Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської область з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості, збільшивши позовні вимоги 12.11.2019 року остаточно просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у загальній сумі 9198, 08 грн, з яких: 2 831 грн - 3 % річних та 6 980,18 грн - сума інфляційних витрат, а також стягнути з відповідача суму судових витрат та витрат на правничу допомогу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2018 року по справі № 495/946/17 з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто витрати на лікування у сумі 18563,90 грн, розмір матеріальної шкоди 9618,75 грн., та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, всього 78 272,65 грн. Рішення набуло законної сили та відкрито виконавче провадження. Вказує, що відповідач частково виконав грошове зобов`язання. Так, 07.12.2018 року в рамках відповідного виконавчого провадження відповідачем було перераховано на карткових рахунок позивача частину заборгованості у розмірі 12 937,04 грн. Таким чином, залишок грошової заборгованості відповідача становить 65 335,61 грн. Посилаючись на вимоги ст.ст. 509,526,610,611,625 ЦК України вказав, що з 02.07.2018 року у відповідача, внаслідок невиконання зобов`язань згідно рішення суду виникла заборгованість у вигляді 3% річних та індексу інфляції від суми заборгованості 65 335,61 грн. / з урахуванням часткового погашення заборгованості/. На підставі вищевикладеного він і звернувся до суду з даним позовом. 13 травня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду /суддя Боярський О.О./ провадження по справі було відкрито. 20 вересня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи вказана справа розподілена судді Прийомової О.Ю. 25 вересня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду вказана справа прийнята до провадження судді Прийомової О.Ю. та справа призначена до судового розгляду по сутті. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити, згоден на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі і через оголошення на сайті судової влади, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, про що свідчить клопотання представника позивача, суд Ухвалою від 23 березня 2020 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 - 281 ЦПК України. Суд розглядає справу за відсутність представника позивача, відповідно наданої заяви, за відсутність відповідача належним чином повідомленого про день та час судового розгляду справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно 02.07.2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено заочне рішення по справі № 495/946/17, згідно якого позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок ДТП - задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду, а саме: витрати на лікування в сумі 18 653, 90 грн та 9618,75 грн - розмір шкоди, заподіяної пошкодженням велосипеду. Стягнуто з [PERSON] [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено. /л.с.6-8/. Згідно Виписки з карткового рахунку позивача, приєднаного до матеріалів справи у якості надання доказу, вбачається, що дійсно відповідачем [PERSON] 07.12.2018 року здійснено часткове погашення боргу згідно рішення суду від 02.07.2018 року у розмірі 12 937, 04 грн. /л.с.9/ . Позивач у своєму позові вказує, що у зв`язку з неналежним виконанням рішення суду за деліктними зобов`язаннями, відповідач має сплатити на користь позивача у порядку ст. 625 ЦК України - 3% річних та інфляційні втрати. Аналізуючи вказані вимоги, суд приходить до наступного. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Відповідно ч. 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 року у справі № 686/12962/15-ц та у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду (ч. 3 ст. 129 Конституції України). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі N 6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов`язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов`язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604 - 609 ЦК. У зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора немає, тому слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що нарахування коштів відповідно до ст. 625 ЦК здійснюється незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження", суд приходить до висновку, що законом передбачені підстави для стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних. Разом з тим, суд не погоджується з обчисленим позивачем розрахунком грошових сум, що підлягають стягненню з відповідача у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, з наступних підстав. Так, вірно слід вирахувати 3% річних з суми заборгованості, що залишилась за відповідачем після часткового виконання ним рішення суду у розмірі 65335,61 грн. Період за яких вираховується заборгованість, з 08.12.2018 року /на наступний день після часткової сплати заборгованості/ та до - 11.11.2019 року /період окреслений позивачем, що у відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України має бути розглянутий судом в межах заявлених позовних вимог/. Тож, 65335,61*3% /365/днів у році/*338 /днів прострочки/=1815,07 грн. Інфляційні нарахування на суму 3% річних не застосовуються, оскільки жодними нормами чинного законодавства не передбачено можливості подвійного нарахування збитків, та у сенсі розуміння самого визначення інфляційних втрат суть полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами / а не на вже нарахованими 3% річних за неналежне виконання зобов`язання/. Окрім того, інфляційні втрати від основної суми заборгованості позивачем обчислені у розмірі 6980,188 грн, разом з тим ані в розрахунку заборгованості, ані з матеріалів справи не вбачається формули, за якою здійснено даний розрахунок. Інфляційні нарахування обчислюються за наступною формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] Таким чином, 65335*104,99 /сукупний індекс інфляції за період прострочення//100-65335=3260,21 грн. Тож, 3 % річних та інфляційні втрати, що мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача за неналежне виконання зобов`язання у вказаних правовідносинах, що має місце в даному випадку, разом становить 3260,21+1815,07=5075,28 грн, а тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із частковою обґрунтованістю позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору згідно квитанції № 170-25251Q/1 від 26.04.2019 року у розмірі 768, 40 грн та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 грн, які повністю підтверджені матеріалами справи /квитанцією, договором про надання правової /правничої/ допомоги, додатковою угодою до Договору, актом виконаних робіт/. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial