Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

До суду 30.11.2018 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на дітей та дружину. В обґрунтування позовної заяви, позивачка зазначила, що перебуває у шлюбі з [PERSON] з 01.09.2007 року, від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . На протязі останніх років сімейне життя не склалося, та протягом останніх кількох місяців фактично шлюбні відносини припиненні, у зв`язку з чим позивач просить розірвати шлюб, також позивачка зазначила, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дітей, у зв`язку з чим просила стягувати з відповідача аліменти у сумі 1559 грн, з подальшою індексацією з урахуванням індексу інфляції на кожну дитину та аліменти у розмірі 500 грн. на утримання дружини до досягнення [PERSON] , трирічного віку. Ухвалою судді від 06.12.2018 року провадження у зазначеній справі відкрито з призначення підготовчого засідання на 04.02.2019 року. 04.02.2019 року розгляд справи був відкладений, у зв`язку із заявою відповідача. Ухвалою суду від 25.02.2019 року судом надавався подружжю строк на примирення до 16.05.2019 року. В підготовче судове засідання з`явились позивачка та її представник, які позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали суду відповідь на відзив. Відповідач та його представник також з`явились, зазначили, що примирення між сторонами не відбулося, позов визнали частково: в частині стягнення аліментів на дітей, в іншій частині-не визнавали. Жодних нерозглянутих судом клопотань з боку як позивача, так й відповідача не заявлені. Суду наданий відзив на позов від 15.02.2019 року та відповідь на відзив. Ухвалою суду від 16.05.2019 року закрито підготовче засідання по цивільній справі, призначено до судового розгляду по суті на 06.06.2019 року. В судове засідання 06.06.2019 року з`явились позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] , відповідач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] . Позивачка [PERSON] підтримала позовну заяву, пояснила, що мала намір примиритися, однак відповідач не здійснював спроби примиритись, з січня 2019 року не надає грошову допомогу, але він придбав велосипед для дитини, купує їжу та ліки щонеділі, приходить до дітей, однак чеки не надає, один раз на тиждень навідується до дітей та іноді ночує за місцем проживання дітей. Позивачка зазначила, що працює лікарем офтальмологом, відповідно довідки про дохід до жовтня місяця 2018 року отримала 13804 грн., до цього 1000 грн. за місяць, Наразі позивачка працює на ставці та отримує 4400 грн. Представник позивача підтримала позовну заяву, просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що має намір зберегти шлюб, з 2007 року перебувають у шлюбі, погодився, що вони пережили тяжкий час та інколи має конфлікти з батьком дружини і саме батько є причиною неможливості спільного проживання, який до них переїхав в 2018р. і тому після сварки з ним з викликом поліції вимушений поживати окремо. Однак вважає, що приймає участь у вихованні дітей, допомагає матеріально, намагається як може щонеділі купувати продукти дітям, у зв`язку з чим заперечує проти розірвання шлюбу, наголосив, що поважає і любить дітей дітей, спілкується з ними, веде нормальний спосіб життя, не п`є и не палить, проте не має постійного заробітку, за час примирення намагався проводити більше часу з дітьми, купував подарунки, продукти та ліки. Згоден на стягнення аліментів на дітей. Проте заперечує щодо вимог про стягнення аліментів на дружину. Представник відповідача зазначила, що заперечує тільки проти задоволення позовної заяви в частині аліментів на дружину. Позивачка додатково пояснила, що між ними виникали конфлікти, ще до сварки відповідача з її батьком, та вважає що збереження шлюбу не можливо. В судових дебатах позивачка та представник позивача просили задовольнити позовну заяву, відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову в частині сплати аліментів на позивачку. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 01.09.2007 року в Донецькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено актовий запис №1065, підтверджено свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с. 6). Сторони мають неповнолітніх дітей доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] а.с. 11) та [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] а.с. 12). Сторони та їх діти є особи як такі що взяті на облік внутрішньо переміщених осіб з січня 2018р. Відповідно довідки про доходи [PERSON] працює лікарем-офтальмологом в ДУ «ЮХ і ТТ ім. В.П. Філатова НАМН» та в період січень 2018 року нарахована заробітна плата складає 13804,68 грн. (а.с.16). Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно зі ст. ст.110,112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На час розгляду справи майнові вимоги, будь-кого з сторін суду не пред`явлені. Відповідно до вищезазначеного, суд приходить до висновку, що майнового спору між сторонами немає, примирення між ними неможливе. Подружні стосунки припинені з вересня 2018 року, про що зазначено у позовній заяві. Суд вважає за необхідне зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Як вбачається з пояснень позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має щодо продовження подружніх стосунків. Однак в судових дебатах відповідач не заперечував у розірванні шлюбу. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв`язку з відсутністю вільної згоди позивача на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв`язку з чим, є неможливим. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами сімейне життя погіршилось, в сім`ї частко виникали сварки та сторони мають різні погляди на життя, надавався сторонам строк на примирення, однак досягти примирення сторони не змогли. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги пояснення сторін, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дітей, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст.51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання них окремо від дитини не впливає на об`єм їх прав та не звільняє від обов`язків відносно дитини. У відповідності до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні їх від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 т.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто в данному випадку підлягають стягненню з 29.08.2018 року. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Сторони не можуть домовитися про розмір аліментів на утримання дитини, відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, допомоги на утримання дитини не надає, вихованням дитини не займається, а тому кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням визнання відповідачем у цій частині вимог та викладеного суд вважає можливим позов в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей - задовольнити, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина: [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1559 гривень на щомісячно з подальшою індексацією з урахуванням індексу інфляції, починаючи з 30.11.2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки: [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1559 гривень щомісячно з подальшою індексацією з урахуванням індексу інфляції, починаючи з 30.11.2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дружини є недоведеними, оскільки сама позивачка зазначила, що відповідач не працює, а тому виходячи з аналізу норм ст. 84 СК України вбачається, що дружина має право отримувати аліменти, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу, матеріали справи не містять доказів про можливість надавати матеріальну допомогу. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини. На підставі викладеного та

Outcome: partial