Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" про стягнення відсотків, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 14.01.2014, уклала із ПАТ АБ «Укргазбанк депозитний договір № 001/01/14/0317 (далі договір 1) у відділенні № 317/04 Філії ПАТ АБ «Укргазбанк». Відповідно до даного Договору 1 - сума вкладу (депозиту) складає 66 000,00 доларів США (депозитний рахунок №2630901218849.840 у сумі 66 000,00 доларів США на строк 233 календарних днів з 14.01.2014 по 04.09.2014 зі сплатою відповідачем позивачу процентів із розрахунку 8,5 % річних за зазначений строк. Вказує, що 14.09.2015 звернулась до відповідача із письмовою заявою про повернення вкладів (депозитів), але станом на дату звернення до суду ПАТ АБ «Укргазбанк» не повернув депозитних вкладів позивачу за даним договором. За умовами договору розмір відсоткової ставки становить 8,5% річних (за 365 днів) 66 000,00 дол. США х 8,5% = 5610,00 дол. США, тобто за 1 день відсоток складає: 5610,00 дол. США / 365 днів = 15,37 дол. США. А тому, за період з 15.09.2015 по 04.04.2018 за чотири повні строки зберігання коштів за договором (4 х 233 = 932 днів), а сума коштів нарахованих відсотковою ставкою 8,5% складає: 932 х 15,37 дол. США = 14 324,84 дол. США. Також за договором, за період з 05.04.2018 по 07.09.2018 розмір відсоткової ставки при достроковому знятті депозитних коштів за неповний строк зберігання по процентній ставці 1% річний, (66 000 дол. США х 1 % = 660 дол. США, тобто за 1 день відсоток складає: 660 дол. США / 365 днів = 1,80 дол. США). Тому, за останній неповний строк сума по відсоткам за договором складає 156 днів х 1,80 дол. США = 280,80 дол. США. Загальна сума відсотків по договору, за період з 15.09.2015 по 07.09.2018 складає: 14 324,84 дол. США + 280,80 дол. США = 14 605,64 дол. США. Крім того 20.01.2014, [PERSON] уклала із відповідачем депозитний договір № 004/01/14/0317 (далі договір 2) у відділенні № 317/04 Філії ПАТ АБ «Укргазбанк» та сума вкладу (депозиту) складає 190 000,00 грн. на депозитний рахунок №2630002218849.980 на строк 227 календарних днів з 20.01.2014 по 04.09.2014 зі сплатою відповідачем позивачу процентів із розрахунку 18,3 % річних за зазначений строк. 14.09.2015 звернулась до відповідача із письмовою заявою про повернення вкладів (депозитів), але станом на дату звернення до суду ПАТ АБ «Укргазбанк» не повернув депозитних вкладів [PERSON] за договором. За даним договором розмір відсоткової ставки 18,30% річних (за 365 днів) становить 95,26 грн. А тому, за період з 15.09.2015 по 10.03.2018, за чотири повні строки зберігання коштів за даним договором (4 х 227 = 908 днів), а сума коштів нарахованих відсотковою ставкою 18,3% складає: 908 х 95,26 = 86 496,08 грн. Загальна сума по відсоткам за даним договором, за період з 15.09.2015 по 07.09.2018 складає: 86 496,08 грн. + 936,00 грн. = 87 432,08 грн. Позивач просить стягнути з відповідача суму на яку борг збільшився, внаслідок інфляційних процесів: -по договору № 001/01/14/0317 на: (1 670 259,96 грн. * 136.65%) - 1 670 259,96 грн = 612 150,27 грн. -по договору № 004/01/14/0317 на: (335 382,08 грн. *136.65%) - 335 382,08 = 122 917,53 грн. Підстава стягнення суми еквівалентної в доларах США є відповідна сума в гривнях згідно курсу НБУ (Курс НБУ станом на 07.09.2018: 1$ = 28,22 гривень). Отже, загалом із відповідача слід стягнути на користь [PERSON] : - відсотки по договору № 001/01/14/0317 , за період з 15.09.2015р. по 07.09.2018р., що складає еквівалент 14 605,64 доларів США та дорівнює - 412 171,16 грн.; - відсотки по договору № 004/01/14/0317, за період з 15.09.2015р. по 07.09.2018р., що складає - 87 432,08 грн.; - пеню по договору № 001/01/14/0317 , за період з 11.11.2015р. по 07.09.2018р., що складає еквівалент 2 722 571,80 дол. США та дорівнює 76 830 976,20 грн.; - пеню по договору № 004/01/14/0317, за період з 11.11.2015р. по 07.09.2018р., що складає 10 373 367,70 грн.; - суму трьох відсотків річних по Договору 1, за період з 11.11.2015р. по 07.09.2018р., що складає еквівалент 7 459,10 доларів США та дорівнює 210 495,80 грн.; - суму трьох відсотків річних по Договору 2, за період з 11.11.2015р. по 07.09.2018р., що складає 28 420,18 грн.; - суму на яку збільшився борг, внаслідок інфляційних процесів по Договору 1, за період з 11.11.2015р. по 07.09.2018р., що складає 612 150,27 грн.; - суму на яку збільшився борг, за період з 11.11.2015р. по 07.09.2018р., внаслідок інфляційних процесів по Договору 2, що складає 122 917,53 грн. 412 171,16 + 87 432,08 + 76 830 976,20 + 10 373 367,70 + 210 495,80 + 28 420,18 + 612150,27 + 122 917,53 = 88 677 930,92 грн. Також позивач зазначила, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/20599/15-ц від 16 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у справі №760/20599/15-ц скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь [PERSON] депозитний вклад за договором №001/01/14/0317 від 14 січня 2014 року в розмірі 1 501 500 грн, проценти в сумі 168 759,95 грн, 3% річних в сумі 6 864,08 грн, пеню в сумі 835 129,97 грн, а всього на загальну суму 2 512 254 грн. Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь [PERSON] суму депозитного вкладу за договором № 004/01/14/0317 від 20 січня 2014 року в розмірі 190 000 грн., проценти в сумі 44 017,64 грн., 3% річних в сумі 961,72 грн., суму боргу з урахуванням інфляції - 2 106,16 грн., пеню в сумі 117 008,82 грн., а всього на загальну суму 354 094,34 грн. Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 12 789 грн. У решті позову відмовлено. Рішенням Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №760/20599/15-ц, рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року залишено без змін. Тобто, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року по справі №910/20599/15-ц встановлено обставини, що входять в предмет доказування згідно цієї позовної заяви, та вони не підлягають доказуванню. Також, зазначила, що відповідач виконав зазначене рішення суду та повернув позивачу депозитні вклади за вищезазначеними договорами лише 02.10.2018. Отже позивач просить стягнути з відповідача загальну суму, у розмірі 88 677 930,92 грн. 14.09.2018 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва відкрито загальне позовне провадження. 23.01.2019 від представника позивача надійшла апеляційна скарга на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2018. 18.02.2019 ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника відповідача залишено без руху. 11.03.2019 ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника відповідача визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала. 09.04.2019 ухвалою Київського апеляційного суду дану цивільну справу повернуто до Солом`янського районного суду м. Києва для усунення недоліків у її оформленні. 08.11.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника позивача, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити, оскільки вимоги позивача не ґрунтуються на умовах договору та суперечать ст. 1061 ЦК України. Зокрема зазначив, що згідно з п.3.10 Договору № 001/01/14/0317 при достроковому поверненні депозиту після закінчення строку зберігання коштів визначеному п. 1.1 договору але до закінчення продовженого строку зберігання коштів визначеного в п.1.3. Договору, здійснити перерахунок раніше нарахованих процентів за неповний продовжений строк зберігання коштів, що починається з першого дня неповного строку зберігання коштів та закінчується в день який передує дню дострокового повернення депозиту за зниженою процентною ставкою із розрахунку 1% річних. Також вказав, що вклад був розміщений 14.01.2014 на 233 календарні дні по 04.09.2014 (п. 1.1. договору). У подальшому згідно з п.1.3. цього договору дія договору продовжувалась щоразу на 233 календарні дні. Як слідує з позову заява про повернення депозиту була подана [PERSON] 14.09.2015. На цей день діяв третій продовжений строк зберігання коштів, який закінчувався 14.12.2015. Отже, ця заява подана до закінчення строку зберігання коштів і позивач вимагала дострокового повернення коштів. За таких обставин згідно з умовами п. 3.10 договору з дати подання цієї заяви проценти на вклад нараховуються за ставкою 1% річних. Щодо стягнення процентів за депозитним договором № 004/01/14/0317 від 20.01.2014 (вклад у сумі 190 000,00 грн. на 227 календарних дні) за період з 15.09.2015 по 10.03.2018 за ставкою 18,30 % річних у сумі 86 496,08 грн. та за період з 11.03.2018 по 07.09.2018 за ставкою 1% річних у сумі 936 грн. Згідно з п.3.10 Договору № 004/01/14/0317 при достроковому поверненні депозиту після закінчення строку зберігання коштів визначеному п. 1.1 договору, але до закінчення продовженого строку зберігання коштів визначеного в п.1.3. Договору, здійснити перерахунок раніше нарахованих процентів за неповний продовжений строк зберігання коштів, що починається з першого дня неповного строку зберігання коштів та закінчується в день який передує дню дострокового повернення депозиту за зниженою процентною ставкою із розрахунку 1% річних. За даним договором вклад був розміщений з 20.01.2014 по 04.09.2014 на 227 календарні дні (п. 1.1. договору). У подальшому, згідно з п.1.3. цього договору, дія договору продовжувалась щоразу на 227 календарних днів. Крім того зазначив, що заява про повернення депозиту буда подана [PERSON] 14.09.2015. На цей день діяв третій продовжений строк зберігання коштів, який закінчувався 02.12.2015. Отже, ця заява подана до закінчення строку зберігання коштів, тому за умовами п.3.10 з дати подання цієї заяви проценти на вклад нараховуються за ставкою 1% річних. Безпідставними також є вимоги про стягнення пені за договором №001/01/14/0317 у сумі 2 722 571,80 дол.США за період з 11.11.2015 по 07.09.2018. Як слідує з позову ці вимоги розраховані по відношенню до долара США, проте Закон України «Про захист прав споживачів» встановлює ставку у розмірі 3% річних за кожен день прострочки по відношенню до національної валюти України. Також до суми, на яку здійснюється нарахування пені у розмірі 88023,66 дол.США (тіло депозиту, проценти за минулий період з 14.01.2014 по 14.09.2015) неправомірно включені проценти за період з 15.09.2015 по 07.09.2018 у сумі 14605,64 дол.США. Як вище зазначено проценти за період 15.09.2015 по 07.09.2018 нараховані позивачем невірно і сума процентів на яку нараховано пеню вказується позивачем в розмірі 14605,64 дол.США на кінцеву дату їх нарахування. Проте, цей розмір процентів виник наростаючим підсумком щомісяця за весь період з 15.09.2015 по 07.09.2018. Тобто, станом на 15.09.2015 у банка не існувало зобов`язання перед позивачем по сплаті 14605,64 дол.США процентів, відповідно і не може бути прострочки за неіснуюче зобов`язання. Крім того, до вимог про стягнення пені застосовується скорочений строк позовної давності в один рік (п. 1 ч.2 ст.258 ЦК України). Як вказує позивач обов`язок з повернення вкладу виник з 22.09.2015, тому з цієї дати згідно з ст. 261 ЦК України має починатись перебіг строку позовної давності. Аналогічно безпідставними є вимоги позивача про стягнення пені за договором № 004/01/14/0317 у сумі 10 373 367,70 грн. за період з 11.11.2015 по 07.09.2018. До суми, на яку здійснюється нарахування пені в розмірі 335 382,08 грн. (тіло депозиту, процентів за минулий період) неправомірно включені проценти за період з 15.09.2015 по 07.09.2018 у сумі 87432,08 грн. Ці проценти нараховані невірно (за завищеною ставкою) і сума процентів вказується позивачем в розмірі 87432,08 грн. на кінцеву дату їх нарахування. Проте, цей розмір процентів виник наростаючим підсумком щомісяця за весь період з 15.09.2015 по 07.09.2018. Тобто, станом на 15.09.2015 у банка не існувало зобов`язання перед позивачем по сплаті 87 432,08 грн. процентів, відповідно і не може бути прострочки за цим зобов`язанням. Крім того, по вимогам про стягнення пені застосовується скорочений строк позовної давності в один рік (п. 1 ч.2 ст.258 ЦК України). Як вказує позивач обов`язок з повернення вкладу виник з 22.09.2015, тому з цієї дати згідно з ст. 261 ЦК України має починатись перебіг строку позовної давності. Вважає, що неправомірними є вимоги позивача щодо стягнення 3% річних з банку за договорами № 004/01/14/0317 та № 001/01/14/0317. Зокрема, позивачем не вказані правові підстави для стягнення 3% річних, не вказано період за який вони нараховані, не зрозуміло з чого складаються суми (88023,66 дол.США та 335 382,08 грн.), на які здійснено нарахування 3% річних. Крім того, ці вимоги спрямовані на подвійне стягнення, оскільки позивачем вже заявлено вимоги про сплату процентів, спростування яких наведено банком вище. Не ґрунтуються на законі та умовах договору вимоги позивача щодо стягнення індексу інфляції за договором №001/01/14/0317 від 14.01.2014 (вклад у сумі 66000,00 дол.США). Згідно з пунктами 1.1., 3.7. договору №001/01/14/0317 грошове зобов`язання за договором виражено у доларах США і підлягає виконанню в цій валюті. Відтак ст. 625 Цивільного кодексу України щодо стягнення боргу з врахуванням індексу інфляції не підлягає застосуванню до зобов`язань виражених в іноземні валюті. Даний висновок підтверджується численною судовою практикою в аналогічних. Також є безпідставними вимоги про стягнення індексу інфляції за договором №004/01/14/0317. У розрахунку вказується сума на яку здійснено нарахування у розмірі 335382,08 грн. Однак позовна заява не містить розрахунку з чого складається ця сума. Згідно з ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Щодо витрат на професійну правову допомогу у сумі 14096 грн. також заперечують. Відповідно до ст. 137 ЦПК України до витрат на професійну правничу допомогу у справі відносяться витрати понесені і які позивач очікує понести, пов`язані з наданням йому правової допомоги адвокатом. Однак, наданий до позову орієнтовний розрахунок судових витрат стосується витрат позивача на представника [PERSON] , який не є адвокатом. 03.06.2019 ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника відповідача на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2018 залишено без руху. 25.06.2019 ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою представника відповідача на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2018. 05.09.2019 до суду від ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява, в якій позивач просить визнати відсутнім у [PERSON] права вимоги та стягнення процентів, пені, індексу інфляції, 3% річних за період з 15.09.2016 по 07.09.2018 за депозитними договорами по № 001/01/14/0317 від 14.01.2014 та № 004/01/14/0317 від 20.01.2014. 16.09.2019 протокольною ухвалою судом прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом. 16.09.2019 від представника позивача ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» надійшли письмові пояснення, в яких він просить застосувати позовну давність щодо вимог позивача про стягнення пені за депозитними договорами № 001/01/14/0317 від 14.01.2014 та № 004/01/14/0317 від 20.01.2014 та відмовити у задоволенні позову (а.с. 107). 21.01.2020 від [PERSON] надійшла апеляційна скарга на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2018. 04.02.2020 ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2018. 24.06.2020 від представника ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» надійшло клопотання про призначення судової економічної експертизи. 24.06.2020 від представника ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» надійшли клопотання про врахування правових позицій Конституційного Суду України та практики Великої Палати Верховного Суду по справі № 760/23248/18 та № 761/26293/16-ц. Також зазначили, що у депозитних договорах, укладених між [PERSON] та банком, передбачено у п.п. 3.7,3.8, повернення сум вкладів на поточний рахунок після закінчення строку їх дії. Отже, з моменту подання заяв про дострокове повернення вкладів (14.09.2015) строк дій кожного з депозитних договорів припинився і позивач не має правових підстав для стягнення процентів за ставками вказаними у депозитних договорах. 24.06.2020 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи по справі відмовлено. 18.11.2020 від представника ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі та пояснення про врахування практики Верховного Суду при вирішенні справи 18.11.2020 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у задоволенні клопотання представника ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про зупинення провадження у справі відмовлено. 25.03.2021 від представника позивача надійшли письмові пояснення. 30.03.2021 від представника ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» надійшли пояснення з врахуванням практики ВП Верховного Суду по справі № 760/23248/18. 30.03.2021 від представника ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 760/23248/18 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17 та № 761/16124/15-ц. 30.03.2021 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у задоволенні клопотання представника ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» про зупинення провадження у справі відмовлено. Представники позивача за первісним в судовому засіданні позов підтримали та просили суд про його задоволення. У задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях по справі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 січня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» було укладено депозитний договір № 001/01/14/0317 (далі договір №1), відповідно до умов якого позивач внесла депозит у розмірі 66 000,00 доларів США на депозитний рахунок на строк 233 календарних днів з 14.01.2014 по 04.09.2014 зі сплатою процентів із розрахунку 8,5 % річних (пункт 1.1 Договору). 20 січня 2014 року між сторонами було укладено депозитний договір № 004/01/14/0317 (далі договір № 2), відповідно до умов якого позивачем внесено депозит у розмірі 190 000,00 грн. на депозитний рахунок на строк 227 календарних днів з 20.01.2014 по 04.09.2014 зі сплатою процентів у розмірі 18,3% річних (пункт 1.1 Договору). Відповідно до п. 1.3 Договорів сторони домовилися, що у випадку не витребування вкладником свого депозиту не раніше 7 (сьомого) банківського дня та не пізніше 2 (другого) банківського дня до дня закінчення строку зберігання коштів, вважати договір щоразу продовженим на визначену в п. 1.1 договору кількість календарних днів (продовжений строк зберігання коштів) останній продовжений строк зберігання коштів вважати кінцевим продовженим строком зберігання коштів. Згідно п. 3.7 Договорів банк зобов`язувався повернути вкладнику депозит в день закінчення строку зберігання коштів, зазначеного в п. 1.1 або в день закінчення продовженого строку зберігання коштів, зазначеного в п. 1.3 Договору, шляхом видачі готівки з каси банку або шляхом безготівкового перерахування на поточний (картковий) рахунок вкладника. Відповідно до п. 3.8 Договорів банк зобов`язався, що за першою вимогою вкладника достроково повернути депозит або його частину протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня одержання банком письмової вимоги вкладника (не враховуючи дату одержання заяви банком). При цьому вимога вкладника про дострокове повернення депозиту або його частини оформляється за формою заяви, визначеної банком. Встановлено, що позивачка звернулася до відповідача з позовом про стягнення сум депозитних вкладів, процентів та пені. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/20599/15-ц від 16 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у справі №760/20599/15-ц скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь [PERSON] депозитний вклад за договором №001/01/14/0317 від 14 січня 2014 року в розмірі 1 501 500 грн, проценти в сумі 168 759,95 грн, 3% річних в сумі 6 864,08 грн, пеню в сумі 835 129,97 грн, а всього на загальну суму 2 512 254 грн. Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь [PERSON] суму депозитного вкладу за договором №004/01/14/0317 від 20 січня 2014 року в розмірі 190 000 грн, проценти в сумі 44 017,64 грн., 3% річних в сумі 961,72 грн, суму боргу з урахуванням інфляції - 2 106,16 грн., пеню в сумі 117 008,82 грн, а всього на загальну суму 354 094,34 грн. Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 12 789 грн. У решті позову відмовлено. Рішенням Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №760/20599/15-ц, рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року залишено без змін. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Апеляційним судом м. Києва рішенням від 14 грудня 2016 року по справі №910/20599/15-ц встановлено наступні обставини: «…Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14.01.2014 між [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено депозитний договір №001/01/14/0317 (строковий банківський вклад), у відповідності до умов якого позивач внесла, а банк прийняв грошові кошти в сумі 66 000 доларів США на депозитний рахунок № [NUMBER] на строк 233 календарних днів, з 14.01.2014 року по 04.09.2014 року, зі сплатою вкладнику процентів із розрахунку 8,5 % річних на зазначений строк (а.с.9 -10). Крім цього, 20.01.2014 р. між [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено депозитний договір №004/01/14/0317 (строковий банківський вклад), відповідно до умов вкладник розмістив тимчасово вільні кошти в сумі 190 000 грн. на депозитному рахунку банку №2630002218849.980 на строк 227 календарних днів, з 20.01.2014 р. по 04.09.2014 р., зі сплатою вкладнику процентів із розрахунку 18,3% річних (а.с.11-12).». Тобто, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року по справі № 910/20599/15-ц встановлено обставини, що входять в предмет доказування згідно цієї позовної заяви, та вони не підлягають доказуванню. Однак слід звернути увагу, що виплата передбачених договорами та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Тобто після закінчення строку дії договору банківського вкладу правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України . Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватися положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився . У судовому засіданні представники позивача не заперечували та не оспорювали факту того, що грошові кошти з депозитних рахунків були видані позивачу на підставі рішення суду, яким дія договору строкового банківського вкладу припинилася . Як убачається з копії банківської виписки по рахунку [PERSON] вищевказане рішення було виконано 02.10.2018. Узвязку з цим вимоги про стягнення відсотків є безпідставними та в них слід відмовити. Що стосується стягнення пені суд зазначає наступне. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України). Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України). Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Пунктом 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів. Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), Верховний Суд у складі колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19). У відзиві на позовну заяву, відповідач просив застосувати до вимог щодо стягнення пені спеціальну позовну давність в один рік. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України ). Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Виходячи з того, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, з відповідача підлягає до стягнення пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, що відповідає правовій позиції, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Згідно зі статтею 266, частиною другою статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах позовної давності за основною вимогою (постанова Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16). Відповідно до правової природи пені позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. З огляду на зазначене, враховуючи те, що на час вирішення справи кошти банком позивачу не повернуті, а відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, позивач мав право на стягнення пені, нарахованої у межах річного строку позовної давності до звернення з позовом до суду. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 757/29269/18-ц. Позивач вказує, що за період з 15.09.2015 по 07.09.2018 пеня в розмірі 3 процентів річних за кожен день прострочення грошового зобов`язання з повернення депозитних коштів за депозитним договором №001/01/14/0317 відповідно до умов депозитного договору на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» становить 76830976,20 грн, та за депозитним договором №004/01/14/0317 становить 10373367, 70 грн. У суді представник відповідача, посилаючись на необхідність застосування судами при ухваленні рішень принципів розумності, співмірності та справедливості, просив зменшити нараховану позивачеві суму пені . Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що цей розмір значно перевищує розмір збитків. Рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013р. у справі № 1-12/2013 визначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Статтею 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов`язковими до виконання. З огляду на обставини даної конкретної справи, ураховуючи положення Закону України «Про захист прав споживачів», умови укладеного договору депозиту та його розмір, суму відсотків, які були нараховані за спірним договором, що пеня за вказаним договором значно перевищує розмір збитків, строк позовної давності, який просив застосувати представник відповідача за первісним позовом, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки застосувавши принципи пропорційності, розумності та справедливості. Стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі, що значно перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені за порушення умов договору підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі : пеня за депозитним договором № 001/01/14/0317 від 14.01.2014 у сумі 1 501 500,00 грн. пеня за депозитним договором № 004/01/14/0317 від 20.01.2014 у сумі 190 000 грн. Що стосується стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми суд зазначає наступне. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання щодо повернення сум депозитних вкладів на вимогу вкладника, що підтверджується вище встановленим, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу з урахування трьох процентів річних: Оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом депозитного договору №001/01/14/0317 від 14.01.2014 р., індексації не підлягає, тому необхідність відмови в задоволенні вказаної частини позовних вимог. Суми, що підлягають стягненню за депозитними договорами, становить суму трьох відсотків річних по депозитному договору № 001/01/14/0317 від 14.01.2014, що складає 210 495,80 грн. за період 11.11.2015р. по 07.09.2018р суму трьох відсотків річних по депозитному договору № 004/01/14/0317 від 20.01.2014, що складає 28 420,18 грн за період 11.11.2015р. по 07.09.2018р. індекс інфляції за весь час прострочення по депозитному договору № 004/01/14/0317 від 20.01.2014, у розмірі 122 917,53 грн.за період 11.11.2015р. по 07.09.2018р Вказані розрахунки є арифметично вірними, відповідачем не спростованими. Вирішуючи зустрічну позовну заяву суд дійшов висновку, щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог, з підстав зазначених вище. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідачі своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України відповідачами не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог первісного позову та відмові у зустрічному позові. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial