Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 липня 2015 року звернувся до суду з позовом до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АНТОНОВ» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. У обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 10 лютого 2010 року відповідно до наказу № 31/вк його було прийнято на роботу учнем просочувального устаткування філії ДП «АНТОНОВ» «СЕРІЙНИЙ [PERSON]» та згідно наказу № 61/вк від 18.03.2010 переведено учнем слюсаря з виготовлення та доведення деталей до літальних апаратів. 20.06.2011 наказом № 168/вк присвоєно 4 розряд слюсаря з виготовлення та доведення деталей літальних апаратів цеху 27. Наказом № 301 від 26.06.2015 та наказом № 307 від 30.06.2015 його було звільнено із займаної посади на підставі п. 8 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) за розкрадання матеріальних цінностей підприємства. Проте, ні обвинувального вироку, що набрав законної сили, ні постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, відносно нього на час звільнення з роботи не було. Із звільненням позивач не згоден та уважає його незаконним, у звязку з чим просить визнати незаконними та скасувати наказ № 301 від 26.06.2015 та наказ № 307 від 30.06.2015 філії ДП «АНТОНОВ» «СЕРІЙНИЙ [PERSON]» про звільненя його з роботи, поновити його на роботі на посаді слюсаря з виготовлення та доведення деталей летальних апаратів 4 розряду, стягти з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 7000 гривень. До початку судового розгляду справи позивач надав суду заяви про уточнення та доповнення позовних вимог, у яких просить суд стягнути також на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та відшкодувати йому моральну шкоду, завдану незаконним звільненням з роботи в розмірі 10000 грн. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідача та третьої особи позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Своє заперечення обґрунтували тим, що позивача було звільнено з роботи на законних підставах, оскільки він скоїв за місцем роботи розкрадання майна підприємства, тому на підставі рішення профспілкової організації ПАУ на філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» до [PERSON] застосовані заходи громадського впливу та його звільнено з роботи. На думку представників відповідача та третьої особи вказаний орган є тим органом, який в розумінні п. 8 ст. 40 КЗпП України вправі застосовувати заходи громадського впливу. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом установлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: 10 лютого 2010 року відповідно до наказу № 31/вк позивача [PERSON] було прийнято на роботу учнем просочувального устаткування філії ДП «АНТОНОВ» «СЕРІЙНИЙ [PERSON]» та 20 червня 2011 року наказом № 168/вк присвоєно 4 розряд слюсаря з виготовлення та доведення деталей літальних апаратів цеху 27, що підтверджується копіями відповідних наказів (а.с. 7, 8). Наказом віце-президента директора філії ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «АНТОНОВ» «СЕРІЙНИЙ ЗАВОД «АНТОНОВ» № 301 від 26.06.2015 та наказом № 307 від 30.06.2015 позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 8 ст. 40 КЗпП України за розкрадання матеріальних цінностей підприємства (а.с 8-10). Пунктом 8 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» власник або уповноважений ним орган відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст. 21 Кодексу України про адміністративні правопорушення), незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання. Проте, ні обвинувального вироку, що набрав законної сили, ні постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, відносно позивача на час звільнення відповідач суду не надав. Приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП, встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Обґрунтовуючи законність звільнення позивача представники відповідача посилаються на рішення профспілкового комітету № 86 від 26.06.2015 (а.с.47-48, 119-1), уважаючи, що дане рішення є заходом громадського впливу, а отже, підставою для звільнення [PERSON] на підставі п.8 ст.40 КЗпП України. Проте, законодавством визначено вичерпний перелік засобів для встановлення доказів, що підтверджують факт розкрадання майна власника. Інші докази, до яких відноситься рішення профспілкового комітету № 86 від 26.06.2015 щодо вчинення розкрадання не є підставою для застосування саме п. 8 ст. 40 КЗпП України, тому суд приходить до висновку, що у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача за п.8 ст.40 КЗпП України, а тому він підлягає поновленню на роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до наданої відповідачем довідки, яка позивачем не оспорюється (а.с. 68), середньоденний заробіток [PERSON], розрахований на підставі постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, складає 338 грн 63 коп, кількість робочих днів з часу звільнення 30.06.2015 по час поновлення на роботі позивача 28.09.2015 80 робочих днів. Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 27090 грн 40 коп (338, 63 х 80 = 27090,40), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача без урахування податків та обов`язкових платежів. Розглядаючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди суд вважає їх обґрунтованими, такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до розяснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Як було встановлено судом звільнення позивача на підставі п.8 ст.40 КЗпП України було незаконним, що позбавило його гарантованого Конституцією України права на працю. Отже, ураховуючи, що незаконним звільненням позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні його конституційних прав на працю, у звязку з чим він був зобовязаний докладати зусиль для відновлення свого порушеного права, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які він зазнав, а також, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним відшкодувати моральну шкоду в розмірі 300 грн. Таким чином позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наведених вище підстав. Приписами частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено\~рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам у наступному розмірі: за вимоги немайнового характеру (скасування наказу та поновлення на роботі) 243,60 грн, вимоги майнового характеру (стягнення зарплати за весь час вимушеного прогулу) 487,20 грн, вимоги майнового характеру (стягнення морального шкоди) 1218 грн, а всього 1948 грн 80коп.

Outcome: partial