цікавилась інформацією, яка знаходиться на банківському сайті ПриватБанк і свідчить про те, що вона була обізнана про умови кредитного договору та спростовує твердження [PERSON] щодо відсутності у неї волевиявлення на укладення кредитного договору. Таким чином, матеріали справи та пояснення [PERSON] свідчать, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору [PERSON] ПриватБанком було надано інформацію як споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, процедуру виконання договору тощо, які передують укладенню договору, а також при укладенні оспорюваного кредитного договору сторонами погоджені усі його істотні умови та додержано вимоги необхідні для чинності правочину, а підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, ч. 1 ст. 236, ч. 1 ст. 627, 638 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання кредитного договору від 25.01.2008 року недійсним немає, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] їх не довела, що є її процесуальним обовязком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Отже, [PERSON] була надана вся інформація про кредитні послуги, несправедливих умов договору та нечесної підприємницької практики не доведено. При подачі позову до суду ПАТ КБ «Приватбанк» було сплачено судовий збір в розмірі 1600,00 грн., однак позов задоволено частково (79,02%), тому відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а саме 1264,32 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial