Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Позивач звернувся в Орджонікідзевський міський суд з вищевказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме комунальною квартирою [ADDRESS] з примусовим зняттям його з реєстраційного обліку у зазначеній квартирі. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що він користується вищезазначеною квартирою, що підтверджується типовим договором щодо найму жилого приміщення, який був укладений між його померлим батьком та міською владою у 1968 році, довідкою про прописку осіб на момент укладення зазначеного типового договору та актом здачі і прийому квартири. Після спливу декількох десятків років у зазначеній квартирі фактично проживає лише позивач, проте зареєстровано дві особи: він та відповідач. Останній, починаючи з 2000 року та по сьогоднішній день у зазначеній квартирі не проживає. Де саме відповідач перебуває, проживає або працює позивачу не відомо. Оскільки за вищезазначеною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але фактично нараховуються на зареєстрованих у жилому приміщенні осіб, чим об'єктивно порушуються права позивача. Крім того, даний факт також впливає на розрахунковий (перерахований) розмір субсидії, що надається особам, зареєстрованих у жилому приміщенні належним чином. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та пояснив, що відповідача [PERSON] останній раз він бачив приблизно 12 років назад. Оскільки відповідач в квартирі [ADDRESS] не проживає, просить визнати останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням в зазначеній квартирі та зняти його з реєстрації. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, однак надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності. При винесенні рішення, покладається на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що між громадянином [PERSON] (батьком позивача, який помер) та міською владою м. Орджонікідзе укладено типовий договір в серпні 1968 року, згідно якого управління будинками здає квартиронаймачу в користування жиле приміщення - окрему квартиру за адресою в [ADDRESS] (а.с.5-6). Згідно довідки керуючого домоуправліннями №5 від 17.08.1976 року [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS], та разом з ним зареєстровані та проживають: [PERSON], [INFO] (жінка), [PERSON], [INFO] (син) та [PERSON], [INFO] (син) (а.с.7). Відповідно до ордера №455, виданого начальником ЖКК від 20.08.1968 року [PERSON] на право заняття двох кімнат в квартирі [ADDRESS] у складі 4 чоловік (а.с.8). Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.11.2017 року, виданої уповноваженому житлового приміщення, членів житлово - будівельного кооперативу, [PERSON], адреса: [ADDRESS], про те, що до складу сім'ї(зареєстровані) входять: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.9). Актом від 14.11.2017 року про перевірку паспортного обліку по [ADDRESS] у складі комісії - начальника [PERSON] та паспортиста [PERSON] встановлено, що у вищезазначеному житловому приміщенні зареєстровані [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На момент перевірки встановлено: зі слів сусідів квартири №31 [PERSON] та квартири №33 [PERSON] було встановлено, що в квартирі №37 фактично не проживає [PERSON], [INFO] з 2000 року, де саме він знаходиться сусіди не знають (а.с.10). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає за адресою [ADDRESS], тобто вона є сусідкою позивача та зазначила, що вона ніколи не бачила [PERSON] Окрім цього вказала, що приблизно 10 років в квартирі за адресою [ADDRESS] проживає тільки позивач. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає за адресою [ADDRESS] приблизно 30 років та вона ніколи не бачила відповідача [PERSON] В квартирі за адресою [ADDRESS] проживає тільки позивач [PERSON] Статтею 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. На підставі ст. 177 ЖК України громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об'єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під'їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Відповідно до ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України наймач, або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщення при умові, що вони не проживають в ньому без поважних причин більше шести місяців. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Пунктом 26 вказаних Правил визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на наведене, рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття відповідної особи з реєстрації місця проживання та відносить до дискреційних повноважень відповідного органу, що уповноважений на зняття з реєстрації, а тому у даній частині позовні вимоги до задоволення не підлягають. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial