Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 28.08.2010 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, в якому в них [INFO] народилася дочка [PERSON]. Однак, рішенням Коломийського міськрайонного суду від 04.12.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Позивачка зазначає, що під час шлюбу та спільного проживання вони з відповідачем мали спільний бюджет, вели спільне господарство та за спільні кошти придбали таке майно: автомобіль марки «Citroen Jumpy», 2001 року випуску; автомобіль марки «Renault Kangoo», 2004 року випуску; автомобіль марки «Citroen Berlingo», 2000 року випуску; автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito», 2004 року випуску; телевізор марки «Bravis LCD -1932 С»; телевізор марки «Philips»; 2 люстри; холодильник марки «LG»; духову піч марки «Indesit»; ковролін; ноутбук марки «НР»; нетбук марки «Lenovo». Загальна вартість вказаного майна становить 498 800 грн. 28.11.2013 року під час хвороби позивачки відповідачем безпідставно змінено замки вхідних дверей квартири [ADDRESS], в якій сторони проживали. В зв'язку з цим все спільне майно сторін опинилось у володінні відповідача, а позивачка та їх неповнолітня дочка залишились без речей та вказаного житла. Даний факт засвідчено висновком Коломийського МВ УМВС від 04.12.2013 року. Від пропозиції позивачки добровільно поділити спільне майно відповідач відмовився. З метою захисту своїх та неповнолітньої дочки прав позивачка звернулась з позовом про усунення відповідачем перешкод в користуванні зазначеним житлом, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 23.12.2014 року задоволено та на підставі останнього позивачку 25.01.2015 року примусово вселено у вказану квартиру. Однак, вселившись туди, вона виявила відсутність її особистих речей та їх з відповідачем спільного майна, з приводу чого вона звернулась з відповідною заявою до відділу міліції. Зі слів працівників міліції відповідач погодився повернути вказані речі лише на підставі судового рішення. Речами особистої приватної власності позивачки та їх неповнолітньої дочки, якими протиправно заволодів відповідач, позивачка вважає котел «Беретта» вартістю 6 000 грн., стіл дубовий з декоративною мармуровою вставкою, м'який куток кухонний вартістю 3 600 грн., меблеву стінку кухонну вартістю 7 635 грн., оскільки це майно придбане батьками позивачки та подаровані ними їй, що підтверджується відповідними накладними №151 від 05.04.2011 року, № 150 від 10.02.2011 року. Крім того, відповідач забрав золотий ланцюжок з кулоном вартістю 1 100 грн., що був подарований їх неповнолітній дочці на хрещення її хресними батьками. Позивачка також зазначає, що її батьки на короткий період часу позичили відповідачу 2 000 доларів США, яких не вистачало на придбання автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito» та 10 000 грн. на бізнес, які відповідач так і не повернув їм. Однак, придбані у шлюбі за спільні кошти сторін автомобілі відповідач без згоди позивачки відчужив після розірвання шлюбу. Крім того, після розлучення сторін їх неповнолітня дочка проживає разом з позивачкою, і саме на останній лежить основний тягар утримання цієї дитини, яка відвідує «садок», плата за який збільшилась вдвічі, часто хворіє, а індекс інфляції за 2014 рік склав 124,9 %, що значно відобразилось на купівельній спроможності. Доходів, які отримує позивачка у вигляді заробітної плати, працюючи державним виконавцем відділу ДВC Коломийського міськрайонного управління юстиції, не вистачає для достатнього забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини. Аліментів, які сплачує відповідач на утримання вказаної дочки, не вистачає для достатнього фізичного та духовного розвитку дитини. Тому на підставі ч.3 ст.70 СК України позивачка вважає, що наявні підстави для виділення їй 2/3 часток спільного майна подружжя. Крім того, відповідач також зняв з кредитних карток ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Дельта банк», належних позиваці, грошові кошти в сумі 8 446 грн., які привласнив та використав на власні потреби, внаслідок чого позивачка змушена була позичати 1 000 доларів США для того щоб погасити вищезазначену суму. На підставі наведеного позивачка, посилаючись на норми ст.ст. 70, 71 СК України, просить зобов'язати відповідача передати їй її особисте майно (котел «Беретта», стіл дубовий з декоративною мармуровою вставкою, м'який куток кухонний та меблеву стінку кухонну), майно їх неповнолітньої дочки (золотий ланцюжок із золотим кулоном), а також виділити позивачці в натурі із спільної сумісної власності подружжя таке майно: телевізори марки «Bravis LCD -1932 С» та «Philips»; холодильник марки «LG»; духову піч марки «Indesit»; ноутбук марки «НР». Відповідачу, на думку позивачки, слід виділити з їх спільної сумісної власності таке майно: автомобіль марки «Citroen Jumpy», 2001 року випуску; автомобіль марки «Renault Kangoo», 2004 року випуску; ковролін; 2 люстри; нетбук марки «Lenovo». Позивачка також просить присудити з відповідача на її користь понесені нею судові витрати. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з вищевказаних підстав. Вона також пояснила що квитанція про придбання сторонами спірної меблевої стінки оформлена на ім'я відповідача, хоча сторони спільно її замовляли, а кошти на придбання цього майна давала мати позивачки. Спірний кухонний набір замовляв батько позивачки, а також її батьки подарували їй вказаний в позові стіл дубовий. Спірний ноутбук марки «НР» вартістю 6 000 грн. придбаний сторонами в кредит. На час вселення в дану квартиру там не було спірних дубового стола з м'яким кутком, духової печі, двох люстр, ноутбука, нетбука, ковроліна, 2-х телевізорів та золотого ланцюжка. Також позивачка зазначила, що акт опису майна, копія якого долучена до позовної заяви, вона склала для підтвердження наявності того майна, яке було у вказаній квартирі станом на 28.03.2015 року. Цей акт складено в присутності сусідів. Жодних вилучених відповідачем з квартири речей туди не повернуто. Тому позивачка просить задовольнити її позовні вимоги та вирішити питання про розподіл понесених нею судових витрат. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги по суті визнав частково та пояснив, що з 2010 по 2013 роки, тобто в період придбання спірного майна, позивачка не працювала. Він також ствердив, що в судовому засіданні Коломийського міськрайонного суду, яке відбувалося в листопаді 2014 року з розгляду вищевказаної справи про усунення перешкод в користуванні кватирою, позивачка стверджувала, що відповідач їй повернув все майно. Спірна меблева стінка придбана ним, що стверджується чеком. Відповідач не заперечив факту перебування у нього золотого ланцюжка з кулоном, належного їх спільній неповнолітній дочці та погодився на передачу вказаних речей дочці при досягненні нею 16-ти років, оскільки золоті сережки, подаровані відповідачем дочці в 2015 року, зникли чи втрачені. Жодного із вказаних позивачкою автомобілів на даний час немає у власності відповідача, оскільки всі автомобілі були придбані та продані в період шлюбу, і на даний час жоден з них за відповідачем не зареєстровано, що підтверджується документально. Грошові кошти, виручені від продажу останнього автомобіля, сторони поділили між собою. Відповідач також ствердив, що вони за час шлюбу з позивачкою взагалі не придбавали вказаних нею холодильника марки «LG» , телевізора марки «Philips» та ноутбука марки «НР», і позивачкою не надано жодних доказів на спростування цього. Старий холодильник, яким користувалися сторони, поламався, і вони його викинули, а також в несправному стані є спірні люстри. Спільним майном подружжя відповідач визнав спірні телевізор марки «Bravis», меблеву стінку, ковролін, нетбук. Він не заперечив щодо вимог в частині виділу позивачці вказаної стінки, котла, поділу ковроліну та згідний, щоб йому було виділено нетбук. Оскільки позивачка стверджує, що спірний стіл дубовий подарований її батьками, то відповідач припускає, що цей стіл має бути в них, і йому невідомо де знаходиться це майно та спірна духова піч повинна знаходитися в позивачки. Стосовно вищевказаного акту опису майна від 28.03.2015 року, наданого позивачкою як доказ, то відповідач та його представник просять врахувати, що цей акт підписаний сторонніми невідомими особами без відома відповідача та іншого співвласника вказаної квартири, і в цьому акті не вказано багато речей. Накладна №151 від 05.04.2011 року щодо придбання кутка кухонного та стола кухонного не має відношення до поділу майна подружжя, оскільки згідно з цією накладною вказане майно придбав батько позивачки [PERSON] З приводу позики грошей у батьків позивачки відповідач вказав, що він не веде та не вів ніякої підприємницької діяльності, а працює в ТзОВ «СТД-ГРУП» на підставі цивільно-правових договорів. Позивачкою не вказано того факту, що після народження дочки матір'ю відповідача надано позивачці кошти в сумі 1 500 євро, які позивачка витратила на власні потреби. Твердження позивачки про незаконне заволодіння відповідачем вищевказаним майном, яке вона вважає її особистою власністю, є безпідставними, оскільки вказані нею речі є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та відповідач неодноразово в присутності адвоката пропонував позивачці добровільно поділити майно. Сторона відповідача вважає, що довідка про доходи позивачки не має жодного відношення до даного спору, а її твердження про зняття ним із вказаних нею кредитних карток грошових коштів є необґрунтованими. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Однак, в даному випадку вартість майна встановлена позивачкою самостійно. Представник відповідача також вважає, що відсутні передбачені законом підстави для виділення позивачці 2/3 частин спільного майна, а відповідно до ч.1 ст.70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними. Тому сторона відповідача вважає, що поділу підлягає лише наступне майно: кухонний набір, ковролін, 2 люстри, котел, нетбук, телевізор марки «Bravis» та духова піч. При цьому позивачці слід виділити кухонний набір, ковролін, 2 люстри, а відповідачу -. котел, нетбук та вказаний телевізор. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, а судові витрати присудженню з відповідача не підлягають, оскільки позов в основному безпідставний. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, перевіривши матеріали справи, та оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з положеннями ч.2 вказаної статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.1 ст.61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст.68 вказаного Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а згідно з ч.1 ст.70 цього Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із правилами частин 2 та 3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Ч.1,2 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частинами 1-3 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з п.п.19, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.24 вказаної постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно із п.25 зазначеної постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України за умови звернення подружжя ( одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до правил, передбачених ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду, ухваленим 04.12.2013 року в цивільній справі №346/7279/13-ц, розірвано шлюб, укладений сторонами 28.08.2010 року у відділі РАЦС по м.Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, та малолітню дочку сторін [PERSON] залишено проживати з позивачкою. Вказане рішення набрало законної сили 15.12.2013 року (а.с.37,38). Відповідно до даних свідоцтва про народження сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] (а.с.8). Згідно з рішенням вказаного суду від 10.02.2014 року (справа №346/444/14-ц) з відповідача на користь позивачки присуджено аліменти на утримання вказаної дочки в твердій грошовій сумі в розмірі по 450 грн. щомісячно. Вказане рішення набрало законної сили 21.02.2014 року (а.с.39, 40). Відповідно до товарних чеків, виданих відповідно 12.05.2011 року та 17.05.2013 року підприємцем [PERSON] (магазин «[INFO]») та підприємцем [PERSON], вартість люстри становить 250 грн., а ковроліну - 1 700 грн. (а.с.9, 10). Даними кредитного договору №004-08041-020311, укладеного 02.03.2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем, доводиться той факт, що відповідач того дня отримав кредит в розмірі 1 758,10 грн. на придбання спірного телевізора «Bravis LCD -1932 С» (а.с.113-116). Згідно з даними довідки, виданої вказаним банком (вих. №1 1-599132) 06.09.2011 року, вказаний кредитний договір припинив свою дію з 02.09.2011 року у зв'язку з повним виконанням позичальником зобов'язань за цим договором (а.с.112). Документом про замовлення №150 від 10.02.2011 року, оформленого на ім'я відповідача, стверджується факт придбання сторонами спірного кухонного набору вартістю 7 635 грн. (а.с.25). Крім того, факти придбання сторонами спірних кухонного набору, ковроліну, 2 люстр, котла, нетбука, духової печі та телевізора марки «Bravis» відповідач визнав, як і не заперечив факту знаходження в нього золотого ланцюжка з кулоном, подарованих дочці сторін. А тому вказані обставини в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Щодо вимог про поділ спірних 4-х автомобілів, то суд бере до уваги письмову відповідь Центру надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування м. Коломиї, Коломийського, Городенківського та Снятинського районів при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, №892 від 28.07.2015 року, в якій вказано, що згідно з базою даних автоматизованого обліку зареєстрованого транспорту Державтоінспекції області АІПС «Автомобіль» та НАІС за відповідачем [PERSON] транспортні засоби на значаться. В цій відповіді наявні відомості про транспортні засоби, зняті з обліку, серед яких вказано спірні автомобілі, які були зареєстровані за відповідачем, однак, станом на 28.07.2015 року вони всі зняті з обліку. Так, автомобіль марки «Mercedes-Benz Vito», 2004 року випуску, знятий з обліку 27.02.2013 року, автомобіль марки «Citroen Berlingo», 2000 року випуску, - 28.12.2013 року, автомобіль марки «Citroen Jumpy», 2001 року випуску, - 14.02.2014 року, а автомобіль марки «Renault Kangoo», 2004 року випуску, - 04.04.2015 року (а.с.76). Отже, всі спірні автомобілі на час розгляду даної справи не належать відповідачу, а тому вони не можуть бути об'єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін та поділу не підлягають. При цьому суд враховує, що відповідно до правил ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. А тому позивачка має право захисти свої права на спірні автомобілі шляхом пред'явлення вказаного у ч.2 ст.65 СК України позову. Щодо вимог про поділ іншого спірного майна, то позивачкою всупереч правилам ч.1 ст.60 ЦПК України не надано жодних доказів про придбання сторонами за час шлюбу цього майна. Так, згідно з накладною №151 від 05.04.2011 року спірні стіл дубовий та кут кухонний придбані батьком позивачки [PERSON], оскільки саме на його ім'я виписана ця накладна (а.с.26). Крім того, допитаний в судовому засіданні 25.09.2015 року як свідок [PERSON] пояснив, що саме він замовляв і оплачував купівлю вказаних столу і кутка, які подарував позивачці. Отже, суд приходить до висновку, що вказане майно вважається її особистою власністю і у разі порушення прав позивачки щодо цього та виділеного їй даним рішенням майна вона має право вимагати захисту її прав шляхом подачі віндикаційного чи іншого позову. Тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Отже, позов підлягає частковому задоволенню, і поділу підлягають спірні кухонний набір, ковролін, 2 люстри, котел, нетбук, духова піч і телевізор марки «Bravis». Оскільки сторони в судовому засіданні фактично досягли згоди щодо виділення позивачці спірного котла, меблевої стінки та ковроліну, то суд вважає, що вказане майно слід виділити саме їй. Також останній слід виділити одну із двох люстр. Відповідно решту майна, а саме люстру, нетбук, телевізор марки «Bravis» та духову піч слід виділити відповідачу. Суд погоджується із вказаними в позові та долучених до нього копіях документів вартостями даного майна, оскільки відповідачем не надано жодних відомостей про інші вартості цього майна. Суд не стягує з позивачки на користь відповідача різницю між вартостями виділених часток, враховуючи, що з позивачкою проживає малолітня дитина сторін, що дає право суду на підставі положень ч.3 ст.70 СК України відступити від рівності часток сторін. Твердження відповідача, що в період шлюбу позивачка не працювала, в зв'язку з чим не брала участь у придбанні спірного майна, суд до уваги не бере, оскільки судом встановлено, що протягом вказаного періоду вона перебувала в стані вагітності, а після народження дочки сторін - здійснювала догляд за нею. Суд також вважає, що оскільки вищевказаним рішенням суду від 04.12.2013 року про розірвання між сторонами шлюбу їх малолітню дочку залишено проживати з позивачкою, то відповідач безпідставно зберігає в себе подаровані цій дитині золотий ланцюжок з кулоном. Тому його слід зобов'язати повернути вказані речі позивачці. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а судові витрати, які складаються зі сплаченого позивачкою судового збору (а.с.1), - розподілу відповідно до правил ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 60, 61, 69 - 71 СК України та,

Outcome: partial