Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON], померлої [INFO], а саме на домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] а за відповідачем - право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 03535 га згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], земельну ділянку площею 6,6900 га згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER]. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що [INFO] померла їх матір [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння та двох земельних ділянок. Вони з відповідачем є спадкоємцями першої черги за законом. Спадщину після смерті матері вони прийняли - відповідач подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а він на момент смерті матері проживав разом з нею. У зв'язку з тим, що за життя мати не провела державної реєстрації права власності на домоволодіння та у зв'язку з тим, що на ціле домоволодіння нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину, а відповідач не бажає спадкувати ? частину домоволодіння, а хоче переписати на себе земельні ділянки, на які він не претендує, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з чим він змушений звернутися до суду з позовом про розподіл спадщини. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, з позовними вимогами згодна. За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи за відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд приходить до такого. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 21.09.2016 виконавчим комітетом Новорозсошанської сільської ради Новопсковського району Луганської області, актовий запис №20. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді: земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,6900 га, кадастровий номер [NUMBER], яка належала їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 24.06.2003; земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,3535 га, кадастровий номер [NUMBER], яка належала їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 11.05.2012, розташованих на території Новорозсошанської сільської ради Новопсковського району Луганської області; домоволодіння загальною площею 67,50 кв.м. (у тому числі житлова 27,90 кв.м.), розташованого за адресою: [ADDRESS] ринкова (оціночна) вартість якого згідно звіту про оцінку майна від 20.02.2017 складає 60331,00 грн. У відповідності до ст. 1261 ЦК України сторони є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] Матеріалами справи встановлено, що позивач спадщину після смерті матері [PERSON] прийняв, оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою, виданою Новорозсошанською сільською радою Новопсковського району Луганської області. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.03.2017 приватним нотаріусом Новопсковського районного нотаріального округу Чернявською І.В. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] що залишився після [PERSON], померлої [INFO], на підставі того, що ним не було надано документів, які б підтверджували належність вказаного житлового будинку померлій, і також тому, що вказана дія суперечить законодавству України (частка в спадщині заявника становить ?). З приводу належності домоволодіння за адресою: [ADDRESS] [PERSON], суд зазначає таке. Згідно листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно, регулюється Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що набрав чинності 27.01.2005. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого Новопсковським районним бюро технічної інвентаризації, спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] був побудований в 1947 році. Відповідно до п. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на придбання і будівництво індивідуальних житлових будинків», побудовані або придбані громадянами на відведених їм земельних ділянках будинки є їх особистою власністю. Порядок правової реєстрації будинків та господарських будівель і споруд, а також домоволодіння в містах та селищах міського типу був врегульований в Україні Інструкцією про порядок реєстрації будівель в містах, робочих, дачних і курортних селищах України від 23/25 грудня 1947 року, Інструкцією про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року Мінкомгоспом УРСР. У період чинності вказаних законодавчих актів державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися у тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Отже, записи у погосподарських книгах можуть визнаватися в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. Відповідно до довідки Новорозсошанської сільської ради Новопсковського району Луганської області за вих. № 338 від 23.03.2017, згідно даних обліку ради [PERSON] до [INFO] постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], була головою цього домоволодіння. За таких обставин, підтверджено право власності померлої [PERSON] на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] Новопсковського району Луганської області. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає вимоги позивача щодо визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони законні, обґрунтовані та доказово підтверджені матеріалами справи, а також визнані відповідачем. Щодо вимог позивача про визнання за відповідачем права власності в порядку спадкування за законом на земельні ділянки, суд приходить до такого. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - Постанова), відповідно до якого у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що у разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. За таких обставин, зважаючи, що позивачем в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 57, 58 ЦПК України, на підтвердження неможливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельні ділянки.

Outcome: partial