Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-04 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суд із указаним позовом. Просить суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS]. Також просить суд зняти відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 15.04.2003 року. У спірному житловому будинку крім позивачки зареєстровані члени її сім'ї: третя особа по справі її чоловік [PERSON] та син [PERSON]. Крім цього, у спірному житловому приміщенні також зареєстрований її брат по материнській лінії - відповідач по цій справі [PERSON], як член сім'ї колишнього власника будинку. При цьому, позивачка зауважує, що відповідач вибув зі спірного житлового приміщення ще з 2000 року на постійне проживання у Королівство Бельгії, звідки протягом останніх 13 років не повертається, а лише час від часу навідується в Україну, де зупиняється у будинку своєї тещі. Крім того, у спірному будинку відсутні його особисті речі. При цьому, відповідач у спірному житловому будинку не проживає, не здійснює оплати за його користування та комунальні послуги, не несе жодних витрат по утриманні спірного будинку та перестав бути членом сім'ї колишнього власника будинку. Оскільки, відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні власним жилим приміщенням, а добровільно знятись з реєстрації в житловому будинку не бажає, а тому просить суд її позов задовольнити повністю. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені позивачкою позовні вимоги підтримали повністю, виходячи із наведених вище підстав та просять суд їх позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позивачкою позовні вимоги заперечив повністю, покликаючись на те, що він зареєстрований у спірному житловому будинку з моменту народження, оскільки є сином попереднього власника. У 2000 році він виїхав у пошуках роботи за кордон в Королівство Бельгії, де тимчасово проживає разом зі своєю сім'єю. Проте, час від часу позивач приїжджає до місця своєї реєстрації, однак не може туди потрапити через створювані позивачкою перешкоди. Тому, вважає заявлений позивачкою позов безпідставним та необґрунтованим. Відтак, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Третя особа по справі [PERSON] в судовому засіданні заявлені позивачкою позовні вимоги підтримав повністю, виходячи із наведених вище підстав та покликаючись на те, що він є чоловіком позивачки, а відповідач протягом останніх чотирнадцяти років у спірному житлі не проживає. Просить суд заявлений позов задовольнити повністю Третя особа по справі [PERSON] в судове засідання не з'явився, направивши до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних матеріалів та просить суд заявлений позов задовольнити повністю (а.с. 21). Вислухавши думку всіх учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом установлено, що позивачка [PERSON] є одноосібним власником спірного житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 15.04.2003 року, що стверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18685604 від 30.04.2008 року, виданого Золочівським МБТІ, копії яких наявні у матеріалах справи (а.с. 5, 44). Як вбачається із довідки Золочівського МВ ЖКП від 27.12.2013 року, у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрована та проживає позивачка [PERSON], а також зареєстровані: треті особи по справі [PERSON] та [PERSON], а також відповідач [PERSON], про що вбачається зі справи (а.с. 4). Разом з тим, як встановлено судом, відповідач [PERSON] з 1996 року зареєстрований у спірному житловому будинку [ADDRESS]. Проте, з 2000 року відповідач виїхав на проживання в Королівство Бельгії, де проживає разом зі своєю сім'єю, звідки тимчасово двічі на рік навідується в Україну ( а.с.13). Вказана обставина визнається сторонами по цій справі, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Проте, відповідач [PERSON] після набуття права власності на спірний житловий будинок позивачкою [PERSON], на прохання позивачки добровільно знятися з реєстрації у ньому не бажає, а позивачка має намір використовувати належний їй на праві власності будинок для власного проживання та членів її сім'ї. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 391 ЦК України. Так, згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно частини 1 статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до вимог статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач [PERSON] протягом останніх 10-15 років за місцем реєстрації в [ADDRESS] фактично не проживає, оскільки виїхав на постійне проживання в Королівство Бельгії, звідки зрідка навідується в м. Золочів, приблизно двічі на рік, однак по місцю своєї реєстрації не з'являвся. Відповідача в спірному помешканні не бачили, про події, що можуть свідчити про перешкоди у доступі до помешкання, їм не відомо. Відтак, судом встановлено обставини, які вказують на вибір іншого місця проживання відповідачем, права позивачки є порушеними, а відтак вимога про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є обґрунтованою та достатньою для захисту її порушеного права. За таких обставин, ураховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, визнавши відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки понад шість останніх місяців в ньому не проживав, що не оспорюється самим же відповідачем. Разом із тим, відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак, суд вважає за доцільне відмовити у задоволені позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки вказане питання не є компетенцією суду. Ураховуючи викладене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, ст. ст. 3, 15, 16, 379, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 109, 150, 156, 168 ЖК України, ст.ст. 21, 40, 83, 106, 152, 158, 198, 120, 126 ЗК України та

Outcome: partial