Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд доньки [PERSON] , [INFO] , за кордон (у країни: Єгипет, Туреччину) без дозволу (без згоди) батька та супроводу батька дитини [PERSON] , [INFO] , на строк 12 місяців (з 01.10.2021 року по 30.09.2022 року). Позовні вимоги обґрунтовані наступним. З 02.07.2011 року по 20.12.2017 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] [INFO] від шлюбу народилась дитина - донька [PERSON] 20.12.2017 року на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. З моменту розлучення та по теперішній час відповідач [PERSON] з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті доньки свідомо не приймає. Дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] , позивачем у справі. Позивач самостійно несе усі витрати по утриманню доньки, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільної дитини, однак звернення позивача залишено відповідачем без задоволення, оскільки він проживає на території тимчасово непідконтрольній українській владі. [PERSON] має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньці [PERSON] за кордон (в країни Єгипет та Туреччина), для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. Позивач неодноразово намагалась вийти на зв`язок з відповідачем з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, але дані спроби були марні. За таких обставин, - позивач звернулась до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] , в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, просить ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 42). Відповідач [PERSON] , в порядку ст. 190 ЦПК України, відзив не подав. Судом вжито максимальні заходи для його повідомлення про розгляд справи з дотриманням ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Інформацію про судові засідання для відповідача проживання якого є тимчасово непідконтрольна територія ( [ADDRESS] ), - розміщено на сторінці Красноармійського міськрайонного суду Донецької області офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (здійснити повідомлення поштою за місцезнаходженням, шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв`язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення не видалося можливим). Повідомлення учасника процесу про судовий розгляд у наведений спосіб слід вважати належним в контексті статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» та ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Згідно інформації Міністерства соціальної політики України (наданої на запит суду) - в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб, станом на 25.08.2021 року, інформація про [PERSON] , [INFO] , відсутня (а.с. 46). Представником третьої особи Служба у справах дітей виконкому Сіверської міської ради, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До матеріалів справи долучено висновок щодо виконання [PERSON] батьківських обов`язків стосовно її малолітньої дитини [PERSON] (а.с. 38-39). З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України, наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. Позивач, [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Сіверськ Артемівського району Донецької області, громадянка України, адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] (відомості підтверджено копією паспорта та карткою платника податків - а.с. 6-8, 9) адреса фактичного місця проживання: [ADDRESS] (підтверджено копією довідки про взяття на облік ВПО - а.с. 10). Відповідач, [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Роза Люксембург, Новоазовського району Донецької області, громадянин України, адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] (відомості підтверджено копією паспорта та карткою платника податків - а.с. 26-29, 30) З 02.07.2011 року [PERSON] перебувала в зареєстровану шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають дитину - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] (відомості підтверджено копією свідоцтва про народження, картки латника податків - а.с. 12, 13); адреса фактичного місця проживання: [ADDRESS] (підтверджено копією довідки про взяття на облік ВПО - а.с. 14). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.12.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11). До матеріалів справи позивачем [PERSON] долучено побутову характеристику, видану Сіверською міською радо Бахмутського району Донецької області № 393 від 19.07.2021 року, згідно якої, [PERSON] дійсно фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . За час проживання зарекомендувала себе з позитивного боку. У зловживанні спиртних напоїв не помічена. У громадському житті міста приймає активну участь. Скарг від громадян не надходило (а.с. 31). Також до матеріалів справи долучено Висновок служби у справах дітей виконкому Сіверської міської ради щодо виконання громадянкою [PERSON] , [INFO] , батьківських обов`язків стосовно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] від 28.07.2021 року № 241/01-42. Згідно якого було розглянуто протокол комісії захисту прав дітей та встановлено, що [PERSON] батьківські обов`язки виконує у повній мірі, піклується про стан здоров`я дитини, її фізичний стан а розумовий розвиток, про що свідчить психолого-педагогічна характеристика з місця навчання дитини № 192 від 28.07.2021 року. [PERSON] зарекомендувала себе з позитивного боку, у зловживанні спиртних напоїв не помічена. У громадському житті міста приймає активну участь. Скарг від громадян не надходило, про що свідчить побутова характеристика № 393 від 19.07.2021 року. [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , квартира належить її батькам. Житлово-побутові норми відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Створені всі умови для нормального проживання та виховання дитини. Служба у справах дітей виконкому Сіверської міської ради вважає, що [PERSON] , [INFO] , у повній мірі виконує свої батьківські обов`язки стосовно її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 38-39). Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається потреба в наданні дозволу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] за кордон, а саме в країни Єгипет та Туреччина, без згоди та супроводу батька [PERSON] . Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом надано оцінку поданих [PERSON] доказів і прийнято висновок про слушність поданих аргументів, наведених в позовній заяві та наявність підстав для задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 270 ЦК України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування. Згідно ч. 2 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 12 Закону № 1382-IV від 11.12.2003 року свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено, зокрема на тимчасово окупованих територіях. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. В матеріалах справи міститься повідомлення відповідача [PERSON] разом з копіями його паспорту, РНОКПП, адресоване на електронну адресу позивача [PERSON] , в якому відповідач зазначає, що не має ні можливості, ні бажанням виїхати на підконтрольні територію українській владі, для надання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини [PERSON] за кордон (а.с. 25-30). Відповідно до пунктів 3-5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ № 57 від 27.01.1995 року - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, на підставі: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що [PERSON] не має можливості отримати згоду [PERSON] на виїзд дитини за кордон, а саме в країни Єгипет та Туреччину, оскільки відповідач проживає окремо від дитини, на тимчасово непідконтрольній території українській владі, та ухиляється від оформлення дозволу на виїзд дитини. Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на перетин державного кордону, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати багаторазовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами - першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Так, з позовної заяви вбачається, що [PERSON] має намір разом з малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , виїхати за кордон для відпочинку, для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, а саме в країни Єгипет та Туреччину З урахуванням таких обставин, позивач [PERSON] як мати безсумнівно має право на отримання дозволу на підставі рішення суду на виїзд малолітньої дитини за кордон. Дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішенням законної сила у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України), в якому зазначено, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Оскільки у позивача [PERSON] є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України,

Outcome: partial