Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Прокурор м. Чернівці звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому посилається на те, що 17 грудня 2002 року [PERSON] на підставі рішення 6 сесії Чернівецької міської ради від 01.11.2002 року за № 104 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0361 га в [ADDRESS] для ведення садівництва. Даний державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 9650. 07.05.2004 року вона подарувала дану земельну ділянку [PERSON], що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3792. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме вищевказана земельна ділянка. Спадкоємцями даного майна за законом першої черги спадкування є дружина покійного - [PERSON], малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та батько [PERSON], [INFO]. 30.06.2009 року Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за № 750/2009 щодо майна померлого. Однак, на момент відкриття спадщини право власності [PERSON] на земельну ділянку не було зареєстровано. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вважають себе такими, що прийняли спадщину і бажають оформити своє спадкове право, але через відсутність реєстрації права власності на земельну ділянку [PERSON] не можуть цього зробити. В 2012 році [PERSON] звернулася до прокуратури міста з проханням захистити її інтереси та інтереси її малолітніх дітей в суді, оскільки у зв'язку з важким матеріальним становищем вона не може самостійно захистити свої права та реалізувати повноваження. На її утриманні перебуває троє малолітніх дітей, вона являється єдиною їх годувальницею. В ході розгляду її звернення прокуратурою міста встановлено, що право власності на земельну ділянку її покійного чоловіка оформлено на [PERSON], що посвідчено державним актом серії ЯЕ за № 683994, виданого 09.08.2010 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011082200202, виданого на підставі рішення 50 сесії 5 скликання Чернівецької міської ради від 30.03.2010 року за № 1269.Разом з тим, як встановлено перевіркою, земельна ділянка [ADDRESS] на момент винесення рішення про передачу її у власність [PERSON] вибула з комунальної власності та перебувала у приватній власності. За результатами дослідження, проведеного спеціалістами Спільного підприємства «Західно-Український Експернто-Консультативний Центр» встановлено, що земельна ділянка [ADDRESS], яка передана у власність [PERSON] згідно державного акту на право власності на землю та земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку одна і та ж. Перевіркою встановлено, що підстав для припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку [ADDRESS] передбачених ст. 140 Земельного кодексу України на момент винесення Чернівецькою міською радою рішення про надання цієї землі [PERSON] не було. Крім того, питання примусового припинення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку судами не розглядалось та рішення не приймались. На підставі вищевказаного,збільшуючи свої позовні вимоги в порядку ч.2 ст. 31 ЦПК України, прокурор в інтересах позивачів просив суд визнати незаконним п. 1 рішення 50 сесії 5 скликання Чернівецької міської ради від 30.03.2010 року за № 1269 в частині надання земельної ділянки [ADDRESS] у власність [PERSON] та скасувати його; визнати недійсним державний акт серії ЯЕ № 683994 від 09.08.2010 року на право власності на земельну ділянку [ADDRESS] виданий [PERSON] та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011082200202; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0361 га (кадастровий № 7310136600:28:002:0335); визнати право власності за [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON] на спадкове майно за законом, а саме на земельну ділянку площею 0,0361 га в [ADDRESS] для ведення садівництва; визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки в [ADDRESS], площею 0,0361 га, за кадастровим номером 7310136600:28002:0335, укладеного між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №7938; скасувати запис про право власності №668342 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, проведеного реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки в [ADDRESS], площею 0,0361 га., за кадастровим номером 7310136600:28:002:0335, укладеного між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №7938. Представник позивач (прокурор) у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги в повному об'ємі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на докази, вказані в позовній заяві. Просила суд позов задовольнити. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи. Представник відповідача- Чернівецької мської ради Шкварчук С.Д. позовні вимоги визнав в повному об'ємі. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін. Відповідачі [PERSON],[PERSON] у судове засідання жодного разу не з'явилися, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про попередні судові засідання. Про причини своєї неявки до суду не повідомили. Інтереси [PERSON], відповідно до довіреності мала представляти [PERSON], яка зверталась до суду, як іц сама [PERSON] із клопотаннями відкласти розгляд справи у зв"язку з перебуванням [PERSON] у відрядженні та за кордоном. /а.с.53,93/. Після залучення як співвідповідачки [PERSON], інтереси останньої також було довірено представляти [PERSON] /а.с.124-125/, яка була присутня у судовому засіданні і знала про час та місце наступного судового засідання, але в яке не з"явилась та про причини неявки не повідомила. За наведених обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки [PERSON], співвідповідачки [PERSON], її представниці [PERSON], які були інформовані судом про день та місце розгляду цієї справи. Згідно ч.2 ст. 169 ЦПК УКраїни - неявка представника у судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Представник третьої особи Реєстраційної служби Чернівецького МУЮ та представник садівничого товариства «Локомотив» у судове засідання не з'явилися, хоча повідомлялися про час та місце розгляду справи. Про причини своєї неявки до суду не повідомили, згоди на участь у справі не надіслали. Відповідно до ч.3 ст. 36 ЦПК України -якщо від третьої особи не надійде повідомлення про згоду на участь у справі, справа розглядатиметься без неї. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за їх відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 грудня 2002 року [PERSON] на підставі рішення 6 сесії Чернівецької міської ради від 01.11.2002 року за № 104 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0361 га в [ADDRESS] для ведення садівництва. Даний державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 9650./а.с.6-10/. 07.05.2004 року [PERSON] подарувала належну їй земельну ділянку [PERSON], що підтверджується договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3792./а.с.11/ Відповідно до ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Вони вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] /а.с.13/. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме земельна ділянка [ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 СК України - майно набуте подружжям під час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Спадкоємцями даного майна за законом першої черги спадкування є дружина покійного - [PERSON], малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] та батько [PERSON], [INFO]./а.с.12-13/. Відповідно до ч.4 ст. 1268 ЦК України - малолітня, неповнолітня особа… вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частиною 2-4 ст. 1273 цього кодексу. Відповідно до ст. 1269 Цивільного кодексу України - спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Вищезазначені спадкоємці прийняли спадщину після смерті [PERSON], оскільки подали до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. 30.06.2009 року Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за № у спадковому реєстрі 47298887 /а.с.14/. Однак, на момент відкриття спадщини право власності [PERSON] на земельну ділянку не було зареєстровано. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. На підставі вищевказаного, сама по собі відсутність державної реєстрації договору купівлі - продажу не може свідчити про відсутність підстав для визнання вказаної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона отримана під час шлюбу. В ході розгляду звернення [PERSON] прокуратурою міста встановлено, що право власності на земельну ділянку її покійного чоловіка оформлено на [PERSON], що посвідчено державним актом серії ЯЕ за № 683994, виданого 09.08.2010 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011082200202, виданого на підставі рішення 50 сесії 5 скликання Чернівецької міської ради від 30.03.2010 року за № 1269./а.с.15-22/. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальної громади, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Разом з тим, як встановлено перевіркою, земельна ділянка [ADDRESS] на момент винесення рішення про передачу її у власність [PERSON] вибула з комунальної власності та перебувала у приватній. За результатами дослідження, проведеного спеціалістами Спільного підприємства «Західно-Український Експернто-Консультативний Центр», встановлено, що земельна ділянка [ADDRESS], яка передана у власність [PERSON] згідно державного акту на право власності на землю серії ПІ-ЧВ № 008279 від 17.12.2002 року та земельна ділянка, яка передана у власність [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 683994 від 09.08.2010 року одна і та ж./а.с.23/. Таким чином, на момент винесення Чернівецькою міською радою рішення про надання земельної ділянки [ADDRESS] у власність [PERSON] дана земельна ділянка вибула з комунальної власності та перебувала у власності [PERSON] Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правила, що містяться в статті 321 Кодексу повторюють зміст частин 4 та 5 ст. 41 Конституції України. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Отже на підставі вищезазначених норм законодавства, позовні вимоги щодо визнання незаконним п. 1 рішення 50 сесії 5 скликання Чернівецької міської ради від 30.03.2010 року; визнання недійсним державного акту серії ЯЕ № 683994 від 09.08.2010 року та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку; визнання права власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на спадкове майно за законом, а саме на земельну ділянку площею 0,0361 га в [ADDRESS] підлягають задоволенню. Щодо позовної вимог визнати недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки в [ADDRESS], садівничого товариства «Локомотив», площею 0,0361 га, за кадастровим номером 7310136600:28002:0335, укладеного між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Одним із основних способів захисту права власності є віндикаційний позов, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Відповідно до п.10 ч.3 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Щодо позовної вимоги про скасування запису про право власності №668342 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, проведеного реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки в [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що в задоволенні слід також відмовити. Так, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до за писів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 р. №3502/5, передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав, «заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили». Порядок ведення Державного реє стру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 р. № 1141, у пункті 41 закрі пив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстрато ра про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Таким чином, діючим законодав ством закріплено, що скасування за пису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Відтак, для скасування запису про реєстрацію пра ва власності в будь-якому випадку не обхідно звертатися з окремим позо вом до суду.

Outcome: partial