Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

Позивач 10.11.2017 р. через представника позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Універсам № 12», [PERSON] про поновлення на роботі, відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м.Києва від вказана позовна заява залишена без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків на які вказано в ухвалі суду. 09.11.2017 р. представником позивача подано позовну заяву з урахуванням ухвали про усунення недоліків. Відповідно до ухвали суду від 18 грудня 2017 р. відкрито провадження по даній справі. 11.04.2018 р. представником позивача [PERSON] подано заяву про зміну предмету спору, відповідно до якої позивач просить постановити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 210000 грн. як відшкодування невиплаченої заробітної плати за час роботи на посадах контролера 111 категорії, продавця-касира ТДВ «Універсам 12» з 03.01.2013 р. по 30.12.2015 р., з яких 150000 грн. заробітна плата з розрахунку 5000 грн. за місяць, 60000 грн. премії, доплати та надбавки за вказаний період. 17.07.2018 р. представником позивача [PERSON] подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить постановити рішення, яким поновити позивачу строк на звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати в ТДВ «Універсам 12», стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача 163633,47 грн., з яких 15325 грн. як відшкодування невиплаченої заробітної плати за час роботи на посадах контролера 111 категорії, продавця-касира 1 категорії ТДВ «Універсам 12» з 03.01.2013 р. по 29.01.2016 р., 7308,47 грн. як компенсація за невикористані відпустки при звільненні, 75400 грн. як відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2016 р. по 30.06.2018 р. 65600 грн. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 03.01.2013 р. по 17.07.2018 р. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 03.01.2013 р. [PERSON] була прийнята на посаду контролера 111 категорії ТДВ «Універсам 12». 01.09.2015 р. позивач була переведена на посаду продавця-касира ТДВ «Універсам 12». Як вказує позивач генеральний директор ТДВ «Універсам 12» за час її роботи жодного разу не сплачував податки до пенсійного фонду та фондів соціального захисту з заробітної плати позивача. В подальшому 27 березня 2017 р. позивач дізналась що її було звільнено за власним бажанням згідно наказу № 002-к від 29.01.2016 р. тоді як ні в 2016 р. ні в 2017 р. вона вказаних заяв про звільнення не писала, трудову книжку отримала лише 27.03.2017 р. В подальшому 07.04.2017 р. поштою нею було направлено звернення до [PERSON] в якому вона зазначила те, що її не було ознайомлено з звільненням з посади, пропонувала скасувати наказ про звільнення та поновити її на посаді. Однак, ТДВ «Універсам 12» було видано накази « 002/1-к від 29.01.2016 р. та №003/1-к від 29.01.2016 р. про звільнення позивача які були направлені позивачу поштою. На час звернення до суду позивачу відповідачем не виплачено належні кошти, а тому просила стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача 163633,47 грн., з яких 15325 грн. як відшкодування невиплаченої заробітної плати за час роботи на посадах контролера 111 категорії, продавця-касира 1 категорії ТДВ «Універсам 12» з 03.01.2013 р. по 29.01.2016 р., 7308,47 грн. як компенсація за невикористані відпустки при звільненні, 75400 грн. як відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2016 р. по 30.06.2018 р. 65600 грн. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 03.01.2013 р. по 17.07.2018 р. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 15.11.2018 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, направила до суду своїх представників з належним чином оформленими повноваженнями, тому є можливим розгляд справи в її відсутності. Представники позивача [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні заявлені позовні вимоги з урахуванням їх зменшення підтримали та просили їх задовольнити вказуючи на обставини викладені в заяві. Представник позивача [PERSON] вказував на те, що [PERSON] працювала в ТДВ з 2013 р. графік роботи у неї був вільний, вона приходила тільки тоді коли її викликав генеральний директор, зазначав, що за час роботи заробітну плату вона не отримувала взагалі, крім того що 08.01.2016 р. їй виплатили аванс, в березні 2017 р. особисто йому Приходько віддав трудову книжку позивача. Представник відповідача ТДВ «Універсам 12» Ротайський В.М., в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував, просив в їх задоволенні відмовити посилаючись на обставини викладені в відзиві, також зазначав, що дійсно підприємство має борг перед позивачем в розмірі 7308 грн. 47 коп. як компенсацію за невикористані відпустки, однак оскільки позивач в день звільнення не працювала, а тому вказана сума повинна бути їй виплачена не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги ро розрахунок, але вказаної вимоги позивачем до підприємства не пред'являлось. Вказував на необґрунтованість заявлених вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, ро час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, тому суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності. Вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача ТДВ «Універсам 12», вислухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], перевіривши надані докази, суд, встановив наступне. Статтею восьмою Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до вимог статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основні засади судочинства, встановлені ч. 2 ст. 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до ст. 8 Основного Закону. Ця норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Зазначені конституційні положення кореспондуються з положеннями ст. ст. 2 та 4 ЦПК України, ст. 5-1 КЗпП України та ст. 15 ЦК України. За правилами частин першої та другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею першою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція) передбачено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції закріплено такі елементи права на судовий захист, як право на розгляд справи; справедливість судового розгляду; публічність розгляду справи та проголошення рішення; розумний строк розгляду справи; розгляд справи судом, встановленим законом; незалежність і безсторонність суду. Справедливий розгляд справи включає в себе такі аспекти належного відправлення правосуддя, як право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п. 54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8,129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці. Судом неодноразово за клопотанням представників відповідача витребовувались необхідні для позивача як підтвердження заявлених позовних вимог документи. Докази, вжито всіх вичерпних заходів для виклику та допиту в якості свідків осіб на які вказували представники позивача, окрім свідка [PERSON] щодо якої суду надано наказ про перебування даної особи в відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Судом встановлено, що з позивач з 03.01.2013 року працювала на посаді контролера ІІІ категорії у Товаристві з додатковою відповідальністю «Універсам № 12». 01.09.2015 року її перевели на посаду продавця-касира, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до наказу №002/1-К від 29.01.2016 р. [PERSON] звільнено з посади касира-контролера 111 категорії відповідно до п.4 ст. 40 КзПП України. Згідно до довідки ТДВ «Універсам 12» позивач не була членом профспілкової організації ТДВ «Універсам 12». Щодо посилань позивача на те, що генеральний директор ТДВ «Універсам 12» за час її роботи жодного разу не сплачував податки до пенсійного фонду та фондів соціального захисту з заробітної плати позивача не можуть бути взяті судом д уваги, з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342 /95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Як вбачається з матеріалів справи вказані обставини були предметом розгляду як при постановленні рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.10.2017 р. так і постанови Апеляційного суду м.Києва від 15 березня 2018 р. з якої вбачається, що в заявлених вимогах позивач [PERSON] просила зобов'язати відповідача подати до Пенсійного фонду України відомості про нарахування її доходу у період з липня по грудень 2013 року, червень 2014 року, а також з серпня 2014 року по березень 2017 року та сплатити страхові внески та податки з цього доходу, однак з наданих представником ТДВ «Універсам № 12» письмових доказів вбачається, що відповідачем було сплачено відповідні страхові внески за позивачку до Пенсійного фонду України. Враховуючи наведені обставини в задоволенні заявлених вимог було відмовлено. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Щодо заявлених вимог про стягнення заробітної плати в ТДВ «Універсам 12», в яких позивач просить стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача 163633,47 грн., з яких 15325 грн. як відшкодування невиплаченої заробітної плати за час роботи на посадах контролера 111 категорії, продавця-касира 1 категорії ТДВ «Універсам 12» з 03.01.2013 р. по 29.01.2016 р., 7308,47 грн. як компенсація за невикористані відпустки при звільненні, 75400 грн. як відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2016 р. по 30.06.2018 р. 65600 грн. компенсації втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати за період з 03.01.2013 р. по 17.07.2018 р. слід зазначити наступне. За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з матеріалів справи позивач в день звільнення не працювала, з матеріалів справи вбачається, що 07.04.2017 р. позивач письмово поштою звернулась до гендиректора ТДВ «Універсам 12» [PERSON] з заявою, однак в вказаній заяві позивач жодним чином не вимагає виплати належних сум чи розрахунку при звільненні, а лише просить надати письмові пояснення з приводу її звільнення. Також, допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вказували суду на наступні обставини. Свідок [PERSON] вказував суду на те, що з 1994 р. працює на посаді адміністратор ринку ТДВ «Універсам 12», позивача взагалі не знає і ніколи не бачив, знає про те, що на ринку працюють два контролери касири [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] вказувала суду на те, що працює в ТДВ «Універсам 12» на посаді касира контролера, взагалі по підприємству прізвище [PERSON] вона чула, однак саму позивача жодного разу не бачила, вказувала на те, що знає її чоловіка так як він також працював на підприємстві. Свідок [PERSON] вказувала суду на те, що працювала в ТДВ «Універсам 12» з 2012 р. по 2017 р. на посаді заступника завідуючої відділом. Знала [PERSON], оскільки вона працювала касиром контролером а потім касиром продавцем. Робоче місце [PERSON] було в приміщенні універсаму на другому поверсі, і коли раз на тиждень вона приймала товар то повинна була передати його [PERSON], але оскільки останньої не було на робочому місці то нею було складено три доповідні записки про відсутність [PERSON] на робочому місці. Свідок [PERSON] вказувала суду на те, що останні двадцять років вона працює в ТДВ «Універсам 12» на посаді бухгалтера, вказувала, що [PERSON] не бачила і не знає. Знайома з чоловіком [PERSON] - [PERSON] який теж працював в ТДВ. Вказувала, що заробітна лата працівникам на підприємстві видається згідно відомостей про нарахування. Вказувала, щ коли в вересні 2015 р. померла касир Кудринська яка видавала заробітну плату то вона особисто по вказівці директора видавала заробітну плату працівникам. Пам'ятає, що декілька разів видавала зарплату за [PERSON] її чоловіку [PERSON] Свідок [PERSON] вказувала суду на те, що з 2008 р. працює в ТДВ «Універсам 12» на посаді контролера касира. [PERSON] не знає і ніколи не бачила, вказувала, що знає [PERSON] оскільки останній працював на підприємстві, щодо заробітної плати зазначала, що заробітна плата виплачується двічі на місяць. 8 по 10 число в 20 числах місяця. Свідок [PERSON] вказувала суду на те, що з 2007 р. працює в ТДВ «Універсам 12» на посаді головного бухгалтера, знає, що [PERSON] працювала на підприємстві з січня 2013 р. по січень 2016 р. оскільки нараховувала їй заробітну плату, однак жодного разу позивача не бачила. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи та фактично визнано представником відповідача в судовому засіданні підприємством не виплачено при звільненні позивача компенсацію за невикористані відпустки що становить 7308 грн. 47 коп. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення. Суд вважає логічними посилання представника відповідача на те, що розрахунок при звільненні щодо компенсації за невикористану відпустку перед позивачем проведені не були з огляду на те, що на момент звільненні позивач була відсутня на робочому місці та з заяви щодо виплати вказаної компенсації, однак враховуючи те, що позивач звертається до суду з вказаним позовом і серед заявлених вимог просить по стягнення вказаної суми, суд вважає, що дані вимоги слід задовольнити і стягнути з відповідача ТДВ «Універсам 12» дану компенсацію в розмірі 7308 грн. 47 коп. В стягненні даної заборгованості в солідарному порядку і з генерального директора ТДВ «Універсам 12» [PERSON] суд вважає дані вимоги такими, що не можуть бути задоволені оскільки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Щодо заявлених вимог про стягнення 15325 грн. як відшкодування невиплаченої заробітної плати за час роботи на посадах контролера 111 категорії, продавця-касира 1 категорії ТДВ «Універсам 12» з 03.01.2013 р. по 29.01.2016 р. та 75400 грн. як відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2016 р. по 30.06.2018 р. 65600 грн. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 03.01.2013 р. по 17.07.2018 р. суд вважає що дані вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] з 03 січня 2013 року працювала на посаді контролера ІІІ категорії у ТДВ «Універсам № 12». 01 вересня 2015 року її перевели на посаду продавця-касира, що підтверджується копією трудової книжки. З копії наказу Товариства з додатковою відповідальністю «Універсам № 12» № 002/1-К та копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що позивачку звільнено з займаної посади з 29 січня 2016 року. Позивачем не надано суду жодних доказів що за відповідачем рахується даний розмір заборгованості по виплаті заробітної плати позивачці, з чого саме він складається та виходячи з якого розрахунку нараховано його розмір тому суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування відносно заявлених вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні позовна заява позивача не містить. Відповідно до ст.141 ЦПК Укрїни суд вважає доцільним стягнути з відповідача ТДВ «Універсам 12» судовий збір пропорційно до задоволених заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial