Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач ТОВ «Трейдом-сервіс» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення коштів, в якій зазначає, що відповідачем не виконані договірні зобовязання, не оплачені житлово-комунальні послуги, тому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути заборгованість за договором про надання послуг № ТС-40/РО від 28.07.2010 року в розмірі 93 143 грн. 33 коп., яка станом на 31.01.2016 року складається із основної заборгованості в розмірі 79 710 грн. 50 коп., пені в розмірі 11 250 грн. 99 коп., трьох відсотків річних в розмірі 2 181 грн. 84 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання договірних зобовязань, не оплачує житлово-комунальні послуги, хоч такі послуги надаються відносно належного відповідачеві житлового приміщення, вважав строки позовної давності непропущеними. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив повністю, посилаючись на порушення прав відповідача як споживача при укладенні договору, удаваність цього правочину, неотримання відповідачем визначених позовом послуг через не проживання у будинку, невжиття позивачем заходів щодо зменшення заборгованості в порядку п.4.1.3 договору, просив застосувати наслідки спливу позовної давності. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 28 липня 2010 року між ТОВ «Трейдом-сервіс» та [PERSON] було укладено договір про надання послуг № ТС-40/РО, згідно якого відповідач зобовязався сплачувати надані позивачем послуги житлово-комунального характеру відносно квартири № 2 будинку № 2-в ТІЗ «Сосновий бір» в Обухівському районі Київської області, сторони погодили порядок і строки оплати послуг. Вказана цивільно-правова угода була укладена в письмовій формі. Так, згідно ч.1 ст.202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі\~ст. 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст.628 ЦК України\~передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторонами визнається факт укладення договору, який покладений в основу позовних вимог, вказаний договір підписаний обома сторонами, зміст договору вказує на те, що сторони досягли згоди з приводу всіх його суттєвих умов. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір від 28.07.2010 року ніким не оспорювався у судовому порядку, не визнавався нікчемним, недійсним чи удаваним, тому при вирішенні цього спору суд враховує презумпцію правомірності правочину, вважає відповідні доводи відповідача безпідставними і виходить із обовязковості виконання сторонами договору його умов. Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Вказана цивільно-правова угода була укладена в письмовій формі, відповідно до матеріалів справи послуги позивачем були надані, відповідач ґрунтовних зауважень щодо отримання послуг не представив, однак щомісячні направлені відповідачеві рахунки ним не були оплачені. Додатком № 1 до договору від 28.07.2010 року сторони погодили вартість та перелік послуг, які надаються за умовами цього договору, в тому числі вартість загальних послуг в розмірі еквівалентному 150 доларів США згідно курсу НБУ на день здійснення оплати. До складу загальних послуг сторони віднесли, зокрема, освітлення вулиць, утримання місць загального користування та забезпечення санітарного стану, утримання доріг та пропускних пунктів в задовільному стані, забезпечення вивезення сміття, обслуговування системи резервного енергопостачання тощо, тобто послуги, повязані із утриманням будинку та прибудинкової території, які не стосуються фактичного проживання чи не проживання власника у відповідному житловому приміщенні. За таких обставин, доводи відповідача про порушення його прав як споживача, про ненадання йому повної інформації про перелік та вартість послуг, тощо суперечать фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на поданих суду доказах. Крім того, факт не проживання відповідача у відповідній квартирі не впливає на обсяг і зміст його цивільно-правових зобовязань і не має правового значення для вирішення цього спору. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. До цього часу грошові зобовязання відповідачем з часу укладення договору не виконувались, що визнається сторонами і підтверджується дослідженими судом доказами. Згідно пп.5 п.3 ст.20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків зобов'язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування та ремонт будинку. Ці платежі і платежі за комунальні та інші послуги власниками квартир, наймачами і орендарями вносяться щомісяця не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено інші строки. Позивач надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а стаття 20 ч. З п. 5 цього ж Закону зобов'язує відповідача як власника квартири оплачувати надані послуги. Розмір заборгованості відповідачем за зустрічним позовом ґрунтовно не спростовувався, вартість фактично наданих послуг відповідачем також не оспорювалась, тому суд покладає в основу рішення наданий позивачем розрахунок, згідно якого загальний розмір основної заборгованості за вказаним вище договором станом на 31.01.2016 року становить 79 710 грн. 50 коп. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Щомісячно відповідачеві надавались рахунки-фактури, однак жодного разу вони не були оплачені, що підтверджується рахунками та визнається сторонами. Судом встановлено, що відповідач всупереч вимогам закону не виконав свої цивільно-правові обовязки та не сплатив заборгованість за надані позивачем послуги, тому в судовому порядку на нього слід покласти обовязок сплати позивачеві заборгованості за договором. Згідно ч.ч.1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Умовами укладеного сторонами договору передбачено нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення платежу. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошові зобовязання не були виконані у передбачений договором строк, тому на відповідача слід покласти в судовому порядку обовязок сплати на користь позивача трьох процентів річних внаслідок невиконання позикового зобовязання, розмір яких підтверджується розрахунком. Загальний розмір заборгованості за договором про надання послуг № ТС-40/РО від 28.07.2010 року складає 93 143 грн. 33 коп., станом на 31.01.2016 року вона складається із основної заборгованості в розмірі 79 710 грн. 50 коп., пені в розмірі 11 250 грн. 99 коп., трьох відсотків річних в розмірі 2 181 грн. 84 коп., що підтверджується розрахунком та підставно не заперечено відповідачем. 09.08.2012 року, 23.08.2013 року, 18.08.2014 року відповідачеві було направлено письмову вимогу, однак умови договору у позасудовому порядку він не виконав, що підтверджується рахунками, вимогами, поштовими повідомленнями, розрахунком. Доводи представника відповідача про фактичне проживання його довірителя у Вінницькій області, неналежний технічний стан внутрішніх інженерних комунікаціїй у квартирі хоч і підвтерджуються наданими суду квитанціями, актами, фототаблицями та іншими доказами, однак не мають правового значення для вирішення спору, оскільки спірні правовідносини виникли через виникнення заборгованості за надані послуги, які не повязані договором або законом із фактом користування житловим приміщенням. За таких обставин, звернення позивача до суду слід визнати правомірним, оскільки є підстави для судового захисту порушених прав позивача. Вирішуючи питання про позовну давність суд враховує наступне. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З моменту укладення договору, тобто з 28.07.2010 року відповідач не виконує свої зобов`язання за цим договором, не оплачує періодичних щомісячних платежів, що визнається сторонами та підтверджується розрахунком, рахунками та іншими доказами. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Враховуючи викладене, позивач дізнався про порушення своїх прав щонайменше у серпні 2008 року, тому має право вимоги лише щодо частини основної заборгованості за договором в межах трирічного строку позовної давності, тобто починаючи з 10.03.2013 року. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Згідно з вимогами ч.2 ст.258 ЦК України нарахування пені та штрафу не може перевищувати одного року. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення пені обґрунтованими лише частково, оскільки доведені правові підстави для стягнення пені лише в межах річного строку, тобто починаючи з 10.03.2015 року. За таких обставин, суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем в частині невиконання умов договору після невиплати відповідачем пе6ршого щомісячного чергового платежу, а позов предявлений до суду лише 10.03.2016 року із значним порушенням встановленого законом строку. Таким чином, встановлений ст.257 ЦК України термін позовної давності на момент звернення позивача за цим позовом сплинув. Будь-яких доводів щодо поважності пропуску строку давності позивача не представив, факт пропуску таких строків не спростував. Також суд враховує відсутність клопотань про поновлення строку позовної давності. Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки представник відповідача в судовому засіданні заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог в частині, що стосується грошових зобовязань поза межами позовної давності. За таких обставин, в межах позовної давності слід стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання послуг № ТС-40/РО від 28.07.2010 року в розмірі 90 546 грн. 26 коп., яка станом на 31.01.2016 року складається із основної заборгованості за період з 10.03.2013 року по 31.01.2016 року в розмірі 76 870 грн. 50 коп., пені за період з 10.03.2015 року по 31.01.2016 року в розмірі 10 754 грн. 29 коп., трьох відсотків річних за період з 10.03.2013 року по 31.01.2016 року в розмірі 2 921 грн. 47 коп., оскільки ця частина позовних вимог ґрунтується на законі, є доведеною та підтверджується зібраними у справі доказами. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами лише частково, відповідач свої заперечення довів лише в частині застосування наслідків спливу позовної давності, тому позов підлягає задоволенню в частині доведених позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача про відшкодування судових витрат, слід задовольнити пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial