Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПрАТ «Рівнеазот» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що працював на посаді директора департаменту з управління ризиками ПрАТ «Рівнеазот», 03.04.2018 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ст. 38 КЗпП України. Проте при звільнені розрахунок з ним не був проведений. Оскільки у день звільнення з ним не проведено повного розрахунку по нарахованій але невиплаченій заробітній платі, остаточно уточнивши позовні вимоги [PERSON] просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь 100 264 грн. 01 коп. заборгованості по заробітній платі, 479183 грн. 04 коп. середнього заробітну за весь час затримки розрахунку при звільненні, 12428 грн. 51 коп. компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, а всього 591 875 грн. 56 коп. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник ПрАТ «Рівнеазот» у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, а також надіслав відзив на позовну заяву [PERSON] , просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що невчасна виплата заробітної плати позивачу сталася внаслідок об`єктивних обставин, пов`язаних із виробничими складнощами та несвоєчасними розрахунками з підприємством за надані послуги. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду директора департаменту управління ризиками ПАТ «Рівнеазот», яке в подальшому змінило назву на ПрАТ «Рівнеазот», а 03.04.2019 року звільнений з цієї пасади за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 636-вк від 03.04.2018 року (а.с. 9). Згідно із довідкою ПрАТ «Рівнеазот» про суми, які належать до виплати від 04.04.2019 року за № 436, [PERSON] належить до виплати 100 264 грн. 01 коп. заробітної плати за лютий-червень 2017 року (а.с. 74). За змістом ст.ст. 47, 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За змістом ст. 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство не провело остаточний розрахунок з позивачем за виконану ним роботу, чим порушено його трудові права, які підлягають відновленню шляхом стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на користь [PERSON] суми нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 100264 грн. 01 коп., а також 12428 грн. 51 коп. компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строків виплати. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що затримка у виплаті заробітної плати сталася не з вини товариства, а внаслідок виробничих обставин та відсутності коштів на цю виплату. Проте, відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки "класичне" право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З огляду на указані положення закону та установлені обставини справи, суд критично відноситься до заперечення представником ПрАТ «Рівнеазот» вини у невиплаті позивачеві заборгованості по заробітній платі у день звільнення, оскільки товариством не було вжито заходів для створення умов належного та своєчасного проведення розрахунку з працівниками. Таким чином, суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу, тому з відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку належних до сплати сум по день постановлення рішення. Разом з цим, суд бере до уваги те, що заборгованість по заробітній платі ПрАТ «Рівнеазот» перед [PERSON] утворилась за лютий-червень 2017 року, звільнений з роботи [PERSON] був 03.04.2018року, тобто після виникнення заборгованості сторони перебували у трудових відносинах вісім місяців на протязі яких [PERSON] не порушував вимоги до роботодавця про виплату заборгованості. З позовом про її стягнення звернувся до суду у липні 2018 року, тобто через три місяці після звільнення. Зі змісту відзиву ПрАТ «Рівнеазот» вбачається, що підприємство не визнає указану заборгованість з посиланням на виробничі обставини, а саме відсутність сировини для виробництва в указаний період, припинення з 10.04.2017 року на підставі наказу № 293 виробничої діяльності структурних підрозділів та оголошення вимушеного простою з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Указані обставини свідчать про наявність на день звільнення позивача з роботи, спору між сторонами щодо належних йому виплат, що дає право суду визначити розмір відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу співмірності. Так, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум. При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком (постанова Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 461/6803/16-ц). З огляду на викладене, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає зменшенню до 47 000 грн. 00 коп. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач при звільнені до суду з цим позовом звільнений від оплати судового збору, то згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судові судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, а на користь позивача документально підтвердженні витрати на правову допомогу з урахуванням часу участі представника у розгляді справи та виготовлення процесуальних документів.

Outcome: partial