Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради, про усунення перешкод у користуванні власністю - задоволено частково. Усунено перешкоди [PERSON] у користуванні 40/300 частиною домоволодінням [ADDRESS]. Виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із 40/300 частин домоволодіння [ADDRESS]. Вселено [PERSON] в 40/300 частин домоволодіння [ADDRESS]. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стянуто солідарно із [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 114 гривень 70 копійок. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині порядку вселення позивачки та виселення відповідачів, а також в частині розподілу судових витрат із наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2012 року, на праві власності належить 40/300 частин житлового будинку (домоволодіння) №1 з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідачі за адресою: [ADDRESS] не зареєстровані. При розгляді спору суд обґрунтовано вказав на те, що правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами ч.3 ст. 47 Конституції України, ст.ст. 316,317,319,321,391 ЦК України, ст.ст.109,116,150,155 ЖК України. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало чинності, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Дослідивши надані докази, та взявши до уваги, що позивачка є власницею частини спірного домоволодіння, а відповідачі самовільно та безпідставно займають приміщення цього домоволодіння, у зв'язку з чим [PERSON] позбавлена можливості реалізовувати свої права власника в належній їй частині житлового приміщення, суд вважав необхідним задовольнити частково позовні вимоги позивачки та усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на 40/300 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів із 40/300 частин будинку за адресою: [ADDRESS]. Судові витрати суд стягнув із відповідачів солідарно. Але із висновком суду в частині порядку вселення позивачки та виселення відповідачів, а також в частині розподілу судових витрат погодитися не можна, оскільки він зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права та не врахуванням обставин у справі. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Як вбачається із матеріалів справи заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2012 року визнано за позивачкою право власності на 40/300 частин домоволодіння [ADDRESS]. Це рішення суду набрало законної сили. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2012 року було проведено частковий розподіл домоволодіння [ADDRESS]. Але це рішення суду було скасоване ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2013 року, а позовні вимоги сторін залишено без розгляду. Таким чином, на теперішній час розподіл спільного домоволодіння між співвласниками не проведено, а також між ними не визначено порядок користування цим домоволодінням. За таких обставин наявні підстави для зміни порядку вселення позивачки та виселення відповідачів. Тому необхідно без зазначення частин домоволодіння виселити відповідачів із домоволодіння [ADDRESS], а [PERSON] вселити в це домоволодіння. Що стосується стягнення судом судових витрат із відповідачів у солідарному порядку, то рішення суду в цій частині підлягає зміні. Вимогами ст.88 ЦПК України передбачене пропорційне стягнення судових витрат у разі задоволення позову до кількох відповідачів, а не солідарне. А із врахуванням позовних вимог, та сплачених позивачем судових витрат, необхідно змінити рішення в частині розподілу судових витрат - стягнути на користь позивачки судові витрати в рівних частинах із відповідачів, тобто по 28 гривень 67 копійок із кожного. Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції щодо усунення позивачці перешкод у користуванні власністю, вселення її у домоволодіння та виселення відповідачів, доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ніколи не проживала у домоволодінні, не мала ключів від вхідних дверей, а належна їй частина домоволодіння не була виділена в натурі. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, щодо права особи на безперешкодне користування своїм майном та права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, сам відповідач визнав, що позивачка не поселялася у спірне домоволодіння та не мала від нього ключів. Таким чином, позивачка не може бути позбавлена чи обмежена у здійсненні права власності на частину домоволодіння, відповідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України. Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи скарги відповідача про те, що його батько є співвласником домоволодіння, а тому він як член сім'ї співвласника, поселився у зазначене домоволодіння згідно до вимог закону. Відповідно до частини 3 пункту 2 статті 3 СК України, можливість набуття статусу члена сім'ї своїх батьків без спільного проживання з ними закон надає лише дитині, правовий статус якої згідно з пунктом 1 статті 6 СК України має особа до досягнення нею повноліття. У випадку, якщо особа на момент вселення є повнолітньою, не пов'язаною із власником спільним побутом, та проживає окремо, вона не є членом сім'ї власника. Виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім'єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв'язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей. Відповідач не надав доказів того, що він із сім'єюпоселився у спірне домоволодіння у відповідності до вимог закону, а також відсутні докази згоди його батька на вселення у домоволодіння, внаслідок чого відповідача і членів його сім'ї, не можна вважати однією сім'єю із батьком - [PERSON], який є співвласником спірного домоволодіння. Тому враховуючи наявні докази про те, що сім'я відповідача проживала окремо від власника, а саме за адресою: [ADDRESS] (а.с.173), у зв'язку із чим наявні підстави для виселення відповідачів із спірного домоволодіння, відповідно до вимог ч.3 ст.116 ЖК України. Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновки місцевого суду лише в частині порядку вселення позивачки та виселення відповідачів, а також в частині розподілу судових витрат, у зв'язку із чим наявні підстави для зміни судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України.

Outcome: partial