Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач 21 лютого 2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом (а.с.3-11). Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.06.2008р. видане державним нотаріусом другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою Паруснікова І.О. за реєстром №2-916 на ім`я [PERSON] в частині 1/2 частини житлового будинку з господарськими прибудовами, що знаходяться по адресу: [ADDRESS] , !4 частина якого належала [PERSON] , який помер [INFO] ; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку з господарськими прибудовами, що знаходяться по адресу: [ADDRESS] , яка проведена державним реєстратором Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Кір`ян Мариною Юріївною за №12754930 від 22.12.2015р.- 10:47:06, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: бланк ВКМ №15941, в реєстрі за №2-916, виданий 21.06.2008р. державним нотаріусом другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , та подавши 02.02.2019р. заяву про прийняття спадщини до другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, маючи намір отримати у спадщину 7/8 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Але, позивач не має можливості реалізувати своє право на спадкування так як [PERSON] раніше помилково видано свідоцтво про право на спадщину від 21.06.2008р. за реєстром №2-916 на 1/2 частину вищезазначеного домоволодіння замість належної їй 1/8 частини після смерті її батька [PERSON] , якому належала лише 1/4 частина домоволодіння, та вона здійснила державну реєстрацію права власності №12754930 від 22.12.2015р. В зв`язку з чим неможливо визначити склад спадкового майна. Ухвалою суду від 05 березня 2019 року прийнято позов та відкрито провадження у справі (а.с.29). 12 квітня 2019 року позивач подав заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 15 квітня 2019 року задоволено (а.с.431-432). 28 серпня 2019 року відповідач [PERSON] подала апеляційну скаргу на ухвалу суду від 05.03.2019 року (а.с.98-100). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження (а.с.107), а справу повернуто до суду. Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись, відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. Позивач у судове засідання надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с.120). Відповідач у судове засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомив. Відзиву на позов та письмових заяв не надсилав. Третя особа - ДДДНК в особі свого представника в судове засідання не з`явилась. До суду надіслала письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити без участі свого представника відповідно до чинного законодавства , у зв`язку із завантаженістю (а.с.119). Третя особа - Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції в особі свого представника у судове засідання не з`явилась. Про причини неявки свого представника не повідомила. Письмових заяв не надсилала. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, а також враховуючи відсутність заперечень позивача проти ухвалення заочного рішення судом відповідно до ст.ст.280, 281 ЦПК України ухвалено проводити розгляд справи у заочному порядку. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] (а.с.24). Із відомостей наданих КП «ДМБТІ» (з.а.с.71)вбачається, що нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано: за [PERSON] : у розмірі 1/4 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.01.1985р. виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-127, зареєстроване «ДМБТІ» в реєстрову книгу № 459 за реєстровим № 128; у розмірі 1/2 частки на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 09.01.1985р. виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-128, зареєстроване «ДМБТІ» в реєстрову книгу № 459 за реєстровим № 128; за [PERSON] у розмірі 1/4 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.01.1985р. виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-127, зареєстроване «ДМБТІ в реєстрову книгу № 459 за реєстровим № 128. [INFO] [PERSON] помер, спадкоємцями після його смерті були [PERSON] та донька - [PERSON] , в рівних частинах, тобто по 1/8 частині кожному спадкового майна. Державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори після смерті [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] в розмірі 1/8 частини домоволодіння [ADDRESS] , та на ім`я [PERSON] в розмірі 1/2 частини вказаного домоволодіння (замість вірного 1/8 частини). [INFO] померла [PERSON] (а.с.59). Після її смерті як спадкоємець за заповітом [INFO] із заявою про прийняття спадщини до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори звернулась [PERSON] (з.а.с.58). У січні 2019 року [PERSON] в особі свого представника - [PERSON] , звернулась із заявою про видачу свідоцтва право на спадщину (а.с.72). Державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори постановою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку із неможливістю визначити склад спадкового майна, оскільки спадкоємцю [PERSON] мали видати свідоцтво про право на спадщину на 1/8 частину спадщини, а помилково державний нотаріус ДДДНК Парусникова І.О. 21.06.2008 року, за реєстром №2-916, видала на 1/2 частину спадщини (з.а.с.72-а.с.73). [INFO] [PERSON] померла (а.с.21). Після її смерті спадщину прийняв [PERSON] (з.а.с.51). Свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] не видавалось (а.с.52-53). Згідно зі ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст.. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Аналіз статті 1301 ЦК України дає підстави для висновку, що свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у разі, якщо особа не мала права на спадкування. Оскільки, як встановлено із матеріалів справи, [PERSON] мала право на спадкування 1/8 частини спірного домоволодіння після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , а на спадкування 1/2 частин домоволодіння правових підстав для спадкування у неї не було, а тому правильним способом захисту порушених прав є визнання недійсним свідоцтва у тій частині, яка порушує права іншого спадкоємця. В іншій частині свідоцтво про право на спадщину не порушує прав та інтересів другого спадкоємця, а тому не підлягає визнанню недійсним. Згідно роз`яснень, що містить п. 27 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна із сторін має довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх висновків та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги є доведеними, законними та обґрунтованими, у зв`язку із чим підлягають задоволенню у частині визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.06.2008 року видане державним нотаріусом ДДДНК Парусніковою І.О. за реєстровим №2-916 на ім`я [PERSON] , недійсним в частині права на спадщину на 3/8 частини житлового будинку з господарськими прибудовами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , а також скасування державної реєстрацію права власності [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на 3/8 частини вказаного житлового будинку з господарськими прибудовами. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. З урахуванням вищенаведеного,

Outcome: partial