Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

В листопаді [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] (далі - вкладник) із позовом до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» (далі - ПАТ «Міський комерційний банк» або Банк), в якому просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за договорами банківського вкладу на загальну суму 605241,39 грн., яка складається із суми банківських вкладів, нарахованих процентів на суми вкладів, при врахуванні індексу інфляції і стягненню 3% річних та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, мотивуючи свої вимоги тим, що між сторонами було укладено три депозитних договори, строк дії по двом з яким закінчився, за третім договором було заявлено вимогу про дострокове його розірвання, проте відповідач суму банківських вкладів позивачу не повернув і відсотки за договорами не сплатив. Позивач стверджує, що звертався до відповідача із вимогами виконати свої зобов`язання, проте відповідач жодної відповіді не надав, що і змусило позивача звернутися в суд із даним позовом (а.с.1-8) Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.36, 42), свого представника в судове засідання не направив, клопотань щодо перенесення розгляду справи не подавав, що відповідно до положень ст.74 ЦПК України дає підстави суду вважати, що відповідач належно повідомлений. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.43) 12.01.2015 року винесена ухвала про заочний розгляд даної справи. Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статею 509 ЦК України передбачено, що в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частина 2 статті 1060 ЦК України містить імперативну норму про обов`язок банку видати вкладнику за його першою вимогою кошти зі спливом встановленого договором строку та не допускає іншого порядку регулювання даних відносин спеціальним законодавством чи договором. Крім того, частиною 1 статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу (ч.6 ст.1061 ЦК України) Судовим розглядом встановлено, що 29.10.2013 між сторонами було укладено договір строкового банківського вкладу №2630/54/137522 «Ваш святковий» (далі - Договір№1), на виконання умов якого позивач передав відповідачу суму вкладу в розмірі 3000,00 доларів США, що підтверджується квитанцією №3583 від 29.10.2013 року. Зазначена сума була розміщена на депозитному рахунку [NUMBER] на строк 335 днів до 29.09.2014 року з передбаченою виплатою відповідачем відсотків на суму депозитного вкладу з розрахунку 9,7% річних. В свою чергу, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, по закінченню строку дії договору на вимогу позивача від 09.10.2014 року суму вкладу в розмірі 3000,00 доларів США та нараховані відсотки в сумі 270,68 доларів США останньому не повернув (а.с.10-14, 24, 26) Крім того, 25.04.2014 року між сторонами було укладено договір строкового банківського вкладу №2630/54/176257 «Ваш стабільний» (далі - Договір№2), на виконання умов якого позивач передав відповідачу суму вкладу в розмірі 5000,00 грн., які останній розмістив на депозитному рахунку [NUMBER] на строк 183 дні під 25,2% річних. В свою чергу, відповідач свої зобов`язання і за даним договором не виконав, вимогу позивача від 09.10.2014 року згідно п.2.6.3 розділу 2 Договору №2 про повернення зазначеної суми вкладу та нараховані відсотки в розмірі 631,35 грн. проігнорував (а.с.15-18, 28) Як зазначалося судом вище відповідач в судове засідання свого представника не направив, докази, які б могли спростувати доводи позивача в цій частині, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України суду не надав. Натомість на користь неможливості позивача отримати кошти за вищезазначеними договорами свідчить і факт закриття відділень Банку, інформація про що з`являлася на офіційному сайті відповідача протягом жовтня - листопада 2014 року (а.с.30-32) Відтак відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог в частині того, що заборгованість за Договором №1 і Договором №2 відповідача перед позивачем в сумі 3270,68 доларів США, що еквівалентно станом на 13.11.2014 згідно офіційного курсу НБУ (3270,68*15,75) 51513, 21 грн. та 5631,35 грн. відповідно залишається непогашеною. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача за цими договорами вищезазначеної суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, то слід зазначити наступне. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми за Договором №2 згідно розрахунку, наданого позивачем за 35 днів прострочення, в розмірі 16,20 грн. (5631,35*3*35/365/100) При вирішенні питання про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції, суд зазначає наступне. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Однак сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно частин 1, 2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як зазначається у п. 1 оглядового листа Вищого господарського суду України від 26 липня 2002 року N 01-8/870 вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу. При цьому роз'яснено, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Враховуючи викладене, та зважаючи на те, що позивачем вносилися кошти в іноземній валюті, і повернення суми банківського вкладу передбачено в договорі також в іноземній валюті, вимога про стягнення суми заборгованості за договором банківського вкладу в іноземній валюті із застосуванням ч.2 ст.625 ЦК України «апріорі» є безпідставною. Щодо стягнення суми заборгованості за Договором №2 з урахуванням інфляційних витрат згідно ч.2 ст.625 ЦК України та за обома договорами пені у розмірі 3% річних і застосування до спірних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 цього Кодексу ). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу ), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. За змістом ч.1 ст.1, п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч.3 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» залучення у вклади (депозити) коштів від юридичних та фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів є фінансовою послугою. Правовідносини, що породжуються на підставі договору банківського вкладу виникають на підставі умови, згідно із якою вкладник передає банку вклад, а банк в свою чергу приймає вклад та розміщує його на своїх ресурсах. При цьому, метою вкладу є одержання вкладником прибутку у вигляді процентів від суми вкладу, який використовується банком у процесі своєї господарської діяльності. Тобто, в даних правовідносинах банк, використовуючи свої спроможності у сфері фінансових відносин, надає вкладнику фінансову послугу, результатом якої є прибуток для вкладника та певна вигода для банку. Додатково на споживчий характер таких відносин вказує ст.633 ЦК Україния, до якої відсилає ст.1058 ЦК України та надані Пленумом Верховного Суду України роз'яснення, що викладені у постанові №5 від 12.04.1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів". Таким чином, правовідносини банківського вкладу мають споживчий характер, а відтак є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, суд вважає, що позивачем правомірно виходячи з умов депозитного договору застосовано до існуючих правовідносин положення ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», за якою, у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. В свою чергу, судом встановлено, що починаючи з 21 листопада 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення щодо запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Міський комерційний банк» на підставі постанови Правління НБУ від 20.11.2014 №732 строком до 20.02.2015 включно. Відповідно до п.3 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку. Як убачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із цим позовом 13.11.2014 року і розрахував стягнення пені за період з 10.10.2014 до 13.11.2014, тобто до моменту прийняття рішення про запровадження тимчасової адміністрації. Таким чином, з відповідача на користь позивача за Договором №1 підлягає стягненню сума заборгованості за договором банківського вкладу як наполягає позивач в гривневому еквіваленті в розмірі 51513, 21 грн. та пеню в розмірі 3434,21 доларів США (за 35 днів прострочки з 10.10.2014 по 13.11.2014 - 3% від суми заборгованості 3270,68 доларів США за кожний день прострочки, тобто 98,12 доларів США в день), що еквівалентно згідно офіційному курсу НБУ станом на 13.11.2014 - 54088,80 грн. За Договором №2 з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором банківського вкладу також без урахування встановленого індексу інфляції, оскільки рішення приймається під час дії тимчасової адміністрації згідно п.3 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в розмірі 5631,35 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 16,20 грн., що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладену в рішенні №6-39цс13, а також пеню в розмірі 5912,92 грн. (за 35 днів прострочки з 10.10.2014 по 13.11.2014 - 3% від суми заборгованості 5631,35 грн. за кожний день прострочки, тобто 168,94 грн. в день) Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором акційного строкового банківського вкладу №2630/54/156972 «Обери чемпіона», то суд не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки спірні правовідносини за цим договором (далі - Договір №3) регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким встановлено спеціальний порядок повернення коштів вкладникам за депозитними договорами, строк за якими ще не закінчився. Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ( далі - Закон № №4452) цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09 серпня 2012 року №14 було затверджено Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами (далі - Положення № 14), яке розроблено відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і визначає порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб , а також порядок здійснення виплат коштів за вкладами протягом дії тимчасової адміністрації в межах суми , гарантованої Фондом , за рахунок цільової позики Фонду. Положенням ч.1 та ч.2 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, зокрема, здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснює регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку; надає фінансову підтримку банку відповідно до цього Закону; надає цільову позику банку для виплат вкладникам банку відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону, а також фінансування витрат для оплати роботи осіб відповідно до пункту 2 частини шостої статті 36, пунктів 7 і 8 частини другої статті 37 та частини четвертої статті 47 цього Закону, що здійснюються протягом дії тимчасової адміністрації; здійснює заходи щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону. Відповідно до ч.1, 2 ст. 26 зазначеного Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку. Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку. Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом. Частиною 2 статті 26 Закону України № 4452 та п. 8 розділу 1 Положення №14 вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Як вбачається з матеріалів справи, 07.02.2014 року між сторонами було укладено договір акційного строкового банківського вкладу № 2630/54/156972 «Обери чемпіона», відповідно до умов якого Банк відкрив депозитний рахунок [NUMBER] та прийняв від вкладника грошові кошти в іноземній валюті на строк 385 днів (тобто до 27 лютого 2015 року) 200000,00 грн., що підтверджується квитанцією №789 від 07.02.2014 року (а.с.19-23) Як зазначалося судом вище Постановою Правління Національного банку України від 20.11.2014 року № 732 Публічне акціонерне товариство «Міський комерційний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.11.2014 року в ПАТ «Міський комерційний банк» з 21.11.2014 розпочата процедура виведення Банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації строком до 20.02.2015 включно. Відповідно до п.1 ч. 5. ст.36. Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Натомість, пунктом 1 частини 6 статті 36 цього Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Виходячи з наведеного, під час дії тимчасової адміністрації вкладники ПАТ «Міський комерційний банк» можуть отримати свої кошти виключно за договором банківського вкладу ( депозиту), строк дії яких закінчився та за договорами банківського рахунку. Зі змісту Договору №3 випливає , що він укладений до 27 лютого 2015 року, тобто на час запровадження в ПАТ «Міський комерційний банк» тимчасової адміністрації строк дії банківського вкладу не закінчився. На підставі ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави 3654,00 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial