Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON]. Т.Г. звернулась з даним позовом та просила визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Новояриловицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 11 квітня 2016 року № 01-03/7, яким її було звільнено з роботи, поновити її на посаді завідуючої сільською бібліотекою, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.04.2016р. до дня поновлення на роботі та моральну шкоду в сумі 1000 грн. Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 8 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. [PERSON] зазначає, що взятий до уваги судом першої інстанції акт ревізії від 06 квітня 2016 року про встановлення недостачі книжок не доводить, що дана недостача сталася саме з вини позивача, тому це не дає підстав для звільнення. За доводами Швед.Т.Г., суд не надав значення тому, що книжки, щодо яких виявлено недостачу, підлягали списанню і з відповідною поміткою перебували в підсобці, де ревізія не проводилась. [PERSON] також зазначає, що проведена відповідачем інвентаризація здійснена з численими порушеннями. Усе це призвело до хибного висновку суду про наявність вини позивача. Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведеності вини [PERSON] як працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, у незбереженні бібліотечного фонду, несписанні та невилученні книжок з фонду, недбалому ставленні до документального оформлення списання бібліотечних фондів, у т. ч. застарілих за змістом та зношених, що є підставою для законного звільнення працівника у зв'язку з втратою довір'я. З таким висновком суду не погоджується апеляційний суд, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону. По справі встановлено, що позивач [PERSON] з 1981 року працювала на посаді завідуючої Новояриловицькою сільською бібліотекою, спочатку як філіалу Ріпкинської централізованої бібліотечной системи, а з моменту реорганізації 2007 року - сільської бібліотеки Новояриловицької сільської ради. З її слів у неї склалися неприязні стосунки з сільським головою [PERSON], бо вона не підтримувала його на виборах сільського голови. З 14.03.2016 р. по 24.03.2016 р. комісією у складі: сільського голови (голови комісії) [PERSON], головного бухгалтера сільської ради [PERSON], члена виконкому, бухгалтера КП «Мир» [PERSON], члена виконкому рахівника [PERSON] проведено позапланову ревізію книжкового фонду сільської бібліотеки (а.с.192). Розпорядженням голови Новояриловицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області [PERSON] від 15.03.2016 р. № 01-03/3 завідуючій сільською бібліотекою [PERSON] винесено догану за неналежний облік книжкового фонду в сільській бібліотеці (в інвентаризаційних книжках відсутній належний облік книжкового фонду) з попередженням усунути дане порушення до 15.04.2016 р. (а.с.6). Розпорядженням голови Новояриловицької сільської ради від 24.03.2016 р. № 01-03/4 [PERSON] винесено догану за неналежне зберігання книжкового фонду (книжки зберігаються в підсобному приміщенні Новояриловицької [PERSON] ст.) з попередженням про усунення даного порушення до 28.03.2016 р. (а.с.7). Відповідно до [PERSON] від 6 квітня 2016 року, складеного за результатами проведеної позапланової ревізії, на початок ревізії за даними бухгалтерського обліку в сільській бібліотеці нараховувалось 12180 примірників книжок на суму 21421 грн., в результаті ревізії виявлено 9057 екземплярів книжок на суму 20756,40 грн., недостача складає 3123 екземпляри на суму 624 грн. 60 коп., вивлено 547 книжок, які потребують ремонту (а.с. 8). У зв'язку з виявленою недостачею 7 квітня 2016 року [PERSON] було винесено чергову догану та запропоновано добровільно сплатити вказану суму на рахунок сільської ради (розпорядження сілького голови від 07.04.2016 р. на а.с. 9). Розпорядженням сільського голови Новояриловицької сільської ради від 11 квітня 2016 року [PERSON] звільнено за ст. 41 п. 2 КЗпП України, у зв'язку з втратою довір'я. З 14 квітня 2016 року на посаду завідуючої сільською бібліотекою прийнята [PERSON]. Виявлену недостачу в кількості 3123 екземпляри списано з балансу Новояриловицької бібліотеки (розпорядження сільського голови від 21 квітня 2016 р.) у зв'язку з тим, що її вартість була погашена [PERSON] (а.с.187, 189-190). З 29 квітня 2016 року позивач [PERSON] працює прибиральницею в Новояриловицькій [PERSON] ст. (а.с.186). Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України). Однією з підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов є винні дії працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України). Судом першої інстанції, враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Правову позицію Верховного суду України у справі № 6-100цс16, вірно встановлено, що розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе лише за умов безпосереднього обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл), винної дії працівника, втрати довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Вказана правова норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матетеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника. Як вбачається з розпорядження про звільнення, [PERSON] звільнили з урахуванням акту ревізії від 06.04.2016 р., якою виявлено недостачу, що і стало причиною втрати довір'я до завідуючої бібліотекою. Однак судом не встановлено фактів безпосередньої вини [PERSON] Неналежне оформлення нею актів про списання книг та брошур саме по собі не породжує недостачу та не може бути підставою для звільнення. Крім того, стягнення у вигляді догани було накладено на [PERSON] 15 березня та 24 березня 2016 року, тобто до закінчення перевірки та надання комісією акту про результати проведення ревізії. Відповідач не дотримав строку для усунення порушень, встановленого ним у розпорядженні про винесення догани (до 15.04 2016 р.) та 11 квітня звільнив позивача з роботи. Сторони підтвердили, що під бібліотеку орендувалось приміщення у сільські школі. Двері з цього приміщення виходили до шкільної підсобки, де за згодою директора школи зберігалась частина літератури з поміткою «до списання». Судом встановлено, що [PERSON] неоднаразово складала акти про портебу у списанні кількох тисяч екземплярів літератури у зв»язку з її зношеністю та застарілістю, переважно це література періоду СРСР, марксистсько-ленінська і т.д. (у 2008 році (а.с.79-131), 2010 році (а.с. 209-233) та 2013 році (а.с.201-208)). Однак сільський голова відмовлявся їх затверджувати, тому дану літературу [PERSON] зберігала у підсобці школи за згоди директора школи з поміткою «до списання». У даному підсобному приміщенні ревізія не проводилась. Сільський голова з 2007 року як керівник не ініціював проведення ревізії книжкового фонду в бібліотеці. В акті ревізії від 6 квітня 2016 р. зафіксовано лише кількісний та грошовий вимір недостачі, однак не вказано, які саме книжки (брошури) відсутні. Відповідачем не дотримано вимог Положення про інвентаризацію активів та зобовязань, затверджених Наказом МФУ № 879 від 02.09.2014 року (чинного з 1 січня 2015 року) та «Інструкції з інвентаризації матеріальних цінностей, розрахунків та інших статей балансу бюджетних установ», затвердженої Наказом МФУ та Держказначейства України № 90 від 30.10.1998 р. зі змінами (чинної до 1 січня 2015 року). Вказані нормативно-правові акти містять положення про те, що проведення інвентаризації забезпечується власником (власниками) або уповноваженим органом (посадовою особою), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів (далі - керівник підприємства), який створює необхідні умови для її проведення, визначає обєкти, періодичність та строки проведення інвентаризації, крім випадків, коли проведення інвентаризації є обовязковим. У цих випадках визначені на підприємстві строки проведення інвентаризації не можуть перевищувати строків, визначених цим Положенням. Інвентаризація бібліотечних фондів за рішенням керівника підприємства за встановленим ним графіком може проводиться протягом року. Інвентаризація книжкових памяток проводиться щороку. За наявності обсягу бібліотечних фондів від 100 до 500 тис. одиниць інвентаризація може проводитись протягом пяти років з охопленням щорічно не менше 20 відсотків одиниць, а понад 500 тис. одиниць - протягом десяти років з охопленням щорічно не менше 10 відсотків одиниць. (п. 4, 10 розділу І Положення). Обєкти, періодичність та строки проведення інвентаризації у звітному році затверджуються розпорядчим документом керівника підприємства (п. 3 розділу ІІ Положення). Інвентаризація бібліотечних фондів оформлюється груповими інвентаризаційними описами. Під час її проведення виявляються помилки, що допущені при шифруванні документів, розстановці фонду, оформленні видачі документів користувачам, а також встановлюється заборгованість користувачів перед бібліотекою, виявляються дублетні документи, документи, що не відповідають профілю комплектування фонду підрозділу чи бібліотеки в цілому, та документи, що потребують ремонту, оправи тощо. У разі встановлення факту відсутності документа проводиться його розшук у строк, визначений правилами користування бібліотекою щодо користування документом читачем, але не більше одного року (п.п. 1.11 п.1 розділу ІІІ Положення). Висновки щодо виявлених розбіжностей між фактичною наявністю активів і зобовязань і даними бухгалтерського обліку, які наводяться в звіряльних відомостях, та пропозиції щодо їх врегулювання відображаються інвентаризаційною комісією у протоколі, що складається після закінчення інвентаризації і передається на розгляд та затвердження керівнику підприємства. У протоколі наводяться: причини нестач, втрат, лишків, а також пропозиції щодо заліку внаслідок пересортиці, списання нестач в межах норм природного убутку, а також понаднормових нестач і втрат від псування цінностей із зазначенням причин та вжитих заходів щодо запобігання таким втратам і нестачам. Підприємства можуть додавати до протоколів іншу інформацію, що є суттєвою для прийняття рішень щодо визнання і оцінки активів і зобовязань та розкриття відповідної інформації у фінансовій звітності (п.1 розділу ІV Положення). У звязку викладеним, враховуючи, що [PERSON] добровільно погашено вартість недостачі, необхідно поновити її на роботі та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня її звільнення по день набрання даного рішення законної сили (11 квітня - 29 серпня 2016 р.). Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Відповідно до довідки про середню заробітну плату [PERSON], надану Новояриловицькою сільською радаю Ріпкинського району Чернігівської області (а.с.197), заробітна плата позивача за лютий та березень складала відповідно 2048,15 грн. та 1380,60 грн. Отже, середньоденна заробітна плата складала 79,73 грн. Згідно встановлених Порядком розрахунків вимушений прогул становить 88 робочих днів, тому стягненню підлягає 7016 грн. 24 коп. Оскільки судом встановлено, що позивач був звільнений без законних підстав, для відновлення своїх порушених прав був змушений звернутися до суду, застосовуючи принцип співмірності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі 500 грн. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвали нового рішення. Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 липня 2016 року скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Outcome: partial