Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У квітні 2013 року позивач звернулася до Заводського районного суду з позовною заявою до [PERSON] центру соціального обслуговування Заводського району м. Дніпродзержинська, згодом позивач уточнила свої позовні вимоги та просила суд визнати пропущений строк для звернення до суду з поважних підстав, поновити його, визнати наказ від 23 червня 2010 року за № 179-К про звільнення позивача з роботи соціального працівника [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська за прогул без поважних причин незаконним, скасувавши цей наказ та поновити позивача на роботі на посаду соціального працівника [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська з 01 червня 2010 року, стягнути з відповідача [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 червня 2010 року по день оголошення рішення у сумі 41008 (сорок одна тисяча вісім) грн. 00коп., стягнути з відповідача [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 (п'ять тисяч) грн., стягнути з відповідача [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська на користь позивача понесені витрати за надання правової допомоги у розмірі 350грн.00коп., рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 1218грн.00коп., допустити до негайного виконання. 04 лютого 2014 року Заочним рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Позов [PERSON] до [PERSON] центру соціального обслуговування Заводського району м. Дніпродзержинська про визнання наказу про звільнення незаконним, про поновлення на роботі, стягнення заробітної платні за час вимушеного прогулу та моральної шкоди було задоволено частково. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 10.07.2014 року заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська по цивільній справі № 208/3162/13 за позовом [PERSON] до [PERSON] центру соціального обслуговування Заводського району м. Дніпродзержинська про визнання наказу про звільнення незаконним, про поновлення на роботі, стягнення заробітної платні за час вимушеного прогулу та моральної шкоди від 04 лютого 2014 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку Згодом позивачем були уточнені позовні вимоги, в обґрунтування яких позивач посилається на те, що 01 вересня 1998 року вона була прийнята на посаду соціального працівника Заводського районного територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів м. Дніпродзержинська, в подальшому перейменований в [PERSON] центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська згідно наказу № 44 від 27.08.1998 р. Наказом № 23-к від 07 березня 2007 року позивача було звільнено з ініціативи адміністрації за ст. 40 п.4 КЗпІІ України - за прогул без поважної причини. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 травня 2009 року наказ про її звільнення визнано незаконним, позивача було поновлено на посаді соціального працівника відділення соціальної допомоги [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська. На підставі наказу № 179-к від 23.06.2010р. позивач була звільнена із займаної посади соціального працівника відділення соціальної допомоги [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин. Зазначений наказ позивач вважаю незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки винесений наказ про звільнення: її за прогул без поважних причин є не що інше, як намагання адміністрації [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська розквитатися з нею за її звернення до різних інстанцій за захистом своїх трудових прав, в тому числі і в судові інстанції по факту попереднього звільнення з роботи у березні 2007 року. Після поновлення позивача на роботі у травні 2009 року адміністрація [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська стала упереджено відноситися до позивачки, намагалася знайти будь-яку зачіпку, щоб розквитатися з нею та звільнити з роботи. З 26 квітня 2010 року по 31 травня 2010 року позивач перебувала на стаціонарному, а згодом на амбулаторному лікуванні, Лікарняний лист було закрито 31 травня 2010 року і 01 червня 2010 року позивач повинна була приступити до роботи. 01 червня 2010 року о 8-ій годині позивач вийшла на роботу, тобто прийшла до [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська, здала лікарняний лист у відділ кадрів і мала намір приступити до виконання своїх обов'язків, але адміністрація центру в порушення вимог п. 6 ст. 40 КЗпП України не звільнила працівника, якого було прийнято на місце позивача, після звільнення її на підставі наказу від 07 березня 2007 року, та відмовила в наданні позивачці її ділянки по обслуговуванню пенсіонерів (по вулиці Бойко-Димитрова), яку вона обслуговувала до незаконного звільнення. Директор центру не тільки не надала позивачці робочого місця, де вона працювала до звільнення, але й порекомендувала позивачці за станом здоров'я звільнитися за власним бажанням, на що позивач відмовилася. Таким чином, з 01 червня 2010 року директор територіального центру порушила конституційні права позивачки на працю, не надала їй місця роботи при поновлені на роботу, позбавила її засобів існування, тобто фактично позивачем прогулу скоєно не було, оскільки відповідачем їй не було надано місце роботі. Крім того, позивач вважає, що її звільнення проведено з порушенням вимог ст. 149 КЗпП України, в зв'язку з тим, що її звільнення за прогули без поважних причин є незаконним, вона вважаю, що буде справедливим, крім поновлення її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу, тобто з 01 червня 2010 року по день поновлення на роботі, що відповідає діючому законодавству. Згідно довідки [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська заробітна плата позивачки за березень 2010 року становить 1155,06 грн.: за квітень 2010 року - 745,20 грн. тому відповідач повинен сплатити позивачці заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 42706,78 коп. (сорок дві тисячі сімсот шість грн..78 коп.), яка складається з наступного: з 04.02.2013р. по 25.06.2014р. (по час поновлення вдруге) складає 18796 грн. 00 коп., з 15.07.2014р. (після чергового незаконного звільнення) по 24.12.2015р. складає 23910 грн. 78 коп. Діями відповідача, які виразилися в незаконному звільненні позивача з посади соціального працівника Заводського районного територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів, позивач вважає, що їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінюю в 3000,00 грн. (три тисячі грн..00коп.). Причинена моральна шкода виразилася в тому, що незаконним звільненням з роботи було порушено її конституційне право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України, що привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя, позивач залишившись без засобів для існування у неї виникли борги за комунальні послуги, вона не змогла належним чином пройти курс лікування, сплачувати кредит, у зв'язку з чим у неї виникла велика заборгованість, її повторне звільнення за прогули без поважних причин було для неї несподіваним, в зв'язку з чим вона перенесла нервовий струс та емоції негативного характеру, коли дізналася про звільнення. крім того, після звільнення її з роботи, за відсутністю будь яких інших джерел доходів, вона також морально страждає. Трудова книжка позивачки до теперішнього часу знаходиться в центрі, допомогу по безробіттю вона не отримує. Всі викладені обставини змушують позивачку страждати та морально переживати, приймати ліки від безсоння та головних болів. У зв'язку з незаконним звільненням з посади позивач зверталася в різні інстанції: прокуратуру району та області, Департамент соціального захисту населення, [PERSON] державної інспекції праці у Дніпропетровській області, про результатам перевірки на підставі протесту прокурора директора звільнено з посади. Строк звернення до суду за захистом порушеного свого трудового права позивачем пропущено з поважних причин., оскільки з часу звільнення вона зверталася до різних Інстанцій: прокуратури, народного депутата, Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, [PERSON] державної інспекції праці у Дніпропетровській області, тому строк звернення до суду з позовною заявою було поновлено. Крім того позивач просить стягнути понесені нею судові витрати, за отримання нею правової допомоги, оскільки вона не є юридично грамотною особою, вона вимушена була звернутися до кваліфікованого спеціаліста за правовою допомогою, у розмірі 2850грн.00коп. Позивач та її представник в судовому засідання підтримали свої уточнені вимоги та просили суд з урахуванням уточнених вимог стягнути з відповідача на користь позивача всього 50174грн.78коп. Представник відповідача в судове засідання зявились, позов не визнали, вважають звільнення позивачки законним, а її вимоги такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав: наказ Терцентру від 23.06.2010 №179-К про звільнення позивача з посади соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома є законним, оскільки при звільненні позивача на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України роботодавцем додержано вимоги законодавства про працю та процедуру застосування дисциплінарного стягнення до працівника. Згідно з ч.2 ст.140 КЗпП України у трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарної і громадського впливу. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до вимог ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в - наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно зі ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника ) допускається у випадку звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації. Власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Позивач [PERSON] повинна була приступити до виконання трудових обов'язків з 01.06.2010 після її поновлення на .роботі на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.05.2009 та після проходження лікування, підтвердженого листками непрацездатності. Однак, прийшовши 01.06.2010 до Терцентру позивач відмовилась від виконання своїх посадових обов'язків; обслуговування дільниці в приватному секторі с.Романково, зажадавши обслуговувати інший район міста - «Черемушки». Оскільки, громадяни похилого віку, що мешкають у районі «Черемушки» на той час обслуговувались іншими соціальними робітниками, зміна осіб, що знайшли порозуміння з цими громадянами могли призвести до їх душевного травмування, погіршення самопочуття, а у с.Романково існувала нагальна потреба у збільшенні кількості соціальних робітників, задовольнити вимоги [PERSON] не виявлялось можливим. Не погодившись із запропонованою роботою на своїй посаді 01.06.2010р. позивач залишила робоче місце без будь яких пояснень адміністрації. Про відсутність на роботі без поважних причин 01.06.2010 протягом 5 годин, 02.06.2010 протягом робочого дня 7 годин 40 хвилин, 03.06.2010 протягом робочого дня 6 годин 30 хвилин, з 04.06.2010 по 18.06.2010 протягом всього робочого дня - складено відповідні акти. Слід зазначити, що 03.06.2010 позивачем були написані па ім'я адміністрації дві заяви, в одній із яких вона просить надати їй відпустку без збереження заробітної плати у період з 01.06.2010 по 02.06.2010, а в іншій - надати їй щорічну основну відпустку за 2010 рік з 01.06.2010 по 24.06.2010 на 24 календарних дні. Проте, дата на вищезазначених заявах - 03.06.2010 отже, позивач прохає надати їй відпустки заднім числом. Звертаємо увагу суду, що [PERSON] надіслала поштою до терцентру такі ж самі заяви, але датовані 15.06.2010р., Таким чином позивач ще раз особисто підтвердила свою відсутність на роботі без поважних причин. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з іноіих причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік, але ж [PERSON] повинна була подати цю заяву роботодавцю завчасно, а не просити про надання відпустки заднім числом. Щодо щорічних основних відпусток, ст. 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Згідно з графіком відпусток на 2010 рік право позивача на одержання щорічної основної відпустки мало настати лише у липні 2010 року. До того ж заяви, написані позивачем 03.06.2010 та 15.06.2010, а щорічну відпустку вона прохає надати їй заднім числом з 01.06.2010, тому Терцентр не мав законних підстав порушувати правові корми та надавати відпустки у не передбачений строк. Звертаємо увагу суду, що правова позиція Терцентру щодо відмови позивачу у наданні відпусток підтверджена [PERSON] Державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області. 03.06.2010 Терцентром був складений акт про відмову [PERSON] надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі, а також про намагання одержати відпустки заднім числом. 08.06.2010 Терцентром був складений черговий акт про те, що позивач [PERSON] в кабінеті директора в присутності членів комісії ознайомилась з актами про її відсутність на роботі без поважних причин з 01.06.2010 по 08.06.2010, та з резолюцією директора у відмові про надання вищевказаних відпусток що засвідчила власним підписом. Позивач запрошувалась на оперативні наради, засідання ради трудового колективу для надання пояснень щодо причин порушення трудової дисципліни, на її адресу надсилались відповідні рекомендовані листи-запрошення з повідомленням про вручення поштового відправлення, на які вона не реагувала. 23.06.2010 радою трудового колективу і терцентру було надано з роботодавцю на звільнення соціального робітника [PERSON] з посади за відсутність на роботі без поважних причин (прогул). Таким чином, 23.06.2010 позивача було звільнено за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України на підставі доповідної записки завідувача відділення соціальної допомоги вдома, актів про відсутність на роботі без поважних причин та про відмову дати письмове пояснення, а також рішення ради трудового колективу про надання згоди на звільнення. У день видання наказу про звільнення [PERSON] були направлені цінні листи з описами про вкладення, в яких вона була повідомлена про звільнення і запрошена до Терідентру за розрахунком та отриманням трудової книжки. Підтвердженням того, що [PERSON] отримала листи про її звільнення є її письмова заява від 29.06.2010 з проханням видати їй копію наказу про звільнення, трудову книжку та провести розрахунок за невикористану відпустку та лікарняний. Незважаючи на свої письмові вимоги позивач за розрахунком так і не з'явилася. Тому, 06.07.2010 адміністрація Терцентру надіслала їй лист, де повторно запросила прийти до Терцентру і відповідно до вимог чинного законодавства під особистий підпис отримати трудову книжку та необхідні документи. У березні 2012 року [PERSON] було направлено черговий лист з повідомленням про необхідність з'явитися до Терцентру для отримання трудової книжки, який знову ж таки був залишений без уваги. Щодо позовних вимог [PERSON] поновити її на роботі з виплатою середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за періоди з 04.02.2013р. по 04.02.2014р. на суму 14616 грн., з 05.02.2014р. по 25.06.2014р. на суму 4180 грн., з І5.07.2014р. по 21.04.2015р. на суму 12804 грн., з 22.04.2015р. по 24.12.2015р. на суму 11106 грн. 78 коп., на загальну суму 42706,78 грн. відповідач зазначив, що ч.2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про - виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 вказано, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно з ч.1 ст. 1 ЦІІК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Враховуючи те, що на думку Терцентру, ними було дотримано всі вимоги чинного законодавства щодо звільнення [PERSON], тому вищевказані вимоги необхідно на думку відповідача також залишити без задоволення. Щодо відшкодування моральної шкоди позивачу, відповідач також не погоджується з наступних підстав: відповідно до ст..237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 23 Цивільного кодексу України регламентовано, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди мас бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, .зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якою доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідач вважає, що вимоги позивача щодо стягнення на її користь моральної шкоди є безпідставними, не підтверджені жодним письмовим доказом; [PERSON] не наведено обґрунтування грошової оцінки суми стягнення, що виключає вину Терцентру у заподіянні моральної шкоди позивачу. Ствердження позивача про те, що вона має заборгованість за кредитами та за комунальні послуги не є підтвердженням моральних страждань, а тому у цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Щодо витрат за отримання правової допомоги, проти чого також заперечує відповідач, тому, що згідно з ч.1 ст.84 ІЩК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, на підставі п.1 ч.І ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову з вимогами, що випливають із трудових відносин. Слід зазначити, що у чинному законодавстві не передбачено обов'язкового отримання сторонами правової допомоги під час участі у судовому процесі, це лише право громадян, закріплене ст. 12 ЦПК України, таким чином, відповідач вважає вимоги позивача щодо стягнення з Терцентру витрат за отримання правової допомоги недоречними, та такими, що не підлягають задоволенню. Тому позивачці, [PERSON] у задоволенні позову про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди слід відмовити у повному обсязі. Суд вислухав позивача, його представника, представників відповідача, свідків [PERSON] [PERSON]В, [PERSON], [PERSON], [PERSON], яки суду щодо підстав та обставин звільнення нічого не пояснили, а лише надали пояснення, щодо атмосфери в колективі, та відношеннях між колективом, адміністрацією та позивачем, судом досліджені письмові докази по справі шляхом оголошення їх у судовому засіданні: - копія наказу [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського район) м, Дніпродзержинська від 23.06.2010р за № 179-К про звільнення позивачки; - довідка № 2 [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська про доходи позивача; - відповідь [PERSON] державної Інспекції праці у Дніпропетровській області від 09.07.2010р. за № 186; - повідомлення народного депутата України [PERSON] від 04 липня 2012 р. за № 255/4-251; - повідомлення прокуратури Дніпропетровської області від 11.06.2012р. за № 07/1-4758-10; - заява позивачки до [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська від 29.06.2010р. Вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені докази по справі, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено: Як було встановлено судом при розгляді справи позивач 01 вересня 1998 року була прийнята на посаду соціального працівника Заводського районного територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів м. Дніпродзержинська, в подальшому перейменований в [PERSON] центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська згідно наказу № 44 від 27.08.1998 р. Як вбачається з наказу № 23-к від 07 березня 2007 року позивача було звільнено з ініціативи адміністрації за ст. 40 п.4 КЗпІІ України - за прогул без поважної причини, але рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 травня 2009 року наказ про її звільнення визнано незаконним, та позивача було поновлено на посаді соціального працівника відділення соціальної допомоги [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська. З наказу № 179-к від 23.06.2010р. вбачається, що позивача було звільнено із займаної посади соціального працівника відділення соціальної допомоги [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Виконуючи обовязок доказування, позивач, на переконання суду, довела слушність власних доводів щодо незаконності наказу № 179-к від 23.06.2010р та, як наслідок, її звільнення, утім, відповідач не виконав обовязку з урахуванням вимог трудового законодавства, адже саме він повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. . Згідно з п.4 ст.40 КЗпП України звільнення на цій правовій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Для визнання відсутності на робочому місці прогулом, крім установлення факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, слід з'ясувати поважність причини його відсутності. Судом було встановлено, що з 26 квітня 2010 року по 31 травня 2010 року позивач перебувала на стаціонарному, а згодом на амбулаторному лікуванні, Лікарняний лист було закрито 31 травня 2010 року і 01 червня 2010 року позивач повинна була приступити до роботи, що вона і зробила. 01 червня 2010 року о 8-ій годині позивач вийшла на роботу, тобто прийшла до [PERSON] центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Заводського району м. Дніпродзержинська, здала лікарняний лист у відділ кадрів і мала намір приступити до виконання своїх обов'язків, але адміністрація центру в порушення вимог п. 6 ст. 40 КЗпП України не звільнила працівника, якого було прийнято на місце позивача, після звільнення її на підставі наказу від 07 березня 2007 року, та відмовила в наданні позивачці її ділянки по обслуговуванню пенсіонерів (по вулиці Бойко-Димитрова), яку вона обслуговувала до незаконного звільнення. Директор центру не тільки не надала позивачці робочого місця, де вона працювала до звільнення, але й порекомендувала позивачці за станом здоров'я звільнитися за власним бажанням, на що позивач відмовилася. Таким чином, з 01 червня 2010 року директор територіального центру порушила конституційні права позивачки на працю, не надала їй місця роботи при поновлені на роботі, цей факт у своїх запереченнях також підтверджує представник відповідача, який зазначив, що позивач зявилась на роботу 01.06.2010р., але відмовилась від виконання своїх посадових обов'язків: обслуговування дільниці в приватному секторі с. Романково, зажадавши обслуговувати інший район міста - «Черемушки», хоча цей факт відповідачем суду доведено доказами не було. Крім того відповідач у запереченнях зазнає, що оскільки, громадяни похилого віку, що мешкають у районі «Черемушки» на той час обслуговувались іншими соціальними робітниками, зміна осіб, що знайшли порозуміння з цими громадянами могли призвести до їх душевного травмування, погіршення самопочуття, а у с. Романково існувала нагальна потреба у збільшенні кількості соціальних робітників, задовольнити вимоги позивача, [PERSON] не виявлялось можливим, тобто відповідач підтвердив факт порушення вимог п. 6 ст. 40 КЗпП України, оскільки не було звільнено працівника, якого було прийнято на місце позивача. Звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Відповідач причину відсутності позивача на робочому місці не зясував, пояснення про причини відсутності на робочому місці не відібрав. Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинен здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивача з роботи з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до встановлених судом обставин справи, наданих доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поновлення на роботі позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу а саме за періоди з 04.02.2013р. по 04.02.2014р. на суму 14616 грн., з 05.02.2014р. по 25.06.2014р. на суму 4180 грн., з І5.07.2014р. по 21.04.2015р. на суму 12804 грн., з 22.04.2015р. по 24.12.2015р. на суму 11106 грн. 78 коп., на загальну суму 42706,78 грн. Що стосується вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд приходить висновку, що виплата позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за весь час вимушеного прогулу. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як правило, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини, та одним із таких способів відповідно до ст. 16 ЦК України є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Цією нормою також встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем та відповідно до наказу № 179-К від 23.06.2010р. була звільнена на підставі п.4ст.40 КЗпП України, але без засідання первинної профспілкової організації [PERSON] центру соціального обслуговування Заводського району м. Дніпродзержинська. Таким чином висновки профспілкової організації, оформлені протоколом відсутні. Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із тим за змістом ст. 234 КЗпП України в разі пропуску з поважних причин строків встановлених ст. 233 КЗпП України суд може поновити ці строки. Як вказав в позовній заяві позивач, з пропуском строку позовна заява була подана через те, що позивач зверталася в різні інстанції за захистом своїх прав та інтересів, крім того до теперішнього часу позивач не отримала трудову книжку, яка знаходиться і досі у відповідача. Відповідно до п. 4.1 "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників" власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно п.4.2. даної інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Проте, в порушення зазначеної норми закону позивач до теперішнього часу не було направлено трудову книжку. Суд вважає вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду поважними, тому поновлює цей строк. Відповідність до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідність до ч.2 ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. У відповідність до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. У відповідність до ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідність до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідність до ст.66 ЦПК України, висновок уповноваженої особи - докладний опис проведених досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом є доказом, який підтверджує обставини по справі. Встановлені судом факти і обставини справи підтверджують матеріали справи, оголошені у судовому засіданні. Суд вважає вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду поважними, тому поновлює цей строк. Відповідність до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідність до ч.2 ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. У відповідність до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. У відповідність до ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідність до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідність до ст.66 ЦПК України, висновок уповноваженої особи - докладний опис проведених досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом є доказом, який підтверджує обставини по справі. Разом з тим, частково задовольняючи вимогу позову про стягнення з відповідача на користь позивача у частині розміру такого відшкодування моральної шкоди в сумі 600 грн., суд виходить з характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивач, їх тривалості, та із засад розумності, виваженості та справедливості, через що, на переконання суду, з метою захисту порушених прав позивача присудження до відшкодування моральної шкоди в розмірі 600 грн. відповідатиме тим моральним стражданням, яких зазнала позивача у звязку порушенням відповідачем трудових прав позивача. Стосовно судових витрат, до яких відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України відносяться розмір судового збору та витрати на правову допомогу. Вирішуючи в обовязковому порядку при ухваленні рішення на виконання ст. 215 ЦПК України питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що при подачі позову позивача було звільнено від оплати судових витрат, тому, на виконання до ч.3 ст.88 ЦПК України, згідно зі змістом якої якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, в дохід держави з відповідача підлягають присудженню до стягнення судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 240 грн. 00 коп., також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на отримання правової допомоги у розмірі 2850 грн. 00 коп., Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial