Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобов»язання зняти з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння є власником будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідач є його колишньою невісткою, з якою його син [PERSON] перебував у шлюбі до 05.07.2017 року. Відповідачка ніколи в будинку не проживала та була фактично лише зареєстрована в ньому. Вже більше року жодних стосунків з відповідачкою він не підтримує, та вона жодного разу в будинку не з»являлась, її місце перебування на даний час позивачу невідоме. У зв'язку із тим, що позивач є пенсіонером, у нього виникають проблеми зі сплатою коштів за комунальні послуги та він зобов»язаний нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстрована особа, яка фактично не проживає, а тому позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом та просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зобов»язати Сервісний центр Голосіївського району Комунального концерну «Центр комунального сервісу» зняти відповідачку з реєстраційного обліку. Позивач в судовому засіданні позов визнав та просив його задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач в судове засідання не з»явилась. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Будь-які клопотаннями та відзив на позов до суду не подавала, в зв»язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача. Представник третьої особи: Сервісний центр Голосіївського району Комунального концерну «Центр комунального сервісу» до суду свого представника не направила. Судом про дату судового розгляду повідолені належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіня від 28.09.1988 року, позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Встановлено, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрована, але фактично не проживає. В родинних стосунках із позивачем на даний час не перебуває та доказів зворотному суду надано не було. Відповідно до актів Органу самоорганізації населення «Коміиеи мікрорайону «Чапаєвка» від 10.03.2017 року, від 07.06.2017 року та від 01.08.2017 року, було встановлено, що [PERSON] за адресою місця реєстрації не проживає, а також при опитуванні сусідів було встановлено, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS], - не проживає з червня 2016 року (а.с.3, 4, 11). Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, в родинних відносинах з позивачем не перебуває, а позивач, в свою чергу, є законним власником житлового приміщення, суд вважає, що позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою є законною, обґрунтованою та доведеною, а тому підлягає задоволенню. В частині позовної вимоги про зобов»язання зняти відповідача з реєстраційного обліку суд приходить до наступного. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідач визнається судом таким, що втратив право користування житловим приміщенням та, згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням в день звернення особи. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано доказів того, що з боку третьої особи або інших уповноважених осіб порушені будь-які права позивача і, у зв'язку з цим, такі порушені права підлягають захисту, а тому дана позовна вимога є передчасною, безпідставною та необґрунтованою, в зв»язку з чим в її задоволенні слід відмовити. Судові витрати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки, при подачі позову позивач був звільнения йвід сплати судового збору у відповідності до вимог закону. На підставі викладеного та

Outcome: partial