Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивач, уточнивши позовні вимоги, звернулася із відповідним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Феодосійського міського суду від 22 липня 2013 року її було поновлено на роботі у ВАТ «ФСУ «Море» на посаді стрілка 2 класу. 23 липня 2013 року позивач вийшла на роботу та надала виконавчий лист про негайне виконання судового рішення. До роботи позивача допущено не було. У прийнятті виконавчого листа позивачу було відмовлено у зв'язку із тим, що у відділі воєнізованої охорони, де позивач працювала стрілком, здійснено реорганізацію, відповідно до якої відділ було перейменовано у Загін внутрішньооб'єктної охорони, а посади стрілків немає, замість них введено посаду охоронців. Від своїх співробітників позивач дізналася, що їх з посади стрілків було переведено за їх заявами на посади охоронців. Позивач також звернулася до відповідача із заявою про прийняття її на посаду охоронця, однак дана заява та виконавчий лист прийняті не були. 29.07.2013 року та 30.07.2013 року позивач направляла поштою лист із проханням вирішити питання про працевлаштування позивача на посаду охоронця, на той період на підприємстві було 20 вакансій охоронців та старших охоронців. 31 липня 2013 року позивач отримала поштою наказ від 26.07.2013 року про поновлення її на посаді стрілка 2 класу з 23 липня 2013 року та повідомлення від 30 липня 2013 року про відсутність у штатному розписі посади стрілка 2 класу. 03 серпня 2013 року позивач поштою отримала від відповідача попередження про наступні зміни умов праці та перелік вакансій, що маються у ВАТ ФСК «Море» станом на 31 липня 2013 року. Позивач зверталася ще декілька разів із заявами про переведення на посаду охоронця та із проханням розглянути її заява, однак на відповідь отримувала тільки перелік вакансій. Таким чином, позивач дійшла висновку, що їй було відмовлено у переведенні на посаду охоронця. Позивач вважає відмову у переведенні на посаду охоронця незаконною, як незаконними є зміна умов праці. Вказане позивач розцінює як намір позбутися неугодного працівника. Відсутність посади стрілка 2 класу неможливо розцінювати як зміна умов праці, оскільки таке не відповідає положенням ст. 32 КЗпП України. Вказані дії відповідача спричинили позивачу моральну шкоду. Крім того, 08 жовтня 2013 року позивач безпідставно звільнено, що вона також вважає незаконним. Вищезазначені обставини стали підставою для зверненням із вимогами про визнання неправомірним відмови у переведенні позивач на посаду охоронця з 29 липня 2013 року, визнання неправомірними зміну умов праці, зобов'язання перевести на посаду охоронця, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час прогулу та моральної шкоди. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та уточненнях до неї. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.49-55 т.1). Суд, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням Феодосійського міського суду АРК від 22 липня 2013 року [PERSON] поновлено на роботі у Відкритому акціонерному товаристві «ФСК Море» на посаді стрільця 2 класу. У задоволенні вимог про визнання неправомірної та скасування інструкції, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовлено (а.с.7-9, т.1) Рішенням Апеляційного суду АРК від 04 вересня 2013 року рішення Феодосійського міського суду АРК від 22 липня 2013 року у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано, постановлено у даній частині нове рішення, яким стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 9328 грн (а.с.11-13) Наказом ВАТ «ФСК «Море» від 26 липня 2013 року №340/К [PERSON] поновлено на роботі на підприємстві на посаді стрілка 2 класу з 23 липня 2013 року. На підставі даного наказу позивач вважається відстороненою від роботи на відповідно до раніше прийнятого наказу від 10 липня 2012 року №237/К «Про відсторонення [PERSON]) (а.с.17, 64-65 т.1) Згідно наказу від 07 березня 2013 року №89/П «Про внесення змін у організаційну структуру управління Компанією», загін воєнізованої охорони було упразднено та створено «Загін внутрішньообєктної охорони», структурну схему та штатний розпис, створені станом на 01.10.2013 року скасовано, затверджено структурну схему «Загіну внутрішньообєктної охорони» та заборонено використання огнепальної зброї (а.с.16, т.1) Підставою для прийняття такого рішення стало те, що постановою Кабінету Міністрів України №716 від 04 липня 2012 року про передачу державному концерну «Укроборопром» повноважень щодо управління корпоративними правами держави відносно акціонерного товариства «ФСК «Море». Начальником Департамент безпеки Державного концерну «Укроборонпром» повідомлено керівництво відповідача та органи внутрішніх справ про відсутність документу, на підставі якого підприємство має право тримати вогнепальну зброю, у зв'язку із чим зброя та боєприпаси підприємства було передано відділу спеціальної міліції при ГУ МВС України в АРК (а.с.70-74 т.1) Таким чином, суд дійшов висновку, що зміни умов праці відповідача є обов'язковими з урахуванням вказаних вище вказівок, відповідач був зобов'язаний прийняти заходи щодо припинення використовування вогнепальної зброї, а тому вимоги позивача про визнання неправомірними змін суттєвих умов праці не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до керівництва підприємства із проханням допустити її до роботи охоронцем, що підтверджується її листами, наявними у матеріалах справи та фактично не заперечувалося представником відповідача (а.с.18-20, 25-28 т.1) Судом встановлено, що 30.07.2013 року листом №089/158, 31.07.2013 року листом №089/161 позивача було повідомлено про наступні зміни умов праці, а також іншими листами попереджено, що у разі незгоди працювати за вказаними новими умовами, позивача буде звільнено за пунктом 6 ст. 36 КЗпП України (а.с.21-24, 29-35, 83-113 т.1) Наказом від 08 жовтня 2013 року №437/К позивача звільнено у зв'язку із відмовою продовжити роботу у зв'язку із зміною суттєвих умов праці (а.с.41,т.1) Відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України, підставами для припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною умов праці. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.(правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 4 липня 2012 року в справі 6-59цс12) Пункт 10 постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року роз'яснив, що зміни в організації виробництва і праці - це запровадження бригадної форми організації праці замість індивідуальної і навпаки, впровадження нової техніки і технології виробництва, освоєння нових методів праці тощо. Судом встановлено, що у відповідача дійсно змінено умови праці у зв'язку із тим, що на підприємстві заборонено використання вогнепальної зброї. Представником відповідача пояснено, що фактично стрільці стали охоронцями, оскільки функціональні обов'язки охоронців та стрільців були майже однакові, за виключенням наявності зброї. Судом досліджені попередження, що було направлено позивачеві, з яких вбачається, що позивача попереджали саме про зміну істотних умов праці та попереджали про звільнення у разі відмови працювати за новими умовами. На запитання суду у судовому засіданні 23 січня 2014 року представником відповідача пояснено, що зміна істотних умов праці є у тому, що посада стрільця змінила назву на охоронець та відсутня зброя. Позивач у судовому засіданні та, це вбачається з її листів до керівництва підприємство, була згодна працювати у нових умовах праці та неодноразово виражала свою згоду працювати. Згідно із положень ст. 32 КЗпП України, у разі зміни умов праці працівник залишається на тій ж самій посаді, однак працює за новими умовами. Таким чином, якщо відповідач повідомляв позивача саме про зміну умов праці та фактично підтверджує те, що в нього відбулося не скорочення штатів, а саме зміна умов праці, відсутні підстави надавати позивачеві перелік вакансій для переходу на іншу роботу. Відповідно до п. 31 постанови пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно із ст. 32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва. Позивача не попереджали про наявність підстав та обставин для переведення її на іншу роботу, відповідачем не зазначалося таких підстав, а тому відповідач безпідставно направляв позивачеві перелік вакансій та вимагав переведення на іншу роботу, яка згідно дослідженим перелікам вакансій, не відповідає спеціальності, за якою працювала позивачка. З наданих штатних розписів встановлено, що посада охоронця існувала на момент поновлення позивача на роботі (а.с.135-212, т.1, 86-88 т.2) Наявність посади охоронця підтверджується також наказами про прийняття на цю посаду та переведення на цю посаду [PERSON] Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про неможливість прийняття позивача на посаду охоронця у зв'язку із тим, що усі посади було зайнято, оскільки, відповідно до п.8 сч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути припинений власником у разі поновлення на роботі працівника, що раніше виконував цю роботу. Таким чином, законодавець передбачив механізм поновлення на роботі у разі наявності випадку, аналогічному тому, що виник із позивачем. Оскільки позивач була згодна працювати із новими умовами праці та повідомила про це роботодавця, мала права вимагати переведення її на посаду охоронця, відповідач мав можливість виконати умови закону щодо поновлення позивача на роботі у повному обсязі, суд вважає звільнення позивача незаконним, а тому наказ про звільнення [PERSON] є неправомірним та підлягає скасуванню, позивача повинно бути поновлено на роботі на посаді, з якої її було звільнено, тобто на посаді стрільця другого класу, а отже позовні вимоги позивача у даній частині є такими, що підлягають задоволенню. Суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання неправомірним відмови у переведенні на посаду охоронця та зобов'язання перевести на посаду охоронця, оскільки такий спосіб захисту не передбачений діючим законодавством, крім того, дані вимоги є похідними від вимог про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, слідують з порядку звільнення та розгляд даних питань охоплюється при розгляді вимог щодо законності звільнення. Визнаючи звільнення незаконним, суд тим самим зазначає, що відповідач відмовляв позивачеві у переведенні на посаду охоронця незаконно та зобов'язаний перевести її на цю посаду. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, при поновленні на роботі [PERSON] її було відсторонено від роботи на підставі наказу від 10.07.2012 року (а.с.69 т.1). Позивачем не оскаржується її відсторонення від роботи, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку з 29 липня 2013 року (позовні вимоги а.с.4). Рішенням Апеляційного суду АРК 04 вересня 2013 року визнано право позивача на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із незаконним звільненням навіть при наявності наказу про відсторонення від роботи. При розрахунку середнього заробітку суд приймає розмір, встановлений Апеляційним судом, оскільки з моменту поновлення на роботі позивач не працювала у зв'язку із відстороненням та заробітну плату не отримувала. Таким чином, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08 жовтня 2013 року (дата звільнення) по 23 січня 2014 року (дата постановлення рішення) є такими, що підлягають задоволенню. Розрахунок середнього заробітку проведено відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 23 січня 2012 року №6-87/12 та стягненню підлягає 6 190, 40 грн (84,80 грн (середньоденна заробітна плата позивача згідно рішення Апеляційного суду АРК від 04 вересня 2013 року) Х 73 (кількість днів вимушеного прогулу). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На думку суду, незаконним звільненням, яке вже проведено вдруге, довгостроковою відмовою визнавати законні трудові права, позивачеві завдано моральну шкоду з боку відповідача. Враховуючи тривалість та ступінь страждань, суд вважає за необхідне розмір моральної шкоди визначити у 1000 грн. Вказані вище обставини свідчать про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат. З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги майнового та немайнового характеру, а загалом 487, 20 грн. Повний текст рішення складено 24 січня 2014 року.

Outcome: partial