Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, який був поданий її представником - адвокатом Гузєвим І.Г., в якому вона просить стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, 180000,00 грн. без утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів. На обґрунтування позову зазначено, що позивачка народилася [INFO] , і станом на 09 листопада 2000 року працювала муляром-штукатуром Державного підприємства «Дніпродзержинське СУ -2» Відкритого акціонерного товариства «Дніпродомнаремонт». Того ж дня майстер будівельної групи [PERSON] дав завдання мулярам-штукатурам, в тому числі позивачці, на фарбування гаражної двері відділу головного механіка управління. У зв`язку з незадовільною організацією робіт майстром будівельної групи, робоче місце позивачки було заставлено сторонніми предметами. Приблизно о 12.00 годині 20 хвилин в момент фарбування нижньої частини дверей позивачка, внаслідок неналежно організації робочого місця, втратила рівновагу та впала на дерев`яну лавку, що знаходилася поруч, отримавши при цьому тілесні ушкодження. В результаті нещасного випадку позивачка отримала травму у вигляді забою нижньої частини хребта. За результатами проведеного компетентною комісією розслідування було прийнято рішення про визнання даного нещасного випадку таким, що пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом Форми Н-1 «Про нещасний випадок» та трудовою книжкою позивачки. Згідно п. 6.1 вказаного акту видом події, що призвів до настання нещасного випадку, є падіння потерпілої під час пересування. Відповідно п. 7 акту причинами виникнення нещасного випадку є: незадовільна організація робіт зі сторони майстра будівельної групи [PERSON] , яке виразилося в тому, що на робочому місці знаходилися сторонні предмети; незадовільний контроль за безпекою праці зі сторони майстра [PERSON] . Таким чином, нещасний випадок стався внаслідок неналежного виконання роботодавцем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. 01 серпня 2001 року позивачка вперше пройшла огляд лікарсько-трудовою експертною комісією (ЛТЕК), за результатами якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 30% та встановлено третю групу інвалідності безстроково. Крім того, висновком про умови і характер праці позивачці була протипоказана важка фізична праця, що підтверджується довідкою МСЕК МСЕ-ДНА-01 № 256790 від 06 серпня 2001 року. У зв`язку з вказаним нещасним випадком, починаючи з 54-річного віку, було назавжди порушено звичний образ життя позивачки, яка тривалий час була обмежена в можливості пересуватися в просторі, проходила курси медичного лікування, відчувала біль в травмованій частині тіла. Незважаючи на час, що минув з моменту травмування, наслідки травми до теперішнього часу завдають позивачці фізичних страждань, вона відчуває біль у поперековому відділі хребта, загальну слабкість, періодично німіють нижні кінцівки, турбує головний біль та порушення функції ходи. Ці наслідки травми завдають позивачці страждань, вона відчуває дискомфорт, що негативно відображається на її повсякденному житті та житті її родини. Внаслідок отриманої травми позивачка потребує систематичного лікарського спостереження, придбання лікувальних засобів, а через те, що функції рухового-опорного апарату значно погіршені, вона відчуває складнощі при тривалому переїзді в транспорті, відвідуванні магазинів. У зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачка до теперішнього часу вимушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, вона не змогла повноцінно працювати, приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу своїм рідним. Таким чином, було порушено право позивачки на працю, а втрата професійної працездатності призвела до негативних змін в стані здоров`я позивачки, що вказує на порушення права позивачки на охорону здоров`я. Зазначені негативні зміни призвели до зниження якості життя позивачки та зменшення благ, які позивачка мала до моменту отриманого трудового каліцтва та втрати професійної працездатності. Розуміння безстроковості негативних наслідків викликає у позивачки негативні емоції, породжує почуття соціальної незахищеності, розпачу, тривоги. Перелічені негативні явища в житті позивачки доводять факт завдання їй немайнової (морально) шкоди внаслідок отриманої травми та стійкої втрати працездатності, що є наслідком порушення роботодавцем законодавства про охорону праці. Оскільки позивачка на момент спричинення їй шкоди, була застрахованою особою, то відповідно до статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» вона має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Посилаючись на п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-3149цс15, позивачка вважає, що має право на відшкодування відповідачем моральної шкоди в розмірі 30 місячних розмірів мінімальної заробітної плати, що встановлений на час розгляду справи, тобто в розмірі 180000 грн. (30 х 6000). Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ відповідач здійснює повноваження щодо нарахування, встановлення, перерахунку та виплати страхових виплат по відшкодуванню шкоди здоров`ю громадянам внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. За вказаних обставин позивачка вимушена звертатись до суду з даним позовом. Також позивачка та її представник обґрунтовують свої вимоги, посилаючись на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справі № 132/3235/16-ц від 30 жовтня 2019 року, у справі № 522/3388/18 від 14 листопада 2019 року, у справі № 227/1240/17 від 12 грудня 2019 року, у справі № 375/2051/18 від 12 березня 2020 року, у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 210/5258/16-ц від 05 грудня 2018 року. Ухвалою судді від 04 червня 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем надано відзив на позов (а.с. 39-44), в якому в.о. начальника Кам`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області просить відмовити в його задоволенні. В обгрунтування відзиву зазначено, що [PERSON] знаходиться на обліку в Кам`янському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з14 серпня 2001 року та отримує страхові виплати в зв`язку з нещасним випадком, який стався 09.11.2000 року на ДП «Дніпродзержинське СУ-2 ВАТ «Дніпродомнаремонт», що підтверджується Актом форми Н-1 від 10 листопада 2000 року №1 (далі - Акт № 1). Під час виконання трудових обов`язків маляра-штукатура, через незадовільну роботу з боку майстра будівельної групи, внаслідок нещасного випадку [PERSON] отримала травму у вигляді забою нижньої частини хребта. Згідно з випискою із акту огляду в ЛТЕК від 06.08.2001 року серії ДНА №256790, потерпілій [PERSON] було встановлено 30% втрати професійної працездатності безстроково. Зазначеною випискою, додаткових видів допомоги потерпіла не потребує. Відповідно до довідки про розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат на дату передачі особової справи потерпілого, видану роботодавцем, розмір втраченого заробітку позивачки становив 63,75 грн. Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 14.08.2001 року №916 «Про продовження раніше призначеної страхової виплати» [PERSON] продовжено виплату щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 63,75 грн. Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 01.11.2001 року №5 «Про призначення страхової виплати» [PERSON] призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 5695,20 грн (189,84 грн х 30%). За період з 14 серпня 2001 року по 31 травня 2021 року позивачці нараховано та виплачено страхових виплат на загальну суму 130812,79 грн. За наданням послуг з санаторно-курортного лікування або наданням інших соціальних послуг, отримання ліків чи лікування у стаціонарі жодного разу за 20 років [PERSON] до відділення Фонду не зверталася. В обґрунтування щодо відмови у задоволенні позовних вимог відповідач посилаються на ст. 43 Конституції України, частини першу та другу ст. 153, ст. 173, ст. 237-1 КЗпП, ст. 23 ЦК України, п.3, ч. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», пункти 4, 5 статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105, що діяв з 01 квітня 2001 року, пункти 3, 4 статті 42 Закону України № 1105, що діє з 01 січня 2015 року, та на те, що позивачка, починаючи з 01.08.2001 року, жодного разу не скористалася своїм правом на отримання ліків за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, жодного разу не звернулася до відділення Фонду для отримання фінансування витрат на лікування в закладах охорони здоров`я з приводу отриманої травми, жодного разу не звернулася за отриманням санаторно- курортного лікування. Тому позивачка не може беззаперечно стверджувати, що для підтримання звичайного способу життя їй доводилося докладати зусиль, оскільки вона не тільки не користувалася своїм правом на відновлення здоров`я після перенесеної травми, вона ще й порушувала норми діючого законодавства щодо якнайшвидшого повернення її до трудової діяльності. Також звертають увагу суду на те, що відповідно до запису №13 трудової книжки позивачки 30 вересня 1998 року вона була звільнена з підприємства в зв`язку із виходом на пенсію, тобто на момент настання нещасного випадку вона вже була непрацездатною особою - пенсіонером, що спростовує посилання позивачки на беззаперечне порушення її права на працю. Позивачка, згідно із викладеними обставинами в позовній заяві, пов`язує настання саме негативних явищ в її житті через безстроковість, визначену у виписці із акту огляду в МСЕК від 06 серпня 2001 року №00013370, інших доказів на підтвердження підстав зниження якості її життя, представник позивачки не вказує. Проте, відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.1995 №212 «Про затвердження Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків» затверджено «Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків» (далі - Порядок № 212), що діяв на момент встановлення потерпілій відсотків втрати професійної працездатності, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках без зазначення терміну переогляду встановлюється, в тому числі, громадянам, які мають право на пенсію за пільговим пенсійним забезпеченням, а також чоловікам у віці понад 60 років, жінкам - понад 55 років. Отже, в зв`язку із тим, що [PERSON] на час встановлення їй групи інвалідності отримувала пенсію за пільговим пенсійним забезпеченням це обумовило безстроковість видання їй довідки про результати встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, додаткових видах допомоги. Крім того, згідно вказаної вище довідки МСЕК було визначено лише ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, а факт спричинення моральної шкоди не встановлений. Рішенням Конституційного Суду по справі від 27.01.2004 №1-рп/2004 по справі №1-9/2004 надано офіційне тлумачення словосполучення "шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності", а саме: «Втрата потерпілим професійної працездатності завжди пов`язана з неможливістю виконувати роботу за своєю професією (фахом), про що зазначається у висновку медичного органу, який видається потерпілому відповідно до вимог частини третьої статті 34 Закону №1105. Отже, під шкодою, заподіяною умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, треба розуміти таку шкоду, за якої не втрачається здатність працівника до роботи за своєю професією (фахом) і кваліфікацією або за іншою адекватною їй професією (фахом)». Пунктом 3.5. Порядку №212 передбачено, що у випадках, коли внаслідок трудового каліцтва чи професійного захворювання настає значне зниження можливостей соціальної адаптації з урахуванням соціального фактору та наявності робочих місць встановлюється 40-30 відсотків якщо потерпілого можливо використовувати на роботі за своєю професією, але при змінах умов праці та зниженні заробітної плати. Оскільки Позивачці встановлено 30% втрати професійної працездатності вона може виконувати роботу за своєю професією, а зниження заробітної плати відділення Фонду компенсує їй виплачуючи щомісячну страхову виплату (довідка додається). Відповідач вважає, що позивачка не надала доказів, що підтверджують втрату життєвого часу, зниження життєвої активності, глибини, характеру та тривалості душевних страждань, переживань, істотних недоотриманих благ внаслідок отриманої травми, зміни звичного способу життя тощо, а обмежилася лише підтвердженням травми (акт розслідування нещасного випадку за формою Н-1, що підтверджує обставини нещасного випадку і встановлення у зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності (довідка ЛТЕК) і для відшкодування частини втраченого заробітку. Крім того, з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України від 28.12.2014 №77-VІІІ, згідно ст. 36 якого відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Виходячи з викладеного, законодавством України остаточно припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим за будь-якими випадками незалежно від часу настання страхового випадку без зазначення будь-яких додаткових умов або обмежень. Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність законодавчих підстав відшкодування моральної шкоди управлінням Фонду, позивачці необхідно відмовити в задоволені позовних вимог. У вступному слові представник позивачки - адвокат Гузєв І.Г. стисло виклав зміст та підстави своїх позовних вимог щодо предмету позову, просив позов задовольнити та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. На питання представника відповідача відповів, що позивачка не скористалася своїм правом на безкоштовне санітарно-курортне лікування, на відшкодування витрат на лікування, на соціальну допомогу, що могло б привести до відновлення працездатності. Огляд ЛТЕК вона також більше не проходила. Позивачка немає доказів на підтвердження її подальшого лікування, яке вона отримувала за власні кошти. Представник відповідача - Галіцина О.О. у вступному слові заперечувала проти позову, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву, просила відмовити в задоволенні позову. Також пояснила суду, що позивачка не зверталася до Фонду для оплати лікування, відшкодування витрат на ліки та інші витрати, пов`язані з втратою працездатності. На момент отримання травми позивачці було 54 роки і вона вже була пенсіонеркою, отримувала пенсію, тому їй, як пенсіонеру було встановлено втрату працездатності безстроково. З 2015 року із Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV виключено положення про відшкодування Фондом моральної шкоди. Вважає, що позивачкою значно завищена сума моральної шкоди, яку вона просить стягнути з Фонду. Представник відповідача - Малєтова Н.О. у вступному слові заперечувала проти позову, зазначила, що всі пояснення на обґрунтування заперечень проти позовних вимог, викладені у відзиві на позовну заяву. Вислухавши представника позивачки, представників відповідача, дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що згідно трудової книжки, виданої 18 червня 1964 року, [PERSON] , 1946 року народження, [INFO] на підставі розпорядження № 58 від 16 червня 2000 року була прийнята на роботу муляром-штукатуром Дочірнього підприємства «Дніпродзержинського спеціалізованого управління № 2» Відкритого акціонерного товариства «Дніпродомнаремонт» (а.с. 28). 09 листопада 2000 року із [PERSON] стався нещасний випадок на виробництві. В акті № 1 форми Н-1 про нещасний випадок від 10 листопада 2020 року, який затверджений директором ДП « Дніпрозержинське СУ-2» ВАТ «Дніпродомнаремонт» Андрейченком О.О. (а.с. 14-17), підтверджено, що 09 листопада 2000 року о 12 годині 20 хвилин із [PERSON] стався нещасний випадок на виробництві за наступних обставин: «09 листопада 2000 року майстер будівельної групи [PERSON] у зміні з 07.00 години дав завдання мулярам-штукатурам [PERSON] та [PERSON] на фарбування гаражних дверей відділу головного механіка управління. При виконанні фарбування нижньої частини дверей о 12 годині 20 хвилин [PERSON] оступилася та впала на дерев`яну лавку, отримавши забій нижньої частини хребта. Згідно вказаного акту [PERSON] на момент нещасного випадку мала загальний стаж роботи 35 років, причинами нещасного випадку є незадовільна організація робіт зі сторони майстра будівельної групи [PERSON] , яке виразилося в тому, що на робочому місці знаходилися сторонні предмети; незадовільний контроль за безпекою праці зі сторони майстра [PERSON] . Згідно епікризу № 9737 (а.с. 19) [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні з 16 листопада 2001 року по 29 грудня 2001 року з діагнозом: поєднана травма: ЗЧМТ,СГМ, ЗПСМГ, компресійний перелом тіла компресією І ст., нижній монопарез праворуч. Після стаціонарного лікування 21 лютого 2001 року [PERSON] була направлена на медико-санітарну експертну комісію для визначення групи інвалідності та проценту втрати працездатності (професіональної) у зв`язку з виробничою травмою (а.с. 18). Відповідно довідки Дніпропетровської травматологічної МСЕК №1 від 06 серпня 2001 року серії ДНА-01 № 256790 [PERSON] , яка пройшла огляд 01 серпня 2001 року, було встановлено 30% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково (а.с. 10-13). Зазначеними вище доказами підтверджено факт заподіяння позивачці моральної шкоди, оскільки внаслідок отриманої нею травми вона зазнала значного фізичного болю, тривалий час лікувалася стаціонарно, частково втратила професійну працездатність та їй було встановлено інвалідність третьої групи. В подальшому вона не могла працювати за фахом муляра-штукатура, була переведена на роботу кур`єра, а потім звільнилася з роботи за власним бажанням. В пункті 1 частини 2 статті 23 ЦК України передбачено, що мральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Судом не приймаються заперечення представників відповідача щодо відсутності у позивачки права на відшкодування немайнової (моральної) шкоди з наступних підстав. Згідно статей 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV (в редакції, що діяла на момент первісного встановлення стійкої втрати працездатності) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов`язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди; відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат; сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку; при цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. Відповідно до зазначених норм Закону позивачка має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року N 1-рп/2004 у справі N1-9/2004 було роз`яснено, що поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди передбачено статтею 1 Закону і є одним із способів захисту особистих немайнових прав працівника. Одним із основних принципів страхування від нещасного випадку відповідно до абзацу третього статті 5 Закону є своєчасне та повне відшкодування шкоди страховиком. До страхових виплат належить, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової суми за моральну шкоду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Встановлення Законом обов`язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року №-3235-ІV зупинено на 2006 рік дію абзацу 4 ст. 1 Закону № 1105-ХІV в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей, підпункту «е» пункту 1 частини 1 ст. 21, частини 3 ст. 28 та частини 3 ст. 34 Закону № 1105-ХІV, а також згідно п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року №-489-У, який набрав чинності з 1 січня 2007 року, з метою приведення окремих норм законів у відповідність з цим Законом зупинено на 2007 рік дію абзацу 4 ст.1 в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку, підпункту «е» пункту 1 частини 1 ст.21, частини 3 ст.34 Закону № 1105-ХІУ. Проте, право позивачки на відшкодування моральної шкоди виникло ще до набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік» так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік». Згідно рішень Конституційного Суду України №6-рп/2007р. від 09 липня 2007 року, № 10-рп/2008р. від 22 травня 2008 року Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію, чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина». В ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Отде право застахованої особи на отримання страхових виплат (в тому числі відшкодування моральної шкоди) виникає під час дії законодавчих актів, які встановлювали право на отримання цих виплат. Виходячи з того, що право на відшкодування моральної шкоди у позивачки виникло з 01 серпня 2001 року (перший огляд МСЕК), дія Закону України «Про державний бюджет на 2008 рік», яким внесені зміни в Закон України № 1105-ХІV щодо припинення відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку з 1 січня 2008 року» на дані правовідносини не поширюється. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що відповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду позивачці. При ухваленні рішення суд не приймає до уваги посилання представників відповідача на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №717-16 від 23 лютого 2007 року виключено положення статей 1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» про відшкодування моральної шкоди потерпілим Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань, оскільки право на відшкодування моральної шкоди у позивачки виникло 01 серпня 2001 року. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, позовна давність на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю не поширюється. Зазначене вище узгоджується із правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 375/2051/18. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги те, що позивачка, незважаючи на призначення їй з 30 вересня 1998 року пільгової пенсії, продовжувала працювати муляром-штукатуром для покращення якості свого життя, а в зв`язку з виробничою травмою зазнала значного фізичного болю, тривалий час лікувалася стаціонарно, частково втратила професійну працездатність та їй було встановлено інвалідність третьої групи. Вказане свідчить про заподіяння позивачці моральної шкоди. Проте, суд вважає не доведеними твердження викладені в позові стосовно того, що незважаючи на час, який минув з моменту травмування, наслідки травми до теперішнього часу завдають позивачці фізичних страждань, вона відчуває біль у поперековому відділі хребта, загальну слабкість, періодично німіють нижні кінцівки, турбує головний біль та порушення функції ходи. Ці наслідки травми завдають позивачці страждань, вона відчуває дискомфорт, що негативно відображається на її повсякденному житті та житті її родини. Внаслідок отриманої травми позивачка потребує систематичного лікарського спостереження, придбання лікувальних засобів, а через те, що функції рухового-опорного апарату значно погіршені, вона відчуває складнощі при тривалому переїзді в транспорті, відвідуванні магазинів. У зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачка до теперішнього часу вимушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, вона не змогла повноцінно працювати, приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу своїм рідним. Зазначені негативні зміни призвели до зниження якості життя позивачки та зменшення благ, які позивачка мала до моменту отриманого трудового каліцтва та втрати професійної працездатності. Розуміння безстроковості негативних наслідків викликає у позивачки негативні емоції, породжує почуття соціальної незахищеності, розпачу, тривоги. Позивачкою та її представником не було надано суду будь-яких доказів того, що після встановленння інвалідності [PERSON] вона ще будь-коли лікувлася від наслідків отриманої травми. Являючись пенсіонером, вона продовжувала працювати кур`єром, а потім звільнилася з роботи за власним бажанням. Вона не зверталася до Фонду соціального страхування України з заявами про оплату ліків чи з заявами про саторно-курортне лікування. З урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки 30000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Оскільки позивачка, згідно п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі, встановленому за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial