Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат при звільненні та стягнення моральної шкоди. Зазначив, що у березні 2011 року він був прийнятий на роботу в ПП «Фаворит Автоплюс», на посаду менеджера, на якій перебував до 31 липня 2011 року. З 31 липня 2011 року відповідач призначив [PERSON] на посаду директора ПП «Фаворит Автоплюс». 15 травня 2013 року його звільнили з посади директора ПП «Фаворит Автоплюс». 20 травня 2013 року відповідач виплатив заробітну плату за квітень 2013 року у сумі 1261 грн. 70 коп., та до теперішнього часу повний розрахунок з ним не був проведений. Оскільки до теперішнього часу триває порушення його трудових прав, він був змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за п'ятнадцять днів роботи в травні 2013 року, що становить 630 грн. 85 коп., та грошову компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з березня 2011 року по 15 травня 2013 року, в розмірі - 2523 грн. 40 коп. Також, позивач просить стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду в сумі 20 000 грн. та судові витрати на правову допомогу. Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Не заперечував проти винесення заочного рішення. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю. Наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин. Про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином та у встановленому законом порядку. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу у відсутність сторін, заочно, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач з березня 2011 року по 31 липня 2011 року працював на посаді менеджера в ПП «Фаворит Автоплюс» засновником якого є [PERSON] /а.с.9/. З 31 липня 2011 року по 15 травня 2013 року він працював на посаді директора ПП «Фаворит Автоплюс». /а.с.10/ 15.05.2013 року [PERSON], був звільнений з ПП «Фаворит Автоплюс». Йому була виплачена заробітна плата за квітень 2013 року в сумі 1261 грн. 70 коп., але до теперішнього часу повний розрахунок з ним проведений не був. /а.с. 11-13/. Відповідно до розрахунку позивача грошова компенсація за невикористану відпустку становить в розмірі - 2 523,40 грн., яку відповідачем не було виплачено при звільнені. Згідно довідки-квитанції від 14.01.2014 року позивачем були понесені витрати на правову допомогу по складанню позовної заяви у розмірі 500 грн.( а.с.17). Випискою за картковим рахунком позивача у ПАТ «УкрСибБанку» підтверджується перерахування ПП «Фаворит Автоплюс» на рахунок позивача та виплата заробітної плати позивачеві 20.05.2013 року у сумі 1261,7 грн.( а.с. 11-13). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Вимогами ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 р. № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)", із змінами, внесеними п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року № 5, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулюють правовідносини, які склались між сторонами та вивчивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено строки розрахунку із позивачем при його звільненні та в порушення вимог законодавства не видана трудова книжка належним чином оформлена. До теперішнього часу відповідач у повній мірі не провів розрахунку з позивачем, тому позовні вимоги в частині видачі позивачу трудової книжки та стягнення заробітної плати у сумі 630 грн. 85 коп. за 15 днів у травні 2013 року підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку позивача за період праці з березня 2011 року по 15 травня 2013 року, в розмірі - 2523 грн.40 коп. Суду, в передбаченому законом порядку не доведені вимоги, щодо стягнення середнього заробітку позивача за час затримки виплати, зокрема не надано відповідного розрахунку, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що порушенням трудових прав, яке полягало у не здійсненні у день звільнення виплати належної заробітної плати та у відмові надати щорічну відпустку в березні - квітні 2013 року, у зв'язку з необхідністю за станом здоров'я проведення операції, позивачу була завдана моральна шкода, яка виразилася у моральних переживаннях та порушенні нормального ритму життя через невиплату його заробітної плати та відмові у відпустці. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 300 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень, від сплати якого, згідно закону, звільнений позивач. Що стосується вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем не надано суду акту виконаних робіт щодо надання такої допомоги із розрахунком часу виконання робіт, тому у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: partial