Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на його користь 45144,29 грн. та з [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Позов мотивований тим, що 09.12.2013 з вини [PERSON] відбулась ДТП внаслідок якого було пошкоджено автомобіль позивача. Позивач та страховик узгодили вартість відновлювального ремонту автомобілю у розмірі 19777,62 грн., проте страхової виплати здійснено не було. Оскільки з моменту прийняття рішення про страхову виплату 25.02.2014 позивачу такої виплати здійснено не було, то з 27.05.2014 почалось прострочення виконання зобов'язання зі сторони ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО», а тому [PERSON] просить також стягнути на його користь пеню за договором в розмірі 12409,51 грн., інфляційні втрати в сумі 12040,35 грн. та 3% річних в розмірі 916,81 грн. В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що внаслідок пошкодження його транспортного засобу [PERSON] йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 1000 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, через свого представника до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності та в заочному порядку. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справі у відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.12.2013 о 17-25 год. [PERSON], керуючи автомобілем Mitsubishi (державний номер [NUMBER]) по вул. Туполєва в м. Києві, всупереч п.10.2 ПДР України, виїжджаючи з двору будинку не надав дорогу автомобілю Mitsubishi (державний номер [NUMBER]), який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.12.2013 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. За змістом ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Цивільно - правова відповідальність [PERSON] застрахована у ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ серії АЕ № 1149374. Право власності на належний позивачу автомобіль марки MITSUBISHI, модель LANCER 2.0, номер шасі [NUMBER], д.н. [NUMBER], чорного кольору, підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. 10.12.2013 позивач звернувся до ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» із повідомленням про страховий випадок та надав для огляду пошкоджений автомобіль, про що складено відповідний акт від 10.12.2013. 25.02.2014 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, з усіма передбаченими ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», необхідними документами та платіжними реквізитами. Листом від 25.02.2014 вих. № 743/в ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» повідомило позивача про те, що його заява про страхове відшкодування розглянута, розмір страхового відшкодування складає 19777,62 грн. та буде перерахований на вказаний ним розрахунковий рахунок. Разом з тим, на момент звернення до суду із даним позовом відповідачем страхової виплати здійснено не було. Відповідно до ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 даного Закону страховик протягом 15 днів з узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Статтею 992 ЦК України передбачено майнову відповідальність страховика за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування, а саме у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. У відповідності до п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє у період, за який нараховується пеня. Крім того, частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг (зокрема, страхових) є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить укладений сторонами договір про надання послуг, оскільки ним установлена ціна договору - страхова сума. Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України , а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України, який викладений у постанові від 06.06.2012 № 6-49цс12 та відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України Згідно розрахунку позивача завдана йому відповідачем шкода складається з 19777,62 грн. - суми страхового відшкодування, пені за договором в розмірі 12409,51 грн., інфляційних втрат в сумі 12040,35 грн. та 3% річних в розмірі 916,81 грн. Оскільки всупереч вищевказаним приписам відповідач ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» у встановлений законом строк не здійснив страхової виплати позивачу, то суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позову про стягнення суми страхового відшкодування, пені за договором, інфляційних втрат та 3% річних. Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000 грн. суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України. Згідно ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4). Пунктом 4 вказаної Постанови Пленуму визначено, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У п. 5 Постанови Пленуму зазначено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки в ході судового розгляду позивачем не доведено факт заподіяння йому відповідачем [PERSON] моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та не надано доказів на підтвердження таких посилань, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial