Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути солідарно з відповідачів: суму основного боргу за договором позики від 24 жовтня 2018 року у розмірі 2176000,00 грн, три відсотки річних у розмірі 38810,00 грн та індекс інфляції у сумі 152156,00 грн; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що 24 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір позики грошових коштів у розмірі 80000,00 доларів США, строк повернення коштів до 30 жовтня 2018 року, що підтверджено розпискою. Попри те у зазначений строк [PERSON] зобов`язання не виконав у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Разом із тим, зазначає, що кошти отримував відповідач [PERSON] перебуваючи у зареєстрованому шлюбу та на потреби сім`ї (виплату кредитних зобов`язань,обслуговування транспортних засобів), а відтак такі були об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому зобов`язання повинно виконуватися відповідачами солідарно. У відповідності до ст. 625 ЦК України просить стягнути три відсотки річних та інфляційні втрати. Також просить вирішити питання судових витрат. Відповідачами не подано відзиви, які би містили заперечення на позов. 26 січня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 23 березня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у ньому. У судове засідання відповідачі не з`явились, хоча повідомлялись про дату, час та місце цього засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзиви на позовну заяву, а відтак, враховуючи що представник позивач не заперечує проти заочного вирішення справи та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 24 жовтня 2018 року [PERSON] "... отримав від [PERSON] суму 80000,00 доларів США. Зобов`язався повернути до 30 жовтня 2018 року". Дані обставини встановлені із розписки, оригінал якої оглянуто у судовому засіданні та копія якої долучена до матеріалів справи. У зв`язку з невиконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором позики, між сторонами виникли спірні договірні правовідносини, які регулюються нормами ст. ст. 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов переконання, що оскільки розписка містить істотні ознаки, які характерні для договору позики, із її змісту вбачається укладення договору позики та вчинення сторонами угоди дій, характерних для такого договору, наявна зобов`язальна умова договору позики для відповідача щодо повернення отриманих коштів, а відтак, суд прийшов до висновку, що у позивача наявні правові підстави для покладення на відповідача [PERSON] обов`язку повернення грошових коштів за договором позики від 24 жовтня 2018 року. Із матеріалів справи убачається, що позивачем заявлено вимогу не лише про стягнення суму основного боргу за договором позики, але й стягнення три відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у відповідності до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, 3 % річних та індекс інфляції мають компенсаційний, виступають способами захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, а тому при їх обрахунку береться за основу прострочена сума, визначена у договорі та в іноземні валюті. Так, відповідно до поданого позивачем розрахунку заборгованості за договором позики станом на 04 червня 2019 року становить у розмірі 2366966,00 грн, з яких: 2176000,00 грн (80000,00 доларів США х 27,2 грн (офіційний курс долара США до гривні станом на 04.06.2019, тобто на момент подання позову до суду) - основна сума боргу, 38810,00 грн - три відсотки річних, 152156,00 грн - індекс інфляції. Цей розрахунок заборгованості приймається судом до уваги, оскільки доказів неправильного його нарахування не подано, не оспорювався, а тому є чинним. Враховуючи наведене вище суд прийшов до висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача боргу за договором позики від 24 жовтня 2018 року у розмірі 2366966,00 грн, а позовну вимогу у цій частині задовольнити повністю. Щодо частини позовної вимоги про солідарне стягнення боргу за договором позики від 24 жовтня 2018 року із відповідача [PERSON] , суд прийшов до наступного. Позивач наводить у позовній заяві доводи про те, що кошти отримувались відповідачем [PERSON] на потреби сім`ї (виплату кредитних зобов`язань, обслуговування транспортних засобів), адже перебував у шлюбних відносинах, що підтверджував відповідними документами; отримував кошти у присутності відповідача [PERSON] . Таким чином, у відповідності до ст. 61 Сімейного кодексу України такі кошти є спільною сумісною власністю, а відтак зобов`язання за оспорюваним договором мають виконуватися солідарно подружжям. Однак, такі обставини суд оцінює критично, виходячи з наступних мотивів. Згідно з ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 цього Кодексу договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається суд зазначає, що позивачем не подано жодних доказів, які б підтверджували наведені у позовні заяві доводи щодо отримання коштів в інтересах сім`ї, адже перебування у шлюбних відносинах на момент укладення договору позики не підтверджує факту використання коштів саме в інтересах сім`ї, про що стверджує позивач. Разом із тим, суд не встановив у цій справі, а позивач не довів, що другий із подружжя надавав згоду на укладення договору позики від 24 жовтня 2018 року, адже аргументи про присутність такого при укладені оспорюваного договору, про що стверджує позивач, не є такою згодою, а тому суд розцінює такі доводи як припущення позивача на якому судове рішення не може ґрунтуватися в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Отже, суд прийшов до переконання про те, що позивачем у відповідності до ст. ст. 76-81 ЦПК України не доведено частини позовної вимоги про солідарне стягнення боргу за договором позики від 24 жовтня 2018 року із відповідача [PERSON] , а тому у цій частині позову слід відмовити. Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив. Щодо вирішення питання про судові витрати, суд пришов до наступного. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 9605,00 грн, що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 9605,00 грн. Щодо стягнення сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 384,20 грн, то у такому необхідно відмовити, адже у забезпечення позову було відмовлено. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. 01 травня 2019 року між позивачем та адвокатом Дорохіним В. І. укладено договір про надання правової допомоги / арк. спр. 11/. відповідно до умов договору сторони погодили, що вартість і порядок розрахунків вказані у додатку до договору /п. 3.1 договору/. Попри те, такі додаткові умови у справі відсутні. Разом зі тим, представником позивача подано у судовому засіданні акт виконаних робіт від 26 травня 2021 року за договором про надання правової допомоги від 30 листопада 2020 року, укладеного між ним та позивачем у цій справі, однак суду такого договору не надано. Зазначає у акті погоджену суму гонорару у розмірі 60000,00 грн, яку прийняв від позивача, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру № 27-1 від 26 травня 2021 року. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що представником позивача не надано детального опису робіт, які виконані представником у цій справі при наданні правничої допомоги позивачу у цій справі; не подано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а тому у розподілі судових витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити.

Outcome: partial