Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу, про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувального комбінату» одноразової вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що пропрацював на підприємстві - Відповідача на різних підземних професіях в період з 24.03.1981 року по 09.08.2006 року. Звільнений був із підприємства у звязку із виходом на пенсію за віком. Зазначає, що в 2015р. дізнався, що підприємство зобовязане було виплатити вихідну допомогу при звільненні, оскільки на шахті «Орджонікідзе» неодноразово проходила реорганізація, а відповідно до ст. 36 КЗпП України при зміні підпорядкованості підприємства, установи, організації дія трудового договору не припиняється. Позивач вважає, що з 1981р. і по день звільнення 2006р. пропрацював на одному і тому ж робочому місці більше 25років, і відповідно до п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006рр. передбачено виплачувати працівникам при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі залежному від стажу роботи на підприємстві але не менше при стажі роботи від 20років і більше трьохмісячної заробітної плати. 14.04.2016 року позивач уточнив свої позовні вимоги . Просить стягнути одноразову допомогу в розмірі трьохмісячної заробітної плати в сумі 4397 грн. 01коп. у звязку із затримкою при розрахунку просить стягнути 14537 грн. 52 коп. середній заробіток за час затримки при розрахунку з 09.08.2006р. по 09.02.2007р. та стягнути на його користь 10000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої неправильною виплатою вихідної допомоги. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на ті самі підстави. Представник відповідача ПАТ «ЦГЗК» позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки позовними вимогами [PERSON] є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, повинна застосовуватися позовна давність встановлена у три місяці, отже позивач був звільнений 09.08.2006 р, а до суду звернувся у серпні 2015 року та в позовні заяві не ставить питання про поновлення строку для звернення до суду, тому вважає що позивачу необхідно відмовити в повному обсязі. Вислухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві - Відповідача шахті «Орджонікідзе» в період з 24.03.1981 року по 09.08.2006 року. Звільнений був із підприємства по ст. 38 КЗпП України в звязку із виходом на пенсію за віком.( а.с. 6-9) Відповідно довідок наданих ПАТ « ЦГЗК» № 1155 від 23.07.2015р. заробітна плата [PERSON] за квітень 2006р. становила 1813 грн. 08 коп, травень 2006р.- 1583 грн. 54коп, червень 2006 р.- 1565 грн. 91коп., липень 2006р. - 1736 грн. 47 коп. та Довідки №1621 від 08.10.2015р. середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням становила 1465 грн. 67коп., де 142 грн. 99коп. сума заробітної плати за відпрацьований час за два місяці, 14.4 години відпрацьований час за два місяці, 147.6 годин середньомісячна норма робочого часу. Розглядаючи справу щодо позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, суд виходить з наступного. Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №1-18/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Ст.. 117 КЗпП України встановлено обовязок власника або уповноваженого органу виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст.. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Сам по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку середньоденна та середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи. Виплата повинна бути прорведена в день звільнення 09.08.2006р., заробітну плату слід брати за два останні місяіці перед звільненням. Відповідно до данних наданих відповідачем заробітна плата позивача за два останні місяяці перед звільненням становила 1465 грн. 67коп. При середньомісячній заробітній платі 1465 грн. 67 коп. та у відповідності до п. 6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 р.р. відповідач зобовязаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні із підприємства на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 4397 грн. 01коп. Підлягають задоволенню позовні вимоги позивача і в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Ст. 47 КЗпП України встановлений обовязок для власника або уповноваженого ним органу, в день звільнення видати працівникові, належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з 09.08.2006 р. по 09.02.2007 р. (за який просить позивач), в розмірі 14537 грн.52 коп. відповідно до розрахунку: середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становила 1465 грн. 67коп. (довідка відповідача №1621 від 08.10.2015р. де середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становила 1465 грн. 67коп., 142грн. 99коп. сума заробітної плати за відпрацьований час за два місяці, 14.4 години відпрацьований час за два місяці, 147,6 годин середньомісячна норма робочого часу), при середньомісячній заробітній платі 1465 грн. 67 коп. та 147,6 годин середньомісячній нормі робочого часу, середньогодинна заробітна плата становить 9 грн. 93коп. (1465,67 грн./147,6годин), при 8 годинному робочому дні середньоденна заробітна плата становить 79 грн. 44коп., за 183дня (період недоплати за який просить позивач стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) становить 14537 грн. 52 коп. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371\~КЗпП України. Стаття 2371\~КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371\~КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371\~КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371\~КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд згідно із характером та обсягом страждань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та взявши до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, в цій частині позовні вимоги задовольняє частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Посилання представника відповідача ПАТ «ЦГЗК» на те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України суд не може взяти до уваги, так як відповідно до ст.\~2 Закону України «Про оплату праці»\~до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки відповідно до Галузевої Угоди одноразова допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім Галузевої Угоди) встановлені додатково при припиненні трудового договору у звязку із виходом на пенсію, то її виплата повинна бути здійснена згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівника. У звязку з вищенаведеним спростовуються доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності відповідно до\~положень ч.1 ст. 233\~КЗпП України, якою передбачено тримісячний строк позовної давності щодо вирішення інших трудових спорів, оскільки у відповідності до положень ч.2\~ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Доводи представника відповідача щодо відсутності підстав відшкодування позивачу моральної шкоди відхиляються колегією суддів, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з неможливість отримати під підприємства усіх належних йому виплат та неможливість вільно розпоряджатись своїм заробітком, встановлений в судовому засіданні. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» Позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial