Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

Позивач 16 березня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості та пені по виплаті аліментів. В своїй заяві позивач зазначила, що вони з відповідачем з 2008 року по 2010 рік перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина - [PERSON], [INFO], який проживає з нею та перебуває на її утримання. Рішенням суду з відповідача стягнуто на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 лютого 2011 року і до повноліття дитини. Проте, відповідач жодного разу не сплачував аліменти згідно рішення суду, внаслідок чого станом на 01 березня 2018 року утворилася заборгованість по сплаті аліментів в сумі 60180,70 грн. Таким чином, з жовтня 2013 року і по 1 березня 2018 року має місце прострочення сплати аліментів. Посилаючись на викладене, позивач просила суд, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 60 180,70 грн. та пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 18304,81 грн. за період з жовтня 2013 року по 01 березня 2018 року. В судове засідання позивач, не з'явилася подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, в порядку п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. 08 серпня 2008 року [PERSON], [INFO], уклав шлюб із [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданим Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 08 серпня 2008 року ( а.с. 5). Від шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області 27 березня 2009 року (а.с. 6). 06 жовтня 2010 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], розірвано, що підтверджується копією рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06 жовтня 2010 року (а.с. 7). [PERSON] проживає разом з матір'ю - [PERSON] та перебуває на її утриманні (а.с.9). Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 02 березня 2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 лютого 2011 року і до досягнення дитиною повноліття ( а.с. 8). Як вбачається із довідки-розрахунку Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Полтава Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, заборгованість по стягненню аліментів із [PERSON] згідно виконавчого листа №2-284/2011 від 15 березня 2011 року, за період з жовтня 2013 року по 03 квітня 2017 року становить 42748,45 грн. (а.с. 10). Згідно довідки-розрахунку Полтавського районного відділу державної виконавчої служи Головного територіального управління юстиції у Полтавській області заборгованість по стягненню аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] згідно виконавчого листа №2-284/2011 від 15 березня 2011 року, за період з квітня 2017 року по лютий 2018 року становить 17432,25 грн., загальна сума заборгованості станом на 01 березня 2018 року становить 60180,7 грн. ( а.с.11). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 81 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження». Згідно ч 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Тобто, за відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Таким чином, обов'язок відповідача щодо сплати аліментів на користь позивача на утримання дитини встановлено судовим рішенням, примусове виконання якого покладено на органи Державної виконавчої служби, в обов'язки яких і входить вжиття заходів для своєчасного та повного його виконання. Невиконання судового рішення повно та своєчасно не є підставою для повторного стягнення суми як заборгованості по аліментам в судовому порядку, а повинно здійснюватися органами державної виконавчої служби шляхом вжиття заходів примусового виконання рішення, передбачених ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження». Приймаючи до уваги викладене, позов в частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів до задоволення не підлягає. Вирішуючи позов в частині стягнення пені за прострочення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшено судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Згідно з положеннями СК України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісяця, тому за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а кількість днів прострочення обчислюється, виходячи з того скільки днів прострочено до сплати платежу за конкретний місяць. При обрахуванні недоїмки (пені) недопустимо суму заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці додавати до наступної, оскільки термін сплати платежу за конкретний місяць минає в останній день цього місяця, а тому термін прострочення слід визначати для кожного встановленого місячного платежу окремо. Пленум Верховного Суду України в постанові від 15 травня 2006 року № 3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п. 22 роз'яснив, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів. Позивачем заявлено вимогу про стягнення пені за прострочення стягнення аліментів за період з жовтня 2013 року по 01 березня 2018 року в сумі 18304,81 грн., розрахунок обрахування при цьому не надано. Разом з тим, за підрахунками суду розмір пені за прострочення сплати аліментів за вказаний період становить 17545,49 грн. Судом встановлено, що у відповідача виникла заборгованість по сплаті аліментів перед позивачем, доказів на підтвердження відсутності його вини у виникненні заборгованості відповідач суду не надав, а тому позивач має право на стягнення пені за прострочення аліментів за весь період прострочення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial