Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (надалі - «Позивач», ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] (надалі - « Відповідачі ») та просило стягнути з [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку борг за послуги теплопостачання на користь ДМП "Івано-Франківськтеплокомуненерго" в розмірі 25 123,06 грн. на рахунок IBAN: [NUMBER] в АТ « Укрбудінвестбанк». Позовні вимоги мотивовано тим, що Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги теплопостачання до квартири [ADDRESS] , в якій проживають громадяни: [PERSON] , [PERSON] (далі - Відповідачі), які є споживачами. На сьогодні Відповідачам послуги надаються, однак всупереч вимогам чинного законодавства України, вони не виконали належним чином зобов`язання по оплаті наданих їм послуг, внаслідок чого заборгували Позивачу станом на 01.08.2020 року 25 123,06 грн. На сьогодні Відповідачам послуги надаються, однак всупереч вимогам чинного законодавства України, вони не виконали належним чином зобов`язання по оплаті наданих їм послуг, внаслідок чого заборгували Позивачу станом на 01.08.2020 року 25 123,06 грн. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника, просив позов задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про місце і час розгляду справи повідомлялись належним чином. Відзиву на позов до суду не надходило. Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомили, відзиву не подали, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Як підтверджується матеріалами справи, Позивач ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» є виконавцем послуг теплопостачання для квартири за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок № [NUMBER] ), в якій проживає Відповідач- [PERSON] , який є споживачем цих послуг. При цьому, Суд звертає увагу на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження факту проживання чи наявності права власності щодо квартири по [ADDRESS] відповідача [PERSON] . Будь-яких клопотань щодо цього від Позивача до суду не надходило. Отже, відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач 1 є споживачем послуг, оскільки їх отримує. Факт надання позивачем послуг теплопостачання щодо будинку, в якому знаходиться квартира, в якій проживає [PERSON] відповідачами не спростовано. В той же час, як встановлено Судом, отримуючи від ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» послуги з теплопостачання, як споживач та власник квартири [ADDRESS] не здійснював оплату вартості вказаних послуг у період з 01.08.2017 р. по 01.08.2020 року. У зв`язку з цим, як вбачається з Довідки про розрахунок боргу за теплоенергію між ДМП Івано-Франківськтеплокомуненерго та [PERSON] , особовий рахунок № [NUMBER] [ADDRESS] за період з 01.08.2017 р. по 01.08. 2020 р. заборгованість Відповідача становить 25 123,06 грн. (а.с. 3). Належних доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості відповідача [PERSON] за надані послуги, відповідачем 1Суду не надано, а Судом таких доказів не встановлено. Враховуючи вищезазначене, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] , [PERSON] суми заборгованості за послуги з теплопостачання в сумі 25 123,06 грн. Оскільки, [PERSON] . [INFO] , згідно адресної довідки, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і за зазначеною адресою в позові в [ADDRESS] , не проживає, відповідно до адресної довідки, яка повернулась на адресу суду 14.01.2021 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] .( а.с.16), тому відсутні підстави стверджувати, що він користується послугами теплопостачання, тобто не є споживачем послуг теплопостачання. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що окремий письмовий договір між Позивачем чи балансоутримувачем і відповідачами не укладався. Саме на це і, в тому числі, наголошували відповідачі, як на обставину безпідставності позовних вимог Позивача. При цьому, відповідно до пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Системний аналіз положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13, яка прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. За вимогою частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення, є зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) - вимагати сплату коштів за надані послуги. При наполяганні відповідачів укласти безпосередньо договір між споживачем та надавачем послуг, такий договір може бути укладено за згодою сторін, однак як встановлено Судом, такий договір між сторонами не укладався. Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобов`язує, а згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Положення статті 322 ЦК України встановлює презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей, оплати житлово-комунальних послуг тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. За таких обставин, Суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах заборгованість відповідача [PERSON] перед Позивачем за надані послуги з теплопостачання є підставною та обґрунтованою, а обов`язок відповідача [PERSON] оплачувати дані послуги випливає з вимог закону. Суд повторно звертає увагу на те, що доказів, які б спростовували факт надання та отримання послуг з централізованого опалення щодо квартири відповідачів, як і доказів невірності здійсненого Позивачем розрахунку заборгованості відповідачів, відповідачами не надано, а Судом таких обставин не встановлено. В частині позовних вимог до [PERSON] слід відмовити, оскільки Позивачем не доведено належними засобами доказування того, що він є споживачем послуг, які надаються ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго». Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судові витрати слід розподілити відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 509, 526, 815, 901, 903 ЦК України, ст.ст. 1, 21, 22, 23, 24, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: partial