Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

В листопаді 2017 року позивач у листопаді 2017 року звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором № б/н від 27.10.2008 року у розмірі 126086,65 грн., яка складається: 7930,37 грн. - заборгованість за кредитом; 109814,06 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 2100,00 грн. - заборгованість за пенею; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 5992,22 грн. - штраф (процентна складова). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що між ПАТ «КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено договір № б/н від 27.10.2008 року відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 100,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач виконав свої обов`язки за вказаним договором повністю, надавши кошти, а відповідач не виконав своїх зобов`язань, маючи заборгованість. Провадження у справі відкрито ухвалою від 30.01.2018 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Ухвалою від 28.12.2018 р. розгляд даної справи призначено з викликом сторін. 29 листопада 2019 року заочним рішенням Подільського районного суду м.Києва позов Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено частково; стягнуто з [PERSON] , ( [INFO] , зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] ; РНОКПП - [NUMBER] ) на користь Акціонерного товариства «Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.10.2008 року, що виникла станом на 30.09.2017р., а саме: - 7930,37 грн. заборгованості по кредиту, - 109814,06 грн. відсотків, - 2100,00 грн. пеня, а всього - 119 844,43 грн. (сто дев`ятнадцять тисяч вісімсот сорок чотири грн. 43 коп.); у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення штрафів - відмовлено. Ухвалою суду від 04.07.2020 р. заяву відповідача [PERSON] , інтереси якої представлені адвокатом Мосюк Мирослави Миколаївни, про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 758/15050/17 за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено, скасовано рішення Подільського районного суду м.Києва від 29 листопада 2019 р. по цивільній справі № № 758/15050/17 за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та розгляд справи призначено провести в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просила в задоволенні позову відмовити, з огляду на те, що сама форма заповнення заяви-анкети не є кредитним зобов`язанням, та відсутні істотні умови договору, які були б зрозумілі та доступні споживачу послуг. Зазначила про безпідставність збільшення відсоткової ставки та нарахування штрафів. Крім того, просила застосувати строк позовної давності. Представником позивача подано відповідь на відзив, згідно якої представник позивача просив позов задовольнити посилаючись на те, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: заяві, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах, що в цілому, за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України, є кредитним договором, вказав на правомірність розрахунку кредитної заборгованості та зауважив, що картка, яку отримала відповідач - є поновлювальною кредитною лінією, строк дії якої до 07.2021 р., а відтак строк звернення з даним позовом до суду не пропущений. 07 квітня 2021 р. позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог та просив стягнути заборгованість з відповідача на користь позивача за договором №Б/Н від 27.10.2008 р. в розмірі 23 668,95 грн., з яких 7930,37 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 7930,37 грн. - простроченим тілом кредиту; 14905,98 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 832,60 грн. - заборгованість по пені), а також понесені позивачем судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, в своїй письмовій заяві вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності і не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач та/або її представник, в судове засідання повторно не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому, відповідачем було подано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 05.04.2021 р., через карантинні обмеження, у зв`язку з чим судове засідання відкладено на 11.08.2021 р. 11.08.2021 р. відповідачем повторно подано клопотання про відкладення судового засідання, посилаючись на сімейні обставини, не надавши при цьому доказів на поважність причин неявки, та явку свого представника відповідач не забезпечила. Між тим, враховуючи повторність неявки сторони відповідача, беручи до уваги, що сторони обмінялись заявами по суті справи та подали свої докази, суд не вбачає підстав для повторного відкладення розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 27.10.2008 року між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н шляхом подання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до умов якого, банк надав відповідачу кредит у розмірі 100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, а відповідач зобов`язався своєчасно сплачувати на користь банку проценти за користування кредитом, здійснювати погашення заборгованості за кредитом. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Судом встановлено, що в анкеті - заявці, підписаній відповідачем 27.10.2008 року містить суму бажаного кредиту 500 грн., при цьому, згідно розрахунку позивача такий кредитний ліміт склав 100 грн. (а.с. 101-105), та в подальшому позивачем самостійно збільшено суму кредитного ліміту, що підтверджується довідкою позивача, що міститься в матеріалах справи. Згідно уточнених вимог, у відповідача за вказаним кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 23 668,95 грн., з яких 7930,37 грн. - заборгованість за тілом кредита; в т.ч. 7930,37 грн. - простроченим тілом кредита; 14905,98 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 832,60 грн. - заборгованість по пені). Згідно письмових пояснень, поданих стороною відповідача через канцелярію суду, на думку представника відповідача, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим витягом з Тарифів та витягом з Умов ознайомився відповідач, розумів та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів, взагалі, містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Також зазначено, що роздруківка із сайту ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні односторонні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), позицію якого відповідач просила застосувати. Згідно з ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приват Банку, витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в Приват Банку, Тарифи банку. Разом з тим, вказані документи не підтверджують наявність між сторонами кредитних відносин та наявність заборгованості вказаної в позові. Як вбачається з матеріалів справи, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифів, не містять підпису відповідача. Вбачається, що Заява, підписана відповідачем, не містить умов кредитування, відомостей про встановлення кредитного ліміту, розміру відсоткової ставки та штрафних санкцій, а також яка саме банківська послуга отримана відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). При цьому, у заяві позичальника від 27.10.2008 р. відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, відсоткової ставки. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість по пені та по простроченим відсоткам, посилаючись на Умови та правила надання банківських послуг. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як на невід`ємні частини спірного договору. Витягами з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифів Банку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Як вбачається з довідки позивача, доданої до відповіді на відзив, відповідачу було видано 5 кредитних карток, остання з терміном дії до 07.21 р., а також згідно доданого розрахунку позивача, відповідачем, остання операція перед зверненням позивача до суду була здійснена и12.10.2017 р. - поповнення картки готівкою на суму 5 000 грн., та 25.11.2020 р. після відкриття провадження справі - погашення заборгованості у сумі 1462,65 грн., а відтак, суд відхиляє доводи сторони відповідача про застосування строків позовної давності, з огляду на те, що відповідачем остання операція з карткового рахунку здійснена як напередодні звернення позивача до суду, так і в процесі розгляду даної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 27.10.2008 р. шляхом підписання Заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. В ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Вказаний правовий висновок, викладено в Постанові Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17. З огляду на зазначено, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованість за відсотками, які включені позивачем до заборгованості за простроченим тілом кредиту, пенею та штрафами, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю. При цьому, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, суд зазначає наступне. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Між іншим суд зазначає, що оскільки умов про відсоткову ставку Заява, підписана відповідачем, не містить, суд не враховує нарахування відсотків та пені, які вказані в виписці по рахунку відповідача, а також зарахування сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення відсотків. У зв`язку з тим, що з наданої до суду виписки по рахунку відповідача вбачається, що відповідачу встановлено кредитний ліміт, та по картці відповідач має заборгованість по тілу кредиту 7930,37 грн., враховуючи те, що на момент винесення рішення позивачем зменшені позовні вимоги, - суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заявлену в уточненому позові суму тіла кредиту. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про часткову доведеність тих обставин, на які посилається АТ КБ «ПриватБанк», як на підставу своїх вимог до відповідача. Відповідно ст.12 ч.4 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову АТ КБ «Приватбанк». На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 600,0 грн. (а не 1 891,3 грн., як сплатив позивач), оскільки даний розмір є мінімальним для сплати юридичними особами за ставками на час звернення позивача до суду (2017 р.), такий розмірі встановлений законом та підлягав сплаті навіть при вимогах позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту, а тому принцип пропорційності до суми стягнення в даному випадку не застосовується. На підставі викладеного, ст.ст.526, 610-612, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial