Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

АТ «Сбербанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 09.07.2012 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк» та АТ «Сбербанк» (надалі Банк) та [PERSON] (надалі - Третя особа, Позичальник, Боржник) укладений Кредитний договір № 14284-ФО/2012/120 (надалі - Кредитний договір, Договір) відповідно до якого Банк надав, а Позичальник отримав кредитні кошти на поточні потреби (надалі-Кредит) у загальній сумі 550 000,00 (п`ятсот п`ятдесят тисяч гривень) під 23,11% річних (з можливістю зміни процентної ставки). Позичальник зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 07.07.2017 р. та щомісячно погашати кредит та проценти за користування кредитом згідно Графіку. В порушення взятих на себе зобов`язань, Позичальник кредитні кошти у встановлений час не повернув та не повертає і не сплачує проценти нараховані за користування кредитом. У зв`язку з невиконанням обов`язків за Кредитним договором Банком подано позовну заяву до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка станом на момент подачі позовної заяви становила - 580 286,61 грн., з яких: -заборгованості за кредитом - 329 999,92 грн.; -процентів за користування кредитом - 249 626,09 грн. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.06.2019р. по справі №243/4688/17 позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з [PERSON] за Кредитним договором № 14284-ФО/2012/120 від 09.07.2012 р. задоволено в сумі заявлених позовних вимог. Станом на 11.07.2019 року загальна заборгованість [PERSON] по Кредитному договору становить 738\~780,35 грн., з яких: - заборгованості за кредитом -329 999,92 грн.; - заборгованості за процентами за користування кредитом - 408 780,43 грн. В порушенням умов Кредитного договору, Позичальником погашення кредиту та процентів за користування кредитом в строк, встановлений умовами Кредитного договору, не здійснюється. Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, належне виконання Позичальником зобов`язань за Договором забезпечується іпотекою окремого нежитлового приміщення з надбудовою та підвальним приміщенням № IV, яке належить майновому поручителю [PERSON] згідно з Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 321 кв.м. 09.07.2012 року між Банком та [PERSON] (надалі Відповідач, Поручитель, Іпотекодавець) був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Циганенко В.В. та зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 2151 (надалі - Договір іпотеки), відповідно до якого Відповідач зобов`язався перед Банком відповідати своїм майном за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань, що виникають із Кредитного договору. У відповідності до ст. 2 Договору іпотеки, забезпечуються іпотекою наступні зобов`язання Іпотекодавця, які випливають з Основного договору та можуть виникнути в майбутньому за Основним договором, зокрема, але не обмежуючись: - \~ \~ \~ \~зобов`язання повернути Іпотекодержателю кредит, наданий за Основним договором в сумі 550 000,00 грн. (з урахуванням індексу інфляції у разі прострочення повернення кредиту, наданого в національній валюті України) у строк/и, зазначені в Основному договорі з кінцевим терміном повернення - 07 липня 2017 року, а у випадках, передбачених законодавством України та/або Основним договором та/або цим Договором достроково; - \~ \~ \~ \~зобов`язання в строк/и та в порядку, які передбачені в ст.6 Основного договору, а у випадках, передбачених законодавством України та/або Основним договором та/або цим Договором, - до настання строків, зазначених в ст.6 Основного договору - сплатити/чувати Іпотекодержателю проценти за користування кредитом за Основним договором, які розраховуються за формулою, зазначеною в Основному договорі; - \~ \~ \~ \~зобов`язання в строк/и, передбачений/і в Основному договорі, а у випадках, передбачених законодавством України та/або Основним договором та/або цим Договором, - до настання строку/ів, зазначеного/их в Основному договорі - сплатити/чувати Іпотекодержателю комісійні винагороди, які передбачені в ст.5. Основного договору; - \~ \~ \~ \~зобов`язання відшкодувати збитки, завдані Іпотекодержателю невиконанням та/або неналежним виконанням зобов`язань по Основному договору; - \~ \~ \~ \~зобов`язання сплатити Іпотекодержателю штрафні санкції за невиконання та/або неналежне виконання зобов`язань по Основному договору у строки та у розмірах, передбачених Основним договором; - \~ \~ \~ \~зобов`язання відшкодувати витрати Іпотекодержателя по задоволенню його вимог, забезпечених іпотекою, в тому числі витрати, які понесені ним внаслідок звернення стягнення на Предмет іпотеки (включаючи сплачені чи такі, що підлягають сплаті, податки, збори, інші платежі) та будь-які інші витрати Іпотекодержателя, які виникли внаслідок невиконання або неналежного виконання зобов`язань по Основному договору чи цьому Договору, та будь-які інші витрати, передбачені Законом України «Про іпотеку». Пунктом 2.2 Договору іпотеки передбачено, що за рахунок Предмету іпотеки забезпечуються усі вимоги Іпотекодержателя до Відповідача, які випливають з Основного договору і можуть виникнути у майбутньому за Основним договором, в розмірі максимальної суми заборгованості за Основним договором і визначається відповідно до п. 2.1. договору. У відповідності до ст. 6 Договору іпотеки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги, що забезпечені іпотекою згідно ст.2 цього Договору, у повному обсязі, що виникають на момент фактичного відшкодування (задоволення). Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі, якщо в момент настання терміну (строку) Боржником будь - якого із зобов`язань, зазначених в ст. 2 цього Договору, воно/и не буде/уть виконане/і або буде/уть виконані неналежним чином. Іпотекодержатель набуває право вимагати дострокового виконання зобов`язань, зазначених в ст. 2 цього Договору, а якщо його не буде задоволено в 60-денний строк, - звернути стягнення на Предмет іпотеки, зокрема у разі: -невиконання або неналежного виконання Боржником будь - якого із зобов`язань за Основним договором, а також з інших передбачених Основним договором зобов`язань у строки, передбачені в Основному договорі , в тому числі затримання сплати частини та/або відсотків щонайменше на три календарні місяці, які дають право іпотекодержателю на дострокове стягнення заборгованості Боржника за Основним договором; -виконання або належного виконання Іпотекодавцем будь - якого із зобов`язань за цим Договором; -якщо Іпотекодержателем буде виявлено недостовірність будь - якої з гарантій, наданих Іпотекодавцем Іпотекодержателю згідно цього Договору; -з інших підстав, передбачених Законом України «Про іпотеку» та іншими актами чинного законодавства України, а також Основним договором. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Пунктом 2.2 Договору іпотеки передбачено, що за рахунок Предмету іпотеки забезпечуються усі вимоги Іпотекодержателя до Відповідача, які випливають з Основного договору (Кредитного договору №14284-ФО/2012/120 від 09.07.2012р.) і можуть виникнути у майбутньому за Основним договором. В зв`язку з викладеним, позивач просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед АТ «Сбербанк» за Кредитним Договором №14284-ФО/2012/120 від 09.07.20012 року, що станом на 11 липня 2019 року становить 738\~780,35 грн., з яких заборгованості за кредитом -329 999,92 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 408 780,43 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 09 липня 2012 року, що посвідчений приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Циганенко В.В., зареєстрований в реєстрі за №2151, а саме, на вбудоване приміщення з надбудовою, загальною площею 280,9 кв. м. та підвальним приміщенням №ІV площею 40,2 кв.м. (предмет іпотеки складається з вбудованого приміщення площею 40,2 кв.м.; ганка а4; ганка а5; лоджії а7; веранди а), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить іпотекодавцю на праві власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.09.2006 року, видане Горлівською міською радою на підставі Рішення виконавчого комітету Горлівської міської ради №1020 від 06.09.2006 року, та зареєстрованого за Іпотекодавпем КП «Горлівське міське бюро технічної інвентаризації» 18 вересня 2006 р. за № 11865806, шляхом продажу його на електронних торгах з початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; стягнути з [PERSON] на користь АТ «Сбербанк» витрати банку зі сплати судового збору в розмірі 11\~081,71 грн. Представником відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , адвокатом Гуревич Р.Г., надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що між Банком та відповідачем було укладено Договір з метою забезпечення виконання кредитного договору № 14284-ФО/2012/120 від 09.07.2012 року. Предметом іпотеки є вбудоване нежитлового приміщення з надбудовою підвальним приміщенням №ІV площею 40,2 кв.м, яке належить майновому поручителю [PERSON] . Згідно з положеннями п. 9.2 Договору встановлено, що цей Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та є дійсним до припинення дії Основного договору, тобто кредитного договору № 14284-ФО/2012/120 від 09.07.2012 року. У кредитному договорі строк дії Основного договору чітко визначений: 07 липня 2017 року. Такий же строк зазначено і в п.п. 2.1 Договору. Як вбачається з п.п. 8.1 кредитного договору позичальник зобов`язується здійснювати повернення Банку Кредиту у розмірах та в порядку згідно з Графіком з кінцевим терміном повернення кредиту 07 липня 2017р., тобто до 10 числа відповідного місяця. Також, в своєму позові Банк посилається на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.06.2019р., справа №243/4688/17, за яким було стягнуто заборгованість за кредитом із [PERSON] та відмовлено у стягненні заборгованості з [PERSON] , як поручителя за цим кредитним договором. Під час перегляду даної справи в апеляційному порядку Донецький апеляційний суд в своїй постанові встановив, що незалежно від того чи було отримано вказані вище повідомлення про дострокове повернення грошових коштів Банк змінив строк виконання основного зобов`язання. В своїй вимозі про дострокове повернення кредиту від 15.09.2016р., яке було адресовано позичальнику [PERSON] . Банк визначив, що заборгованість за кредитом має бути достроково повернута упродовж 60 днів. У зв`язку з цим Банк власними діями на свій власний розсуд змінив строк основного зобов`язання з 07 липня 2017 року на 15 листопада 2016 року. Вважає, що дана постанова Донецького апеляційного суду від 07 листопада 2019 року, ухвалена по справі № №243/4688/17 є преюдиційною для даної справи згідно з положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до абзацу 2 ч.1 статті 17 та п.2 ч.1 статті 18 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотечний договір повинен містити істотні умови зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання. Повертаючись до змісту п.9.2 Договору, текст якого складено саме Банком, вбачається, що Банк пов`язував чинність договору іпотеки не з повним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором, а саме з дією кредитного договору - «Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення та є дійсним до припинення дії Основного договору». Тобто, беручи до уваги, що станом на день звернення Банку до суду із вказаним позовом строк Договору закінчився у зв`язку із припиненням дії Основного договору згідно з п. 9.2 Договору, то даний позов задоволенню не підлягає як безпідставний. Згідно з рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.06.2019р., справа №243/4688/17, з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Сбербанк» стягнуто суму заборгованості за кредитним договором № 14284-ФО/2012/120 від 09.07.2012 року, що становить 579\~626,01 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 329 999,92 грн., процентів за користування кредитом у сумі 249 626,09 грн. Із позовом по тій справі Банк звернувся до суду 22 травня 2017 року. В той же час в своєму позові Банк зазначає, що станом на 11.07.2019 року загальна заборгованість [PERSON] по кредитному договору становить 738 780, 35 грн., з яких заборгованість за кредитом складає 329 999, 92 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом складає 408 780,43 грн. Тобто, не зважаючи на те, що термін кредитного договору сплив а Банк направляв вимогу позичальнику про дострокове стягнення кредиту, а в подальшому ще й звернувся в суд про стягнення цих коштів в судовому порядку. Банк тим не менш продовжував нараховувати проценти за цим договором. Однак такі дії не ґрунтуються на положеннях цивільного законодавства. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки 15 вересня 2016 року позивачем на адресу позичальника [PERSON] було направлено повідомлення-вимогу № 10385/7/28-3 про дострокове повернення повної суми заборгованості за вказаним кредитним договором, то після цієї дати Банк не мав права нараховувати проценти за даним кредитним договором. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, проценти за користування кредитом розраховані Банком станом на 11.07.2019р., тобто з порушенням норм законодавства. Окрім того, [PERSON] , як позичальником за кредитним договором, останній платіж за кредитним договором було здійснено 09.07.2014р. Згідно з п.п. 6.2 Договору Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі, якщо в момент настання терміну (строку) виконання Боржником будь-якого із зобов`язань, зазначених в ст. 2 цього Договору, воно/и не буде/уть виконане/і неналежним чином. Також у п.п.6.3 Договору передбачено, що Іпотекодержатель набуває право вимагати дострокового виконання зобов`язань, зазначених в ст.2 цього Договору, а якщо його вимога не буде задоволена в 60-денний строк, - звернути стягнення на предмет іпотеки у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання Боржником будь-якого із зобов`язань за Основним договором, а також з інших підстав, передбачених Основним договором у строки, передбачені в Основному договорі, в тому числі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на три календарні місяці, які дають право Іпотекодержателю на дострокове стягнення заборгованості Боржника за Основним договором. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Оскільки [PERSON] останній платіж за кредитним договором здійснила 09.07.2014р. і після цього належним чином своїх зобов`язань перед Банком за кредитним договором в подальшому не виконувала, то починаючи з серпня 2014 року, коли [PERSON] не внесла черговий щомісячний платіж за договором кредиту, Банк вже знав та об`єктивно не міг не знати про порушення своїх прав, а тому в силу п.п. 6.2 та 6.3 Банк, як іпотекодержатель, починаючи з серпня 2014 року вже набув право на звернення стягнення на іпотеку, проте реалізував його шляхом подання позову по даній справі лише 28 серпня 2019 року, тобто із пропуском строку позовної давності. Оскільки з матеріалів справи вбачається той факт, що позивачем при поданні було пропущено строк позовної давності, то є усі підстави застосувати до цього позову наслідки спливу позовної давності згідно з ч.4 ст.267 ЦК України та відмовити у задоволенні даного позову. В зв`язку з викладеним, просив суд залишити позовні вимоги банку без задоволення. У визначений законом строк позивачем надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що на даний час заборгованість за основним зобов`язанням перед Позивачем не погашена, Відповідач не виконує взяті на себе обов`язки, хоча і в повній мірі обізнаний про такі. З матеріалів справи вбачається, що кредитні зобов`язання [PERSON] за кредитним договором № 14284-ФО/2012/120 від 09.07.2012 як на момент винесення рішення Слов`янським міськрайонним судом Донецької області від 24.06.2019р. по справі №243/4688/17 та постанови Донецького апеляційного суду від 07.11.2019р., так і на момент пред`явлення позову та вирішення спору у даній справі, не припинились на підставах, встановлених договором, а тому твердження представника Відповідача про те, що строк дії кредитного договору визначено до 07.07.2017р., є введенням суду в оману, гуртуються на домислах представника Відповідача і свідчать про свідоме довільне трактування норм закону. Щодо строку дії договору позивач зазначає, що договір набуває чинності з дати його підписання Банком та Позичальником, і діє до повного виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором. Отже, визначаючи дію Кредитного договору № 14284-ФО/2012/120 від 09.07.2012 р., сторони чітко визначили дату початку його дії - 09.07.2012 р. (дати його підписання) і визначили до якого часу він буде діяти - до повного виконання зобов`язань Позичальника. Отже, сторони чітко визначили, що правочин буде діяти протягом певного «періоду у часі» (п. 11.3. КД), і аж ніяк не визначали що кредитний договір буде діяти один день - «момент у часі» (коли буде повне виконання зобов`язань Позичальника), або не буде діяти до настання «пов`язаної дії». В підтвердження цього в договорі містяться інші пункти які прямо встановлюють дію договору протягом «періоду у часі» вказують, зокрема пункт 6.2. Кредитного договору, де встановлено, що: «6.2. Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення Кредиту в повному обсязі. День повернення Кредиту (частини Кредиту) не враховується при нарахуванні процентів». В Кредитному договорі строк його дії можна чітко визначити, початок 09.07.2012р., закінчення - «повним виконанням зобов`язання». Як висновок, основне зобов`язання за Кредитним договором складається з: повернення кредиту та сплати відсотків за час користування кредитом. Щодо зміни (припинення) умов договору направленням вимоги про дострокове повернення суми боргу позивач зазначає, що умови кредитного договору вказують на те, що факт направлення письмової вимоги про дострокове повернення кредиту та інших платежів у зв`язку з несвоєчасним виконанням зобов`язання без їх отримання позичальником (поручителями) не може свідчити про те, що вимога, визначена пунктом 8.4 кредитного договору, належним чином доведена до відома іншої сторони договору. Сторонами в Кредитному договорі визначено, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище шістдесяти денного строку, вважається дата отримання відповідачем вимоги про дострокове повернення кредиту. Відповідно, правове значення має не тільки встановлення факту відправлення банком листа-вимоги боржнику і поручителям, а і фактичного повідомлення відповідачів про наявність такої вимоги. Жодного доказу щодо зміни строку виконання зобов`язань за кредитним договором № 14284-ФО/2012/120 від 09 липня 2012 року Відповідач не надає. Щодо строку позовної давності позивач зазначає, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулось це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. З позовною заявою №3634/4/06-2 Позивач звернувся до суду в 2019 році. Позовні вимоги включають вимоги про стягненню основного боргу (кредит) та процентів, строк сплати яких встановлено по 07.07.2017р., відповідно вимоги заявлені в межах трирічного строку позовної давності, встановленого цивільним законодавством. Відповідно до п.11.6. Кредитного договору за будь - якими вимогами, які випливають за цим договором, встановлюється позовна давність тривалістю у три роки. Відповідно домовленістю сторін (згідно ст.259 ЦКУ) в Кредитному договорі збільшено строк позовної давності в тому числі до вимог про стягнення пені з одного року на три роки. Позовні вимоги в частині пені за прострочення виконання зобов`язання по сплаті основного боргу та процентів, що заявлені до стягнення, також мають стягуватись в межах трирічного строку, встановленого в Кредитному договорі. Отже, позовні вимоги, що заявлені в позові, заявлені в межах строку позовної давності. В зв`язку з викладеним, позивач просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON] , підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , та представник відповідача та третьої особи. [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Третя особа, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до укладеного між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є Публічне Акціонерне Товариство «Сбербанк», та [PERSON] кредитного договору № 14284-ФО/2012/120 від 09.07.2012 року, [PERSON] отримала кредитні кошти на поточні потреби у розмірі 550 000,00 грн. з відсотковою ставкою 23,11% річних, із кінцевим строком повернення до 07.07.2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено іпотечний договір №14284-ФО/2012/120/1 від 09.07.2012 року. [PERSON] належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 11.07.2019 року у сумі 738\~780,35 грн., що складається з заборгованості за кредитом у сумі 329 999,92 грн. та процентів за користування кредитом у сумі 408\~780,43 грн., за розрахунком банку. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.06.2019 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 07.11.2019 року, позовні вимоги Акціонерного товариства «Сбербанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Сбербанк» суму заборгованості за кредитним договором № 14284-ФО/2012/120 від 09.07.2012 року у розмірі 579 626,01 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 329 999,92 грн., процентів за користування кредитом у сумі 249 626,09 грн. та судовий збір у розмірі 8704,30 грн. В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства «Сбербанк» відмовлено. Вказане судове рішення не виконано, що підтверджено сторонами в судовому засіданні. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з частиною 1статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Частинами 1, 4 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі частин першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що «припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступлено від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, і зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Згідно з пунктами 6.20, 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 у справі № 5017/1987/2012 (провадження №12-289гс18)). Аналіз матеріалів справи свідчить, що АТ «Сбербанк» у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог не посилалося на статтю 625 ЦК України. Установивши, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.06.2019 року у справі № 243/4688/17 заборгованість за кредитом стягнута, але кредитне зобов`язання не виконано, вказане рішення суду про стягнення заборгованості засвідчило зміну строку кредитування, оскільки звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі, тому право кредитора нараховувати проценти як плату за користування, а не як міру відповідальності за порушення зобов`язання за договором кредиту припинилося; кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, проте, з такою вимогою до суду не звернувся. У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15 наведений правовий висновок, що «відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. Велика Палата Верховного Суду погодилась із цим висновком у постанові від 19 травня 2020 року у справа № 361/7543/17 (провадження № 14-546 цс 19) і вказала, що «звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що питання щодо виконання виданого кредитору виконавчого документа у разі, коли такий обов`язок боржника за таким виконавчим документом відсутній повністю або частково у зв`язку з його припиненням (через виконання боржником, іншою особою тощо) підлягають вирішенню в порядку, передбаченому частиною другою статті 432 ЦПК України». Отже, наявність невиконаного судового рішення про стягнення з боржника заборгованості за договором кредиту не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено невиконання зобов`язання за кредитним договором між АТ «Сбербанк» та [PERSON] від 09.07.2012 року №14284-ФО/2012/120, проте загальний розмір заборгованості визначає в сумі 579\~626,01 грн., оскільки після закінчення строку кредитування не мав права нараховувати проценти відповідно до ст.1048 ЦК України. Щодо твердження представника відповідача про закінчення строку дії іпотечного договору в зв`язку з закінченням строку дії кредитного договору та посилання на правову позицію ВС № 918/319/19 від 05.03.2020 року суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), з урахуванням якого було зроблено висновок у постанові ВС № 918/319/19 від 05.03.2020 року, на яку посилався відповідач, згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Представником відповідача зазначено про застосування спливу строку позовної давності, зокрема, він вважає, що строк позовної давності потрібно рахувати з 09.07.2014 року, коли було здійснено останній платіж за кредитним договором. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Рішенням Слов`янського\~міськрайонного суду\~Донецької області\~від 24.06.2019\~року у\~справі №\~243/4688/17, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 07.11.2019 року, заборгованість за кредитом стягнута, та вказане рішення суду про стягнення заборгованості засвідчило зміну строку кредитування, оскільки у випадку звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Враховуючи, що рішення про стягнення заборгованості набуло законної сили 07.11.2019 року, то з позовними вимогами до іпотекодавця позивач має звернутися до суду не пізніш 07.11.2022 року. АТ «Сбербанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки 28.08.2019 року, тобто, у межах строку позовної давності. Виходячи з наведеного, суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дійшов до висновку, що позовні вимоги АТ «Сбербанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 8699,14 грн. покласти на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial