Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

У грудні 2020 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом у якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1837 від 12 липня 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Колейчиком В.В. про стягнення заборгованості за кредитним договором №003-03459-120913 від 12 вересня 2013 року, укладеним між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» на загальну суму 98490,63 грн. та за послуги вчинення виконавчого напису 500 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (надалі за текстом відповідач 1) безпідставно отримані кошти в сумі 3774,36 грн.; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м.Київ\~ Павелків (Вольф) Тетяни Леонідівни (надалі за текстом відповідач 2) безпідставно отримані кошти у сумі 4274,35 грн.; стягнути з відповідача 1 та відповідача 2 витрати по сплаті судового збору 840,80 грн., з кожного. В обґрунтування зазначеного позову посилається на те, що відповідачем 1 було вчинено виконавчий напис №1837 від 12 липня 2019 року, за яким запропоновано стягнути з неї на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» заборгованість за кредитним договором № 003-03459-120913 від 12 липня 2019 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк», у розмірі 98 490,63 грн.\~ та за послуги вчинення виконавчого напису 500 грн.,\~ а разом стягнуто 98 990,63 грн. Про існування виконавчого напису позивач довідалася від приватного виконавця. Вважає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріусом не перевірено безспірність заборгованості, та також виконавчий напис вчинено із пропуском строків позовної давності. Кредитний договір не посвідчено нотаріально, а тому виконавчий напис нотаріуса вчинений з істотними порушеннями вимог чинного законодавства, а саме Закону України "Про нотаріат", Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. За період з вересня 2019 року по червень 2020 року із заробітної плати позивача стягнуто суму боргу 3774,36 грн. на користь відповідача 1, а також 3774,36 грн. основної винагороди та 500 грн. по виконавчим діям на користь відповідача 2. Позивач у судовому порядку оскаржувала постанову відповідача 2 про відкриття виконавчого провадження та про звернення стягнення на заробітну плату, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі №160/4316/20 її позов задоволено, оскаржувані постанови визнано протиправними та скасовано. У зв`язку з чим, позивач просить задовольнити її позов повністю. Ухвалою судді від 14 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання.\~ Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідач 2 подав відзив на позов у якому просив відмовити у позові в частині вимог, заявлених до нього. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що приватний виконавець не може бути відповідачем у цій справі, оскільки жодним чином не порушував права позивача. Кошти, стягнуті з позивача не є безпідставно набутими, положення ст.1212 ЦК України не застосовуються до цих правовідносин. Позивач надала відповідь на відзив у якому зазначила, що приватний виконавець є належним відповідачем, оскільки до нього заявлено позовні вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів. Підставою для застосування ст.1212 ЦК України є рішення адміністративного суду, яким визнано протиправними та скасовано постанови приватного виконавця. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачі та третя особа у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 12 вересня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» і [PERSON] був укладений договір №003-03459-120913 про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування, відповідно до якого Банк надав позивачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку . 12 липня 2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком Володимиром Вікторовичем вчинений виконавчий напис, реєстровий номер №1837, яким запропоновано звернути стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» заборгованість за кредитним договором №003-03459-120913 від 12 вересня 2013\~ року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» за період з 06 жовтня 2017 року по 03 липня 2019 року у розмірі 98 590,63 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 61 107,63 грн., простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 37 383,80 грн. та плати за вчинення виконавчого напису в розмірі 500,00 грн. Зазначений виконавчий напис перебував на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м.Київ Павелків Тетяни Леонідівни, ВП №59705169. Постановою приватного виконався про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 29 серпня 2019 року звернуто стягнення на дохід боржника [PERSON] . Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року у справі №160/4316/20 позов [PERSON] \~\~\~ до\~ відповідача 2 задоволено,\~ постанови приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження та про звернення стягнення на доходи боржника визнано протиправними та скасовано. Вирішуючи вимоги в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд виходить з наступного. Відповідно\~ ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пунктів 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від\~ 29 червня 1999 року № 1172\~\~ «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» зі змінами та доповненнями (далі - Перелік документів), для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» у тому числі, в частині доповнення Переліку новим розділом «2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23; резолютивну частину ухвали Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 24 листопада 2017 року № 92. Постановою Великої Палати Верховного Суду № 11-174ас18 від 20.06.2018 року у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року відмовлено. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29 листопада 2001 року. Пунктом 1 зазначеного Переліку, в редакції від 29 листопада 2001 року, передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: - оригінал нотаріально посвідченої угоди; - документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Як встановлено судом, договір кредиту було укладено в простій письмовій формі, що виключає можливість вчинення виконавчого напису нотаріуса. Також відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), оскільки оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Зазначене вище дає підстави для визнання спірних виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Оскільки нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис на підставі кредитного договору, який не був нотаріально посвідчений, суд приходить до висновку що позов в цій частині підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 безпідставно набутих коштів у сумі 3774,36 грн. суд виходить з наступного. Як вбачається з довідки про заробітну плату позивача від 26 листопада 2020 року, із заробітної плати позивача утримано 3774,36 грн. в рахунок погашення боргу, 3774,36 грн. в рахунок основної винагороди та 500 грн. витрат на проведення виконавчих дій (а.с.21). Зазначені відрахування здійснені роботодавцем позивача на підставі постанови про звернення стягнення на заробітну плату від 29 серпня 2019 року, у якій відповідач 2 визначив порядок відрахувань та реквізити отримувачів (а.с.13). Відповідно до частин першої, другої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, правові підстави набуття відповідачем 1 грошових коштів у сумі 3774,36 грн., що стягнені з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, відпали, суд приходить до висновку, що отримані відповідачем кошти підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України. Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. Щодо стягнення з приватного виконавця коштів в розмірі 4274,36 грн., суд виходить з наступного. Як встановлено судом, кошти в розмірі 3774,36 грн. є основною винагородою приватного виконавця, а 500 грн. витрати на проведення виконавчих дій,\~ які були стягнути за постановою від 29 серпня 2019 року в рамках виконавчого провадження №59705169. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 05.02.2020 року у справі № 201/8493/18 дійшов правового висновку, про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15. На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача 2 на користь позивача 4274,36 грн. безпідставно набутих коштів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial