Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів. Посилалася на те, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.02.2013 року було стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі по 400 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Зазначила, що з часу призначення аліментів матеріальні умови проживання її сімї змінилися. Потреби на утримання дитини значно збільшилися у звязку з тим, що хлопчик виріс. Вона самостійно утримує дитину, витрачає кошти на харчування хлопчика, одяг, матеріальне становище у неї важке. Натомість, їй відомо, що відповідач має доходи, проте не бажає приймати участь в утриманні сина, окрім визначеного судом розміру аліментів. Також зазначила, що обставини після прийняття вказаного рішення суду суттєво змінилися. Так, законодавцем було збільшено мінімальний розмір аліментів, який може бути стягнуто на утримання дитини. Просила змінити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] за рішенням суду від 18.02.2013 року, стягнувши з нього на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі у розмірі 1900 гривень щомісяно. Відповідачем [PERSON] відзиву на позов подано не було. Позивач у судове засідання не зявилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив суду, що не має змоги сплачувати аліменти на утримання сина у більшому розмірі, ніж 800 гривень. Зазначив, що у нього на утриманні є щі дві неповнолітні дитини від другого шлюбу. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням суду шлюб між ними було розірвано (а.с. 7). Від шлюбу у сторін є одна неповнолітня дитина: [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Неповнолітній проживає разом із позивачем. Вказану обставину відповідач не оспорював. [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дитини, запис про батьківство не оспорював. У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Рішенням суду від 18.02.2013 року з відповідача вже було стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 400 грн. 00 коп. щомісячно. (а.с. 7-8). Таким чином між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст. 7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 192 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось з них. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік", прожитковий мінімум на дітей віком від до 6 років на місяць складає 1559 гривень, на дітей віком від 6 до 18 років 1944 гривень. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. При цьому, суд враховує положення ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Одночасно частиною другою зазначеної статті СК України в редакції від 08.07.2017 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на даний час з урахуванням положень ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» становить 930 гривень. Положеннями ст.181 Кодексу визначено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аргументи відповідача про те, що він не має змоги сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі, запропонованому позивачем, оскільки у нього на утримання є ще дві неповнолітні дитини, на утримання яких він також сплачує аліменти, суд враховує, однак зауважує, що вказана обставина не звільняє його від обовязку утримувати неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Зазначена обставина враховується судом при визначенні розміру аліментів, необхідних на утримання хлопчика. Проаналізувавши усі обставини справи та ознайомившись із доводами сторін, суд вважає, що матеріальний стан одержувача аліментів змінився, оскільки дитина подорослішала, внаслідок чого її потреби зросли. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обовязок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері. З огляду на зазначене, а також враховуючи принципи захисту та піклування про дітей, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню. При цьому суд акцентує увагу на тому, що [PERSON] є повнолітньою особою працездатного віку та зобовязаний матеріально утримувати власну дитину. На підставі вищевикладеного та враховуючи матеріальний стан сторін, враховуючи інтереси дітей, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, змінивши розмір аліментів, що стягується на дитину.

Outcome: partial