Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом. Посилався на те, що між ним та відповідачкою 16 червня 2003 року було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10.09.2013 року. Вказував на те, що 07.07.2005 року ними спільно була придбана квартира №42 в будинку №287 Е по вул. Руській в м. Чернівці, крім того ними спільно було збудовано житловий будинок по вул. Полєтаєва, 7а в с.Волока, Глибоцького району, Чернівецької області. Також вказував на те, що 27 липня 2006 року в період шлюбу ними був придбаний автомобіль [NUMBER], 2006 року випуску та в подальшому 01.01.2010 року ними було придбано торговий павільйон ТЗП з легких металевих конструкцій єдиного зразка (жабка) №227, що знаходиться на території КП «Калинівський ринок» за адресою м.Чернівці, вул. Калинівська, 13А. У звязку з тим, що про порядок розподілу вказаного вище придбаного під час шлюбу рухомого та нерухомого майна між ним та відповідачкою не погоджено, у звязку з чим існує майновий спір, а тому звернувся з даним позовом до суду та посилаючись на норми матеріального права, просив визнати двох кімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою м. Чернівці по вул. Руська, будинок № 275 Е квартира № 42; житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Полєтаєва, 7 А в селі Волока, Глибоцького району Чернівецької області; торговий павільйон -Т311 з легких металевих конструкцій єдиного зразка (жабка) за №227 МТК «Калинівський ринок», що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Калинівська, 13-А, а також автомобіль марки Mitsubishi Colt 1.3 М/Т, державний номерний знак [NUMBER], 2006 року випуску - об'єктами спільної сумісної власності подружжя, право спільної сумісної власності на вказані обєкти припинити, визнати за ним право спільної часткової власності на ? частку двох кімнатної квартири, яка знаходиться за адресою м. Чернівці по вул. Руська, будинок № 287 Е квартира № 42; на ? частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Полєтаєва, 7А в селі Волока, Глибоцького району Чернівецької області; на ? частку автомобіля марки Mitsubishi Colt 1.3 М/Т, державний номерний знак [NUMBER], 2006 року випуску; на 1/2 частку торгового павільйону -ТЗІІ з легких металевих конструкцій єдиного зразка (жабка) за №227 МТК «Калинівський ринок», що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. Калинівська, 13А. В судове засідання позивач не зявився, про причини неявки суд не повідомив, в його інтересах діяла [PERSON], яка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити відповідно до вимог викладених у заяві про збільшення позовних вимог з підстав викладених у вказаній заяві. Відповідач в судове засідання не зявилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, в її інтересах діяв представник [PERSON], який в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі відповідно до заяви про збільшення позовних вимог та не заперечував проти задоволення позову. Треті особи в судове засідання не зявились, від представника Реєстраційної служи Чернівецького ГУЮ до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, не заперечував проти задоволення позову, представник КП МТК «Калинівський ринок» про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заяву представника відповідача про визнання позову слід прийняти частково, оскільки позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з копії рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10.09.2013 року, судом було встановлено, що між сторонами 16 червня 2003 року було укладено шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та вказаним рішенням суду шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а/с 8). Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 07.07.2005 року в період шлюбу відповідачка придбала у приватну власність квартиру №42 в житловому будинку №287 Є по вул. Руській в м.Чернівці та право власності на вказану квартиру було зареєстровано у встановленому на момент його виникнення законом порядку, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а/с 9, 10). Крім того, в період шлюбу відповідач придбала автомобіль марки Mitsubishi Colt 1.3 М/Т, державний номерний знак [NUMBER], 2006 року випуску, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 27.07.2006 року та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а/с 11,13). Також, судом встановлено, що рішенням Волоківської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 29.12.2008 року надано [PERSON] дозвіл на будівництво господарських будівель і споруд на земельній ділянці площею 0,0088 га, яка належить забудовнику на підставі акта на право власності, в с. Волока згідно з проектом, виданим відділом містобудування та архітектури районної державної адміністрації (а/с 84). Як вбачається з витягу про право власності на нерухоме майно від 25.05.2012 року, на підставі рішення виконавчого комітету Волоківської сільської ради №16 від 30.03.2012 року за відповідачем в період шлюбу зареєстровано право власності на житловий будинок по вул. Політаєва, 7А в с.Волока, Глибоцького району Чернівецької області (а/с 14). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Так, в матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, які б вказували, що спільне рухоме та нерухоме майно було придбане за кошти, що належали відповідачу особисто або належність вказаного майна на праві приватної власності лише відповідачу встановлено будь-яким договором, що обумовлено ч. 3 ст. 368 ЦК України, окрім того представник відповідача в судовому засіданні позов визнав, а тому суд приходить до висновку, що спірна квартира, будинок та автомобіль являється спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як вбачається зі змісту п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За таких обставин позов щодо визнання спільною сумісною власністю, поділу спірної квартири, будинку та автомобіля та припинення права спільної сумісної власності на вказані обєкти обґрунтований та підлягає задоволенню. При вирішенні даного спору по суті судом також враховано, що відповідно до укладеного між відповідачем та АК «Промінвестбанк» іпотечного договору від 07.07.2005 року, спірна квартира №42 по вул. Руській, 287Є в м.Чернівці передана в іпотеку банку з метою забезпечення виконання грошового зобовязання між банком та відповідачем (а/с 61). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Разом з тим, перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки під час поділу такого майна дія договору іпотеки не припиняється та відповідно до положень, які містяться в ст. 23 Закону України «Про іпотеку» такий поділ не є розпорядженням ( відчуженням) предметом іпотеки, а тому права третіх осіб, зокрема іпотекодержателя, в даному випадку не порушуються. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині поділу торгового павільйону Т311 з легких металевих конструкцій єдиного зразка (жабка) за №227 МТК «Калинівський ринок», що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Калинівська, 13-А, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що відповідно до угоди №10 від 01.01.2010 року, укладеного між відповідачкою та КП МТК «Калинівський ринок», остання отримала в платне користування торговий павільйон -Т311 з легких металевих конструкцій єдиного зразка (жабка) за №227 МТК «Калинівський ринок», що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Калинівська, 13-А (а/с 16). Як вбачається з довідки КП МТК «Калинівський ринок» №1037 від 17.10.2013 року на території КП МТК «Калинівський ринок» в користуванні [PERSON] жодне торгівельне місце не перебуває (а/с 60). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Так, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо перебування у власності відповідача вказаного вище торгівельного павільйону, а договір про надання торгівельного місця у користування не породжує правові наслідки, характерні для здійснення права власності та перехід права власності на вказаний предмет договору. Окрім того, згідно ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обєкти нерухомого майна мають бути капітального типу, а не тимчасовими, що є характерним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, визначення яких міститься в ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Також, відповідно до абз. 7 п. 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. № 703) не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення. Аналогічне правило містилося в п. 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. № 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28 липня 2010 р. № 1692/5) Наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 р. № 1844/5.; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445; далі Тимчасове положення). За таких обставин, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів того, що спірний торгівельний павільйон дійсно належить на праві власності будь-кому із сторін та був набутий ними в період шлюбу, а також те, що визнаючи право власності на малі архітектурні форми як на обєкт нерухомого майна, фактично вирішується питання щодо користування земельною ділянкою, яка є необхідною для їх обслуговування, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині поділу торгового павільйону Т311 з легких металевих конструкцій єдиного зразка (жабка) за №227 МТК «Калинівський ринок», що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Калинівська, 13-А. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати, зокрема судовий збір, оскільки позивачем не надано документально підтверджених доказів понесення ним інших судових витрат, передбачених ст. 79 ЦПК України. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову, таким чином, суд вважає, що накладені ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25.09.2013 року заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial