Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить визнати незаконними та скасувати накази №43-п від 02.07.2016р. та №53 від 25.07.2016р. про оголошення йому догани, наказ №56-п від 01.08.2016р. в частині визначення 29.07.2016р. йому днем прогулу, наказ №56-п від 01.08.2016р., яким визначено вирішити питання про його звільнення з роботи за порушення трудової дисципліни, наказ №266-к від 01.08.2016р. про звільнення його з роботи; поновити його на посаді; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує наступним. З 03.08.2009р. він працював на ВП «Шахта «Степова». Поштою він отримав наказ про звільнення його з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків. Вважає звільнення його незаконним. Наказом №43-п від 02.07.2016р. до нього застосовано стягнення у виді догани за вчинення прогулу, а саме, за те, що він отримав жетон «спуск», але в шахту не поїхав та не зявився на робочому місці. Однак, він був на підприємстві та виконував роботу, прогулу не скоював. Наказом №53-п від 25.07.2016р. до нього вдруге застосовано стягнення у виді догани за вчинення прогулу. Проте, цього дня він був на роботі та приймав участь у змаганнях з футболу. Які були організовані на території шахти. Актів про відсутність його на роботі протягом трьох годин 02.07.2016р. та 25.07.2016р. ніхто не складав. 01.08.2016р. наказами №56-п та №266-к від 01.08.2016р. його звільнено за скоєння прогулу 29.07.2016р. та вищевказаних прогулів. Даний наказ про його звільнення також вважає незаконним, оскільки 29.07.2016р. ні прогулу, ні жодного іншого порушення трудової дисципліни він не вчиняв, а перебував на підприємстві, як і інші працівники, на своєму робочому місці, але не виконували роботи у звязку зі заборгованістю по виплаті зарплати. Реалізація ним та іншими працівниками, гарантованого Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, права на протест не може вважатися прогулом чи іншим порушенням трудової дисципліни. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] позов підтримали. Навели суду обставини, викладені в позові. Додатково пояснили, що 16.06.2016р. працював на шахті. 15.07.2016р. також був на роботі брав участь у змаганнях з футболу між дільницями, які організовувала профспілка. Це не може розцінюватися як прогул. Порушення трудової дисципліни не допускав. Крім того, в даному випадку було зареєстровано колективний спір з приводу невиплати шахтарям заробітної плати і з цього приводу позивач не виконував роботу, висловлюючи протест, відстоював свої соціально-екномічні права, оскільки заходи профспілки не дали жодного результату. До них в шахту спускалося керівництво шахти, в тому числі і директор і вимагали виїхати «нагора», де і вирішувати дане питання. Дані обставини також не можуть бути прогулом і підставою для догани та звільнення. Всі оскаржувані накази отримував поштою. Про те, що притягувався до дисциплінарної відповідальності дізнався вже після звільнення. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позову не визнали. Подали заперечення проти позову, в яких зазначили, що на момент прийому на роботу позивач був ознайомлений з правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором, Положенням про дисципліну працівників гірничих підприємств, умовами праці на шахті, зобовязався знати та виконувати вимоги законодавства з охорони праці, нормативні акти, правила та інструкції з охорони праці тощо. Однак, останній порушував трудову та виробничу дисципліну, скоював прогули, так як не був на робочому місці у шахті під землею. Перебування працівника на території підприємства не являється фактом його знаходження на робочому місці, оскільки він є прохідником та повинен виконувати роботу в бортовому штреку, а не будь-якому іншому місці на території шахти. Тому, немає жодних підстав скасування оскаржуваних наказів та поновлення його на роботі. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши докази по справі, суд позов задовольняє частково з наступних підстав. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні показали, що 16.06.2016р. та 15.07.2016р. [PERSON] був присутній на наряді, але в шахту не поїхав. 15.07.2016р. дійсно проводилися змагання між працівниками шахт з футболу, однак позивача ніхто не відпускав. Актів про відсутність на роботі не складали, так як не вбачали потреби у цьому, достатньо відповідних відміток у табелі. 29.07.2016р. [PERSON] та інші працівники знаходилися в камері чекання, відмовилися іти на робоче місце, бо їм не платять заробітну плату. З оскаржуваними наказами позивач був ознайомлений, однак від підпису відмовився. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що змагання з футболу дійсно проводяться на шахтах. 15.07.2016р. «Шахта «Степова» брала участь в змаганнях з міні-футболу, які проводилися на стадіоні за територією даного підприємства. Яким чином позивач був задіяний у даних змаганнях він не може сказати, оскільки не був на той час присутній, так як хворів. З доповідних від 16.06.2016р., 17.06.2016р. та наказу №43-п від 02.07.2016р. вбачається, що 16.06.2016р. позивач отримав жетон «спуск», однак в шахту не поїхав, на робочому місці не зявився, за що йому оголошено догану за скоєння прогулу. Згідно доповідних від 18.07.2016р., 21.07.2016р., акта від 25.07.2016р., наказу №53-п від 25.07.2016р., позивачу [PERSON] повторно оголошено догану за прогул 15.07.2016р. З наказу №56-п від 01.08.2016р. вбачається, що за відмову 29.07.2016р. іти на своє робоче місце, [PERSON] визнано цей день прогулом, оголошено догану та покладено обовязок на виконуючого обовязки начальника відділу кадрів вирішити питання про його звільнення. З наказу №266-к від 01.08.2016р. вбачається, що [PERSON] підземного прохідника 5-го розряду дільниці підготовчих робіт №1, звільнено з 29.07.2016р. за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правил внутрішнього трудового розпорядку, п.3 ст.40 КЗпП України. Червоногрнадська міська рада Львівської області зверталася до Президента України, Кабінету Міністрів України та Верховної Ради України з приводу заборгованості по виплаті заробітної плати працівника ДП «Львіввугілля», що вбачається з рішень від 05.01.2016р., 28.07.2016р. та звернень на підставі цих рішень. Згідно листа від 20.07.2016р., Львівська територіальна організація профспілки працівників вугільної промисловості зверталася з листом щодо заборгованості по заробітній платі в ДП «Львіввугілля» до Президента України та Премєр-міністра України. Також, Львівська обласна державна адміністрація зверталася до Мінстра енергетики та вугільної промисловості України з приводу заборгованості по заробітній платі шахтарям, що стверджується листом від 29.07.2016р. Дане питання також розглядалося Незалежною профспілкою гірників України та направлялися відповідні звернення, що стверджується вимогами №87 від 25.04.2016р., №88 від 25.04.2016р., зверненнями №128/1 від 06.06.2016р., №128/2 від 06.06.2016р., №130 від 09.06.2016р., а також резолюціями. З листа від 07.10.2016р. вбачається, що 17.02.2016р. зареєстровано колективний спір між Львівською територіальною організацією Профспілки працівників вугільної промисловості України та Державним підприємством «Львіввугілля», проведено узгоджувальні зустрічі, засідання примирної комісії, працівниками ДП «Львіввугілля» неодноразово протягом року проводилися акції протесту з приводу невиплати заробітної плати. Згідно листа від 20.07.2016р., трудові колективи відокремлених підрозділів ДП «Львіввугілля», в тому числі «Шахти «Степова», повідомляли Міністерство вугільної промисловості України про проведення акцій протесту у виді перекриття доріг, блокування Львівської ОДА та міністерства. Шахтарі ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» та позивач зверталися до Верховної Ради України, Міністра внутрішніх справ України, керівництва ДП «Львіввугілля» тощо з приводу заборгованості по виплаті їм зарплати, перешкоджання реалізації права на страйк та незаконного звільнення. Згідно відповідей від 29.08.2016р., 01.09.2016р., з приводу грубого порушення законодавства про працю, незаконного звільнення, перешкоджання у страйку та невиплату заробітної плати, внесено відомості до ЄРДР та проводиться досудове розслідування. З відповіді від 06.09.2016р. вбачається, що позивачу [PERSON] після звільнення 03.08.2016р. виплачено заборгованість по зарплаті за травень-липень 2016 року в сумі 17356,82грн. З огляду на зазначене, суд переконується, що позивач брав участь у страйку 29.07.2016р. з огляду на значну заборгованість по виплаті заробітної плати, наявність на утриманні трьох малолітніх, а також з огляду на те, що інші заходи щодо вирішення питання по заробітній платі були неефективними та не принесли жодного результату. Також, суд враховує і те, що на час прийняття на роботу, позивач, був ознайомлений з умовами заробітної плати, а не лише з обовязками. Тому, останній відстоював гарантоване йому основним Законом України Конституцією України, право на отримання вже заробленої ним заробітної плати для забезпечення свого існування та своєї багатодітної сімї. Таким чином, суд приходить до висновку, що участь у страйку позивача зумовлена порушенням трудового законодавства не ним, а щодо нього самого, що також не може слугувати підставою для застосування до нього дисциплінарного стягнення чи його звільнення. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в пп. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. Відповідно до ст.17 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» визначено, що страйк це тимчасове колективне добровільне припинення роботи працівниками (невихід на роботу, невиконання своїх трудових обов'язків) підприємства, установи, організації (структурного підрозділу) з метою вирішення колективного трудового спору (конфлікту). Право на свободу зібрання та обєднань закріплене також в ст.11 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997р. та ст.44 Конституції України. Згідно ст.27 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», участь у страйку працівників, за винятком страйків, визнаних судом незаконними, не розглядається як порушення трудової дисципліни і не може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності. Таким чином, участь позивача у страйку, не може бути підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки це навіть не являється порушенням дисципліни, так як в даному випадку, страйк не визнано судом незаконним. Крім того, згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, прогулом є відсутність працівника на робочому місці протягом слід вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Так, робота поняття ширше, ніж робоче місце, і охоплює підприємство в цілому. Тому, якщо працівник бере участь у страйку, вважати прогулом таку поведінку не можна. Судом встановлено, що позивач 29.07.2016р. перебував на території ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля» і ці обставини не заперечували представники відповідача. З огляду на зазначене, наказ про визнання 29.07.2016р. [PERSON] прогулом підлягає скасуванню. В той же час, судом встановлено, що 16.06.2016р. та 15.07.2016р. позивач протягом усієї зміни не перебував на робочому місці, не виконував покладених на нього обовязків, жодних документів на підтвердження поважності невиконання роботи не надав, на виконання іншої роботи не направлявся та для участі у змаганнях з футболу не направлявся. Проте, в судовому засіданні не доведено, що позивач 16.06.2016р. та 15.07.2016р. перебував поза межами території підприємства. Однак, суд переконується в тому, що незважаючи на неправильне формулювання підстав винесення оскаржуваних наказів від 02.07.2016р. та від 25.07.2016р. (прогул), такими правомірно накладено стягнення на позивача, оскільки він, з власної ініціативи без погодження з керівництвом шахти ухилився від виконання своїх прямих трудових обовязків без поважних причин. Тому, суд приходить до висновку, що ці накази скасуванню не підлягають, а лише наказ про визнання позивачу 29.07.2016р. прогулом. Також, скасуванню підлягає наказ про звільнення останнього за систематичне невиконання обовязків без поважних причин, оскільки внаслідок скасування наказу №56-п від 01.08.2016р., останній лише двічі (повторно) притягнутий до дисциплінарної відповідальності, а не систематично. Зазначене є підставою поновлення позивача на роботі. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. В силу зазначених вимог, грошові кошти, виплачені позивачу в травні 2016 року не враховуються, з огляду на те, що вони нараховані не за відпрацьовані робочі дні. Згідно довідки №4/1456 від 20.09.2016р. та розрахунку №4/1864 від 09.12.2016р., середньодення заробітна плата позивача за останні два місяці роботи становить 360,85грн., середньомісячна 7271грн. Вимушений прогул з 29.07.2016р. по 21.12.12.2016р., згідно графіку підприємства та довідки №4/1862 від 09.12.2016р. 99 робочих днів. Таким чином, середній заробіток який підлягає стягненню на користь позивача складає: 360,85грн. х 99 днів = 35724,15грн. За таких підстав, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є підставними. Судові витрати, в силу вимог ст.88 УПН України, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial