Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору без номеру від 12 жовтня 2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 гривень 00 копійок у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладено на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, що підтверджується його підписом у заяві, і є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. При укладанні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно якого договором приєднання договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої мови договору. У відповідності до умов договору банк свої зобовязання виконав в повному обсязі та видав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідач згідно з п.2.1.1.5.5, п.2.1.1.5.6 Умов та Правил надання банківських послуг зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором, а у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 31 березня 2016 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 27 598 гривень 89 копійок, з яких 3696 гривень 98 копійок - заборгованість за кредитом, 19 161 гривня 49 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2\~950 гривень 00 копійок - заборгованість за пенею та комісією, а також нарахований відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг штраф в сумі 500 гривень (фіксована частина) та в сумі 1290 гривень 42 копійки (процентна складова), від сплати яких відповідач ухиляється, у звязку з чим змушені звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Представник позивача, який про день та час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.81), в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву (а.с.39), відповідно до якої прохали розглядати справу у відсутність їх представника, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та прохали їх задовольнити, а в разі неявки відповідача не заперечували проти заочного розгляду справи по наявних у справі доказах. Відповідач [PERSON], який про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином через свого представника - [PERSON] ( а.с.80), в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. У звязку з тим, що інтереси відповідача в судовому засіданні представляє повноважний представник, який діє на підставі довіреності від 01 липня 2016 року (а.с.51), то суд ухвалив здійснювати розгляд справи без участі відповідача. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 22 листопада 2016 року позов не визнав, зазначивши, що не оспорює факт укладання 12 жовтня 2012 року між позивачем та [PERSON] кредитного договору шляхом підписання анкети-заяви, а також факт отримання платіжної картки зі строком дії 6 місяців, отримання [PERSON] кредитного ліміту в розмірі 2\~000 гривень. Також [PERSON] пояснив, що під час підписання анкети-заяви відповідача не було ознайомлено з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, а ті, які були надані до позову не підписані [PERSON], що не може свідчити про його обізнаність щодо умов кредитування в частині процентної ставки, комісії за користування кредитними коштами, пені, штрафних санкції. [PERSON] посилався на те, що під час підписання анкети-заяви [PERSON] дійсно просив встановити йому кредитний ліміт в розмірі 10\~000 гривень, проте банк встановив ліміт на рівні лише 2\~000 гривень, які відповідач зняв з картки 20 жовтня 2012 року та повернув в листопаді 2012 року. Більше кредитними коштами відповідач не користувався, гроші не отримував, а картку загубив. Вважав, надавши також і письмові заперечення проти позову, що оскільки в анкеті-заяві не зазначено відсотки за користування кредитними коштами, не зазначено строк повернення грошових коштів, то така анкета-заява не може вважатися кредитним договором, оскільки не містить всіх істотних умов договору. Також [PERSON] посилався на те, що позивач не надав суду доказів отримання відповідачем кредитного ліміту саме в розмірі 5\~000 гривень, як не надав і доказів ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку. Представник відповідача посилався на те, що [PERSON] отриманий кредитний ліміт в розмірі 2\~000 гривень погасив повністю в 2012 році, а тому строк позовної давності щодо стягнення заборгованості сплив, оскілки картка видавалася зі строком дії 6 місяців. Хто отримував грошові кошти в листопаді 2012 року відповідачу не відомо, а наданий позивачем розрахунок заборгованості є неналежним доказом, оскільки позивач не надав первинних документів, які б підтверджували існування заборгованості. Вважав, що надана позивачем виписка про рух коштів по рахунку не є первинним документом. На підставі наведеного просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610, ст.611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст.628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобовязання є кредитний договір, який укладається між сторонами відповідно до вимог 1046-1050, 1054-1056-1 ЦК України та відповідно до ст.629 цього Кодексу є обовязковим до виконання сторонами. Згідно ч.1 статті 1054 та ч.1 ст.1055 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, при цьому кредитний договір укладається в письмовій формі. Судом встановлено, що між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" як позикодавцем та відповідачем [PERSON] як позичальником 12 жовтня 2012 року був укладений договір без номера шляхом підписання анкети-заяви (а.с.7). Представником відповідача під час розгляду справи було заявлено клопотання про витребування від позивача оригіналу анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з підписом [PERSON] (а.с.49-50) на підставі ст. 64 ЦПК України, відповідно до якої письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, а якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Вказане клопотання було задоволено судом та ухвалою від 14 липня 2016 року (а.с.53) витребувано від позивача вказані оригінали, однак ухвала суду залишилася не виконаною. Оцінюючі в якості доказу укладання договору копію анкети-заяви від 12 жовтня 2012 року суд вважає, що з огляду на те, що представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не заперечував факт підписання [PERSON] такої заяви з намаганням отримати кредит в розмірі 10\~000 гривень, про що було зазначено в анкеті-заяві (а.с.7 зворот), то відповідно до правил ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, не надання позивачем оригіналу анкети-заяви з одночасним визнанням представником відповідача факту її підписання не є підставою для відмови в позові у звязку з не поданням таких оригіналів, оскільки представник відповідача не заперечував як підписання анкети-заяви, так і встановлення банком та отримання відповідачем [PERSON] кредитного ліміту в сумі 2\~000 гривень. Таким чином, суд вважає доведеним факт укладання договору, встановлення банком [PERSON] кредитного ліміту в сумі 2\~000 гривень, а також зняття готівкою грошових коштів на вказану суму, що не оспорювалося представником відповідача. В той же час відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.108), 12 жовтня 2012 року [PERSON] було видано кредитну картку «5211537320843183» з терміном дії до 04/16. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а представник відповідача не довів суду того, що [PERSON] отримав картку зі строком дії всього 6 місяців, тобто до 04/13. Тому, посилання [PERSON] на те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості сплинув, є недоведеними. Крім того, згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] 12 жовтня 2012 року було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 гривень та цього ж дня збільшено до 5\~000 гривень, що заперечував представник відповідача, проте доказів встановлення ліміту в розмірі 2\~000 гривень суду не надав. Згідно виписки про рух коштів по основній картці 5211****3183 [PERSON] (а.с.110-113), 20 жовтня 2012 року в банкоматі 1756 смт Солоне було здійснено видачу готівкових коштів на суму 2\~000 гривень з картки «5211537320843183», а 08 листопада 2012 року в HEAD OFFICE, DNEPROPETR-SK,UA здійснено поповнення карткового рахунку «5211537320843183» на суму 2\~000 гривень, що не заперечувалося представником відповідача. Вказані операції також відповідають здійсненому розрахунку заборгованості, який був наданий суду позивачем (а.с.5-6). В своїх письмових запереченнях (а.с.60-65) щодо неналежності доказів в частині надання позивачем розрахунку заборгованості, який на думку [PERSON] є неналежним доказом, представник відповідача посилався на те, що операції зі зняття грошових коштів клієнтом не підтверджені банком первинними бухгалтерськими документами, згідно вимог постанови НацБанку України №223 від 30 квітня 2010 року. Крім того, посилався на те, що сам розрахунок не відповідає вимогам ст. 9 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки не оформлений належним чином а також не відповідає нормативним вимогам щодо оформлення документів відповідно до ДСТУ 4163-2003. Оцінюючи в якості доказу існування заборгованості відповідача перед позивачем, розрахунок заборгованості станом на 31 березня 2016 року (а.с.5-6), а також надану на запит суду виписку про рух коштів (а.с.110-113), суд виходить з наступного. Постанова правління НацБанку України №223 від 30 квітня 2010 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», на яку посилався в своїх запереченнях представник відповідача [PERSON] втратила свою чинність на підставі Постанови Національного банку N 705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів». Відповідно до розділу VІІ вказаної постанови N 705 від 05.11.2014 року документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів та інші документи, що застосовуються в платіжних системах для платіжних операцій з використанням електронних платіжних засобів, можуть бути в паперовій та/або електронній формі. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів і їх оброблення визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, установлених нормативно-правовими актами Національного банку. Форми документів за операціями з використанням електронних платіжних засобів установлюються правилами платіжних систем і повинні містити обов'язкові реквізити, визначені цим Положенням. Відповідно до п. 4 розділу VІІ Постанови Національного банку N 705 від 05.11.2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо. Відповідно до пункту 4 постанови Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 року « Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Суд вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, а також надана виписка про рух коштів по картці «5211537320843183» відповідають вимогам вказаної постанови Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 року, а тому вказані документи є первинними документами та належними доказами існування заборгованості. При цьому суд не приймає посилання представника відповідача [PERSON] стосовно того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає нормативним вимогам щодо оформлення документів відповідно до ДСТУ 4163-2003, оскільки цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: - органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; - підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності та не застосовується до банківської документації. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що між позивачем та відповідачем був укладений договір, відповідно до якого [PERSON] отримав кредитний ліміт в розмірі 5\~000 гривень, що підтверджується довідкою повивача (а.с.109), а також відповідає сумі знятих готівкових коштів за період з 20 жовтня 2012 року по 13 листопада 2012 року. При цьому суд не приймає посилання представника відповідача стосовно того, що [PERSON] отримав лише 2\~000 гривень, а про зняття інших коштів ані відповідачу, ані його представнику нічого не відомо, а отриману кредитку картку [PERSON] загубив. Тому суд вважає, що нарахована позивачем сума основної заборгованості станом на 31 березня 2016 року в розмірі 3\~696 гривень 98 копійок є доведеною та підлягає стягненню з відповідача. При цьому стосовно заперечень представника відповідача [PERSON] щодо неправильного розрахунку суми такої заборгованості з огляду на погашення [PERSON] 2000 гривень в листопаді 2012 року, то судом в судовому засіданні 22 листопада 2016 року було розяснено представнику відповідача право на подання клопотання про призначення судової економічної експертизи з метою перевірки правильності здійснених позивачем розрахунків, а від представника відповідача таких клопотань під час розгляду справи не надійшло. В той же час суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 19 161 гривні 49 копійок заборгованості по процентам за користування кредитом, 2\~950 гривень 00 копійок заборгованості за пенею та комісією, а також нарахованих відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг штрафів в сумі 500 гривень (фіксована частина) та в сумі 1290 гривень 42 копійки (процентна складова), задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Відповідно до анкети-заяви від 12 жовтня 2012 року зазначено, що «Я згоден з тим, що дана заява разом з памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між мною та банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді» (а.с.7 зворот). Оцінюючі в якості доказу надану позивачем до позову Довідку про умови кредитування (а.с.8-9), а також витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджені наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року (а.с.10-33), в яких містяться умови користування кредитними коштами, відсоткові ставки, строки повернення грошових коштів, умови застосування штрафних санкцій та сплати комісій за користування грошовими коштами, суд вважає, що оскільки позивачем, в тому числі і на вимогу суду, не було надано доказів ознайомлення відповідача [PERSON] саме з такими Умовами та правилами надання банківських послуг, як не було ознайомлено і з Довідкою про умови кредитування, то підстави для нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів відсутні. Суд вважає, що такі документи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки такі Довідка та Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Таким чином, аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача за спірним кредитним договором без номера від 12 жовтня 2012 року заборгованості у загальній сумі 27 598 гривень 89 копійок є лише частково обґрунтованими та у відповідності до ст.ст. 611, 615 ЦК України підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України у звязку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору при зверненні з даним позовом до суду пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial