Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулося Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 07.06.2011 року, у розмірі 71298,52 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № BLaЖГ00041553 від 07.06.2011року, відповідач отримав кредит в розмірі 13500,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15%. У зв'язку з тим, що відповідач належним чином свої обов'язки не виконує, станом на 11.08.2015 року, відповідач має заборгованість у сумі 71298,52 гривень, яка складається з наступного: 8225,71 грн. прострочена до повернення сума кредиту; 3509,02 грн. прострочені проценти за користування кредитом; 4725,00 грн. комісія за РО; 54838,79 грн. плата за пропуск платежів. Заочним Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.10.2015 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором на загальну суму 71 298,52 гривень. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 року заочне Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.10.2015 року скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та справу розглянути у його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив суд відмовити в задоволенні позову, справу розглянути за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 07.06.2011року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір № BLaЖГ00041553. Згідно спеціальної частини договору Позивач надав позичальнику кредит на споживчі цілі в розмірі 13500 гривень, термін повернення кредиту 07.06.2014 року. За користування кредитними коштами встановлена процентна ставка 15 відсотків річних. Позивач виконав договірні зобов'язання за договором в повному обсязі, а відповідач від виконання зобов'язань ухиляється. Відповідач порушив свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом, які передбачені п.2.4 Кредитного договору. Позивач посилався на те, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору відповідно до розрахунку, заборгованості станом на 11 серпня 2015 року становить 71 298,52 гривень, яка складається з наступного: 8 225,71 грн. прострочена до повернення сума кредиту; 3 509,02 грн. прострочені проценти за користування кредитом; 4 725,00 грн. комісія за РО; 54 838,79 грн. плата за пропуск платежів. Правовідносини, які склалися між сторонами, врегульовані гл.71 Цивільного кодексу України та загальними положеннями про договір та зобов'язання. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Згідно ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Судом встановлено на підставі належних та допустимих доказів, а відповідачем не спростовано факт укладення кредитного договору № BLaЖГ00041553 від 07.06.2011р. та порушення його умов щодо повернення коштів. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № BLaЖГ00041553 від 07.06.2011р., а саме 8 225,71 грн. прострочена до повернення сума кредиту; 3 509,02 грн. прострочені проценти за користування кредитом. Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості з комісії за РО в розмірі 4 725,00 грн. суд виходить з наступного. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Таким чином, суд дійшов висновку, що "комісія" не є відсотками за користування кредитом та не є послугою з надання споживчого кредиту, тому умова споживчого кредиту про встановлення кредитором комісії за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є нікчемною і не потребує визнання недійсною. Отже, позовні вимоги про стягнення заборгованості з комісії в розмірі 4725,00 грн. задоволенню не підлягають. Ця позиція відповідає правовим висновкам Верховного суду України, викладеним в його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 частини першої статті 355 ЦПК України у справі № 531/648/15-ц від 06.09.2017р. Стосовно позовних вимог про стягнення плата за пропуск платежів 54 838,79 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Таким чином, розмір неустойки визначаються в кредитному договорі, укладеному в належній формі. Як вбачається з матеріалів справи, кредитним договором № BLaЖГ00041553 від 07.06.2011р. передбачено наступні види неустойки: штраф, передбачений п.4.2 Загальної частини Договору, в розмірі 25% від суми Кредиту; пеня, передбачена п.4.3 Загальної частини Договору, в розмірі 0,5%. Натомість ані матеріали позовної заяви, ані зміст кредитного договору не містять будь-яких істотних умов стосовно плати за пропуск платежів. Крім того, судом встановлено, що умова договору про встановлення штрафу в розмірі 25 % від суми Кредиту є нікчемною, оскільки суперечить змісту ст.549 ЦК України, згідно з якою штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а не від суми Кредиту. Як вбачається з розрахунку заборгованості, плата за пропуск платежів розраховується Позивачем з 08.05.2015р. і одразу в сумі 46 721,55 грн., яка в подальшому збільшується. Матеріали справи не містять механізму розрахунку плати за пропуск платежів в сумі 54 838,79 грн., а саме ставки, періоду нарахування, бази нарахування, отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, з чого вона складається та яким чином розраховується. Таким чином, позивачем не доведено підстави нарахування та розмір заборгованості із плати за пропуск платежів. Виходячи з цього, позовні вимоги про стягнення заборгованості з комісії за РО в розмірі 4 725,00 грн. та пропуск платежів 54 838,79 грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 704,8гривень.

Outcome: partial