Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору застави дійсним та звернення стягнення на заставне майно, посилаючись на те, що 20 липня 2005 року було укладено з відповідачем договір позики. Згідно умов укладеного договору, позивач позичив гроші в сумі 50 000,00 грн., які відповідач зобов'язувався повернути до 20.07.2011 року. В забезпечення виконання умов договору позики між сторонами було укладено договір застави майна - автомобіля марки: MERCEDEC-BENZ SPRINTER, державний номерний знак [NUMBER], 2002 року випуску. Відповідно до умов договору застави, у випадку не виконання відповідачем покладених на нього грошових зобов'язань за договором позики від 20.07.2005 року, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателя. Враховуючи, що після закінчення строку обумовленого в договорі позики, відповідач кошти не повернув, добровільно виконувати договірні зобов'язання відмовився, вчинення дій щодо прибуття до нотаріуса для проведення нотаріальної реєстрації договору застави ігнорує, то позивач просить суд визнати договір застави від 20.07.2005 року дійсним та звернути стягнення на заставне майно. Позивач подав письмове пояснення про слухання справи у його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.22-23). Відповідач в судове засідання не з'явився, однак направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Не заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки договори між ними укладалися, кошти він отримав і їх не повернув, так як не має можливості через скрутне матеріальне становище (а.с.34). Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Встановлено, що 20 липня 2005 року було укладено договір позики між [PERSON] та [PERSON] Згідно умов укладеного договору, позивач позичив гроші в сумі 50 000,00 грн., а відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем до 20.05.2011 року (а.с.4). Відповідно до укладеного договору застави від 20.07.2005 року, у випадку не виконання [PERSON] покладених на нього грошових зобов'язань за договором позики від 20.07.2005 року, він зобов'язувався передати в заставу позивачу належне йому на праві власності рухоме майно - автомобіль марки: MERCEDEC-BENZ SPRINTER, державний номерний знак [NUMBER], 2002 року випуску (а.с.5-6). Як вбачається зі змісту розписки від 20.07.2005 року, [PERSON] підтверджує факт укладення між ним та [PERSON] договору позики коштів в сумі 50 000,00 грн., для придбання автомобіля марки: MERCEDEC-BENZ SPRINTER. З метою забезпечення повернення позики та належного виконання зобов'язання між сторонами було укладено договір застави вище зазначеного автомобіля (а.с.36). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу MERCEDEC-BENZ SPRINTER, державний номерний знак [NUMBER], 2002 року випуску, власником є [PERSON], а також право керування має [PERSON] (а.с.37) Однак на сьогоднішній день відповідач на неодноразові прохання позивача позичені кошти не повернув. Відповідно до ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами, а частиною першою ст. 628 даного кодексу визначено: - «Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства». Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності з вимогами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір застави транспортного засобу укладений та скріплений підписами сторін 20 липня 2005 року та в цілому укладений з усіма вимогами які діяли на час його укладення для такого правочину. Виходячи з часу укладення вище вказаного договору та принципу дії Закону в часі його нотаріальне посвідчення не було обов'язковим для дійсності такого правочину, так як час укладення договору припадає на 20 липня 2005 року, а ч. 2 ст. 13 Закону України "Про заставу" яка передбачає обов'язковість нотаріального посвідчення на той час діяла в редакції Закону від 21 жовтня 1997 року, із змінами, внесеними згідно із Законом від 18 листопада 2003 року, і положення цієї статті не передбачали вказівки на обов'язкове нотаріальне посвідчення договору застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації на момент укладення між сторонами такого Договору. Тому договір застави транспортного засобу MERCEDEC-BENZ SPRINTER, державний номерний знак [NUMBER], 2002 року випуску, вважається дійсним. Отже, оскільки форма та зміст укладеного договору застави від 20.07.2005 року відповідає вимогам цивільного законодавства, жодна із сторін договору не оспорює дійсність договору застави транспортного засобу MERCEDEC-BENZ SPRINTER та не подала суду жодних доказів, які б вказували на недійсність вище вказаного договору, то суд відмовляє в задоволенні вимоги про визнання дійсним договору застави, враховуючи презумпцію правомірності правочину, коли правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 14.4. укладеного між сторонами Договору застави транспортного засобу, у разі невиконання заставодавцем (Відповідачем) умов основного зобов'язання заставодержатель (Позивач) має право звернути стягнення на предмет застави і задовольнити за рахунок Предмету застави свої вимоги в повному обсязі на момент фактичного задоволення таких вимог, включаючи суми позики, що передбачені та/або випливають з Основного зобов'язання, а також відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ст.ст. 19,20 Закону України «Про Заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Однак дана норма закону не передбачає звернення стягнення на заставне майно відповідача, шляхом визнання за позивачем право власності на заставне майно. Виходячи з вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що у зв'язку з невиконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 20.07.2005 року в сумі 50 000 грн., слід звернути стягнення на предмет застави: автомобіль MERCEDEC-BENZ SPRINTER, державний номерний знак [NUMBER], 2002 року випуску, тип пасажирський, номер шасі (кузова) [NUMBER] двигуна: [NUMBER], білого кольору. Проте вимога про визнання права власності на предмет застави, тобто автомобіль, є безпідставною, оскільки суперечить нормам ЗУ «Про заставу» та ст.ст.590-591 ЦК України, якими визначено чіткий порядок стягнення на предмет застави та його реалізація. На підставі наведеного та

Outcome: partial