Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що у період з 11 лютого 2020 року по 31 липня 2020 року він перебував у трудових відносинах з Казенним підприємством «Південукргеологія», та наказом підприємства від 31.07.2020 року № 65-к був звільнений з посади сторожа за згодою сторін. Станом на день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі у розмірі 25\~338, 42 грн. Станом на день подачі позову заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем не погашена. Зважаючи на викладене вище, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 25\~338, 42 грн., середній заробіток на час затримки у виплаті заробітної плати та моральну шкоду у розмірі 5000, 0 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений, направив відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач визнав борг по заробітній платі перед позивачем у розмірі 25\~338, 42 грн., проте просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати та в стягненні моральної шкоди, оскільки підприємство знаходиться в скрутному матеріальному становищі та відповідач не довів факт заподіяння йому моральних страждань. Заслухавши думку позивача, перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що у період з 11 лютого 2020 року по 31 липня 2020 року позивач перебував у трудових відносинах з Казенним підприємством «Південукргеологія», та наказом підприємства від 31.07.2020 року № 65-к був звільнений з посади сторожа за згодою сторін. Станом на день звільнення відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі у розмірі 25\~338, 42 грн. -за лютий 2020 року 1081, 0 грн.; -за березень 2020 року 4169, 33 грн.; -за квітень 2020 року 4123, 41 грн.; -за травень 2020 року 4\~169, 33 грн.; -за червень 2020 року -3802, 01 грн.; -за липень 2020 року -5\~993, 25 грн. Станом на день подачі позову та на день розгляду справи, відповідач заборгованість по заробітній платі перед позивачем не погасив. Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися регулярно в робочі дні в терміни, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації , провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нарахуванні суми, належні працівникові при звільненні , власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, станова, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Так, середньоденна заробітна плата позивача складає: (5\~179, 29 грн+4723, 00) : 39 роб дні =253, 90 грн.; Оскільки з вини відповідача позивач не отримав при звільненні заробітну плату, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 25\~338, 42 грн., а також середній заробіток за весь час затримки по день постановлення судового рішення у розмірі 22\~779, 67 грн. ( 253, 90 ( середньоденний заробіток Х 100( кількість робочих днів) = 25\~390, 00 грн. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст.\~2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що незаконним звільненням позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у втраті ним нормальних життєвих зв`язків, яку суд оцінює в 5\~000,0 грн., виходячи з правил розумності на справедливості, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню.

Outcome: partial