Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, заявою про уточнення позовних вимог на обґрунтування вказавши, що має з відповідачкою двох спільних дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON] [PERSON], [INFO] Діти проживають з матір'ю. Незважаючи на його право, як батька, на участь у вихованні дітей, на спілкування з ними, відповідач постійно перешкоджає йому у зустрічах з дітьми, налаштовує сина проти нього. У зв'язку з цим він був змушений звернутися до органів опіки та піклування. Рішенням служби у справах дітей Луцької міської ради від 12.10.2015 року «Про участь [PERSON] у вихованні дітей», було визначено способи участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, зобов'язано [PERSON] не перешкоджати йому брати участь у вихованні дітей. Проте, відповідач зазначене рішення не виконує, чинить перешкоди у побаченнях з дітьми. З цього приводу він неодноразово звертався до органів поліції та органів опіки та піклування. Втручання посадових осіб вказаних органів результату не дали. Він належним чином виконує свій батьківський обов'язок, сплачує аліменти у достатньому розмірі, несе й інші витрати на дітей. Так, відповідач певний період часу користувалася його зарплатною карткою, знімаючи з неї гроші; квартиру для [PERSON] та дітей винаймав він за 5500 грн. на місяць; у липні 2015 року на переїзд до Ізраїлю, проживання та лікування доньки ним було витрачено 24530 грн. та 15000 доларів США. Він не зловживає алкоголем, не має шкідливих звичок, не перебуває на обліках у психоневрологічному чи наркологічному диспансерах, не хворіє хворобами, які б могли передатися дітям. Він працює в сфері авіації, пілотом-інструктором, за місцем роботи характеризується позитивно Отже, відсутні будь-які передумови для того, щоб не допускати дітей до нього та вважати, що його спілкування з дітьми спричинить їм шкоду. Він розуміє свій батьківський обов'язок щодо вихованні дітей, має велике бажання приймати у ньому участь, віддавати їм свою батьківську любов. Вважає, що створюючи перешкоди у спілкуванні з дітьми, відповідач не тільки порушує його права як батька, а передусім порушує права дітей, що суперечить їх інтересам. Просить суд зобов'язати відповідачку [PERSON] усунути та не чинити в майбутньому йому перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON], [INFO] і донькою - [PERSON] [PERSON], [INFO]; визначити йому систематичні побачення та спілкування з сином - [PERSON], шляхом встановлення зустрічей щосереди, щочетверга, щоп'ятниці та щосуботи з 09.00 до 18.00 без обов'язкової участі матері - [PERSON] та за межами її проживання, в тому числі за місцем його ([PERSON].) проживання, а також щороку з 15.00 до 18.00 у день народження сина, два тижні влітку, 10 днів восени, 10 днів взимку, 10 днів навесні для сумісного відпочинку з сином та/або лікування сина, а тому числі за кордоном; визначити йому систематичні побачення та спілкування з донькою [PERSON] [PERSON], [INFO], шляхом встановлення зустрічей з донькою щосереди, щочетверга, щоп'ятниці та щосуботи з 09.00 до 18.00 без обов'язкової участі матері - [PERSON] та за межами її проживання, в тому числі за місцем його ([PERSON].) проживання, а також щороку з 15.00 до 18.00 у день народження доньки, два тижні влітку, 10 днів восени, 10 днів взимку, 10 днів навесні для сумісного відпочинку з донькою та/або лікування доньки, а тому числі за кордоном; встановити його право на спілкування з дітьми засобами електронного зв'язку, в тому числі через мережу Інтернет, телефонного зв'язку щодня в період з 09.00 до 21.00, але не більше як 30 хвилин підряд, крім часу знаходження дітей у школі; встановити, що він має право проводити відведений для нього час як спільно з обома дітьми, так і з кожним з дітей окремо; встановити, що він має право вирішувати питання, які стосуються лікування та реабілітації [PERSON] [PERSON], [INFO], в т.ч. шляхом відвідування та перебування дитини у спеціалізованих лікувальних закладах (в т.ч. за кордоном), які будуть рекомендовані лікуючими лікарями (в т.ч. закордонними), а також проходження дитиною необхідних курсів лікування (в т.ч. за кордоном), також рекомендованих лікуючими лікарями (в т.ч. закордонними); надати йому дозвіл на виїзд на відпочинок сина - [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON] [PERSON], [INFO], за межу України до Турецької Республіки у вересні-жовтні 2017 року без дозволу (згоди) матері дитини [PERSON]; дозволити йому або його офіційному представникові, без згоди матері [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу [PERSON] та [PERSON] [PERSON] за межі України. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених в позові, просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що дійсно має двох спільних з позивачем дітей - сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO] Позивач ніколи з дітьми систематично не спілкувався, побачення мали разовий характер з великим розривом у часі. До літа 2015 року у позивача взагалі не було бажання спілкуватися з дітьми, їх утриманням та вихованням вона займалася сама. З вказаного часу позивач став казати, що має бажання спілкуватися з дітьми, приймати участь у їх вихованні. Проте, вона вважає, що таке твердження позивача не відповідає дійсності, оскільки він має на меті не спілкуватися з дітьми, а втручатися в її особисте життя. Рішенням служби у справах дітей Луцької міської ради позивачу були визначені спосіб та час спілкування з дітьми, яких позивач не дотримувався. Вона ніколи не перешкоджала позивачу спілкуватися з дітьми, діти самі не хочуть бачитися та спілкуватися з батьком. [PERSON] [PERSON] є дитиною з особливими потребами, оскільки страждає на дитячий церебральний параліч. Позивач так мало часу приділяв доньці, що взагалі не знає як поводитися з нею, дитина його боїться. Син [PERSON] неодноразово казав їй, що не хоче бачити позивача. Вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки не можна примушувати дітей спілкуватися з позивачем. Ставлячи питання про участь у спілкуванні та вихованні дітей позивач керується виключно власними інтересами, а не інтересами дітей. У позивача через його роботу немає часу щоб повноцінно спілкуватися з дітьми. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - служби у справах дітей Луцької міської ради вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення. Так, між сторонами існує спір щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні його малолітніх дітей - сина [PERSON] та донки [PERSON]. Службою у справах дітей Луцької міської ради від 12.10.2015 року було визначено способи участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дітьми, зобов'язано відповідачку не перешкоджати йому брати участь у вихованні дітей. Проте, вказане рішення відповідачкою не виконується, зокрема, її неможливо було застати вдома в години, визначені позивачу для спілкування з дітьми. На сьогоднішній день між сторонами існує гострий конфлікт. Діти весь час проводять разом з матір'ю, а тому знаходяться під її впливом. Дійсно, в присутності відповідачки та її представника [PERSON] казав, що не хоче спілкуватися з батьком. Проте, коли він (представник третьої особи) в присутності класного керівника, розмовляв з [PERSON] в школі, той казав, протилежне. Вважає, що кажучи, що він не хоче спілкуватися з батьком, [PERSON] хоче догодити мамі, до якої дуже прив'язаний. Достатньо нейтрального ставлення матері до позивача, щоб дитина виявляла бажання спілкуватися з батьком. Вважає, що в даному випадку суд має підстави відступити від способів участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначених службою у справах дітей. Так, вважає доцільним встановити позивачу побачення з сином по суботах та неділях через тиждень з можливістю забрати сина до себе, а також надати час на спільний відпочинок 10 днів взимку та 14 днів влітку з можливістю виїзду за кордон без згоди та дозволу матері. Щодо вирішення питання про визначення позивачу способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою, відносить це питання на розсуд суду, з урахуванням стану здоров'я дитини. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Луцької районного державної адміністрації Волинської області в судове зсідання не з»явилася, надала суду заяву з проханням слухати справу за її відсутності (а.с. 124). У вказаній заяві представник третьої особи зазначила, що вважає позовну заяву такою, що підлягає до задоволення, за виключенням позовної вимоги про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без дозволу (згоди) матері. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, малолітнього [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мають двох спільних малолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON] [PERSON], [INFO] (а.с. 52-53). Малолітні діти мешкають з матір'ю - відповідачкою [PERSON] У відповідності до статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Рішенням Служби у справах дітей Луцької міської ради від 12.10.2015 року «Про участь [PERSON] у вихованні дітей» було визначено способи участі позивача у вихованні та спілкуванні з дітьми, зобов'язано [PERSON] не перешкоджати йому брати участь у вихованні дітей (а.с. 10). Вищевказане рішення Служби у справах дітей Луцької міської ради на час розгляду судом даної справи не виконується. Тобто, сторони не можуть дійти згоди щодо участі батька дітей - позивача [PERSON] у спілкуванні з дітьми та їх вихованні і цього приводу між ними існує спір. Статтею 141 СК України встановлено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з частинами 2, 3 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. З аналізу наявних у справі доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] вчиняються перешкоди у спілкуванні позивача [PERSON] з дітьми, що виявляється у порушенні балансу спілкування дітей з кожним з батьків, та у небажанні матері надати можливість для зустрічей батька з дітьми. Вказані обставини знаходять своє об'єктивне підтвердження як у показаннях представника третьої особи Служби у справах дітей Луцької міської ради, так і в письмових доказах, наданих позивачем та його представником (а.с. 11-28). Зазначені письмові докази підтверджують неприязні стосунки між сторонами та неможливість вирішити питання про участь позивача у вихованні дітей добровільно. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як слідує з ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають паво на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що в даному випадку наявні підстави для визначення судом способу спілкування батька з дітьми, дотримуючись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дітей, зокрема, батько зобов'язаний приймати участь у вихованні дітей постійно, оскільки не врахування цього при вирішенні спору, може протиправно обмежити права, як позивача [PERSON] щодо участі у вихованні дітей, так і право малолітніх [PERSON] та [PERSON] [PERSON] на спілкування з батьком. Суд вважає, що для забезпечення нормального фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дітей та з метою забезпечення стабільного емоційного стану дітей, необхідне їх спілкування як з матір'ю, так і з батьком. Відповідачкою [PERSON] та її представником не надано суду належних та беззаперечних доказів того, що спілкування позивача з дітьми має негативний вплив на стан їх психічного здоров'я, іншим чином шкодить інтересам малолітніх дітей чи перешкоджає їх нормальному розвитку. Суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] щодо визначення способу участі у вихованні дітей і спілкування з ними, зазначені ним у позовній заяві, підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом № 166-V від 20.09.2006 р. та набрала чинності для України з 01 квітня 2007 р., зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Так, суд вважає, що позивачу [PERSON] необхідно надати систематичні побачення з сином [PERSON] шляхом зустрічей щоп'ятниці та щосуботи з 09.00 до 18.00 без обов'язкової участі матері [PERSON] за межами її місця проживання, в тому числі за місцем проживання позивача, а також надати можливість спілкування з сином засобами електронного зв'язку, в тому числі через мережу Інтернет, телефонного зв'язку щодня в період з 09.00 до 20.00, але не більше як 30 хвилин підряд, крім часу знаходження у школі. Крім того, з метою систематичного оздоровлення, суд вважає за необхідне надати позивачу можливість спільного відпочинку з сином протягом 14 днів у літній період як за місцем проживання [PERSON], так і за межами його проживання. При цьому, слід звернути увагу, що умови такого відпочинку мають бути визначені батьками спільно з урахуванням інтересів дитини, стану її здоров'я, потреб для повноцінного розвитку дитини відповідного віку, а не інтересів кожного з батьків. Суд вважає, що належні та допустимі докази того, що спілкування малолітнього [PERSON] з батьком без присутності матері буде мати негативний вплив на його нервову систему, психіку чи зашкодить його інтересам, у справі відсутні. Вказаний графік побачень та спілкування батька з сином відповідає тим обставинам, які склалися між сторонами на день вирішення даного спору судом, та надасть можливість відновити стосунки між батьком та сином без психологічної травми дитини. Також суд вважає за необхідне визначити [PERSON] систематичні побачення з донькою [PERSON] шляхом зустрічей щосуботи з 13.00 до 15.00 з необов'язковою присутністю матері [PERSON], а також надати можливість спілкування з донькою засобами електронного зв'язку, в тому числі через мережу Інтернет, телефонного зв'язку щодня в період з 09.00 до 20.00, але не більше як 30 хвилин підряд. Визначаючи позивачу саме такий спосіб участі у вихованні та спілкуванні з донькою суд виходить зі стану здоров'я дитини, а саме з того, що малолітня [PERSON] [PERSON] є дитиною з особливими потребами, оскільки страждає на дитячий церебральний параліч (а.с. 54), самостійно не ходить, за станом свого здоров'я протягом кожного тижня дитина має відвідувати лікарів, проходити фізіотерапію та відвідувати Центр інтелектуального та естетичного розвитку (а.с. 67, 69-71). У випадку встановлення запропонованого позивачем способу спілкування з дитиною (чотири дні на тиждень, виїзд за межі міста), на переконання суду, може негативно відобразитися на стані здоров'я дитини. Так, тривале перебування дитини за межами її місця постійного проживання і без присутності матері, особлива прив»язаність до якої характерна для дітей такого віку (п»ять років) та стану здоров»я, негативно впливатиме на розвиток емоційно-вольової сфери дитини. Крім того, суд вважає, що питання участі матері при спілкування малолітньої [PERSON] [PERSON] з батьком, має визначатися відповідачкою [PERSON] з урахуванням як фізичного, так і психо-емоційного стану здоров'я доньки, тобто відповідач має право визначитися чи буде вона присутня на кожному конкретному побаченні, що на думку суду буде відповідати інтересам малолітньої дитини. При встановленні такого способу участі у спілкуванні з дітьми та їх вихованні позивач має право проводити відведений для нього час як спільно з обома дітьми, так і з кожним з дітей окремо. Встановлення такого порядку спілкування з дітьми та їх виховання не суперечить чинному законодавству, буде відповідати інтересам малолітніх дітей, забезпечуватиме паритетність прав сторін на участь у вихованні дітей та враховуватиме інтереси кожного з батьків. Позивачем та його представником не надано суду належних та беззаперечних доказів того, встановлення більшого за обсягом способу спілкування з дітьми та їх виховання буде відповідати інтересам малолітніх дітей. Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо встановлення його права вирішувати питання, які стосуються лікування та реабілітації [PERSON] [PERSON], [INFO], в т.ч. шляхом відвідування та перебування дитини у спеціалізованих лікувальних закладах (в т.ч. за кордоном), то суд вважає, що ці його вимоги до задоволенню не підлягають, оскільки право і кореспондуючий йому обов'язок піклування про здоров'я дитини закріплені частиною 2 ст. 150 СК України і додаткового встановлення рішенням суду не потребують. При цьому позивач не позбавлений права відвідувати дитину у відповідних лікувальних та реабілітаційних закладах. Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно із п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В своїй уточненій позовній заяві (а.с. 126) позивач просив надати йому дозвіл на виїзд дітей за кордон без дозволу (згоди) матері у вересні-жовтні 2017 року до Турецької Республіки. Суд вважає, що ці позовні вимоги до задоволенню не підлягають, оскільки в ході розгляду справи було встановлено, що малолітній син сторін [PERSON] є учнем НВК № 14, з 01 вересня 2017 року розпочинається новий навчальний рік, час в який позивач хоче здійснити поїздку за кордон припадає саме на час навчання (вересень-жовтень 2017 року). За таких обставин суд вважає, що поїздка за кордон у зазначений позивачем період може негативно відобразитися на навчанні малолітнього [PERSON] та не буде відповідати його інтересам. Що стосується виїзду за кордон без дозволу матері малолітньої [PERSON] [PERSON], то, як судом вже зазначалось вище, виїзд дитини за межі міста без рекомендацій лікарів та супроводу матері, на переконання суду, може негативно відобразитися на стані здоров'я дитини. На підставі ст.ст.141, 157, 150,159 СК України,

Outcome: partial