Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в якому просить суд стягнути з [PERSON] матеріальної шкоди у загальній сумі 90 000 грн. 00 коп. та моральну шкоду у загальній сумі 90 000 грн. 00 коп., стягнути судові витрати з відповідача. В обґрунтування позову позивач вказує, що 09 березня 2016 року він уклав договір купівлі-продажу з Фізичною особою-підприємцем [PERSON], на поставку меблів, відповідно до п.2.2 договору позивачем здійснено перерахування коштіву розмірі 58 630 грн., що становить 2 200 доларів США, про що зроблено відмітку про отримання коштів відповідачем. В подальшому позивачем було здійснено другу передплату у розмірі 400 доларів США, що становило 10 500 грн., про що мається відмітка, однак в порушення договору відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, та недоставив вказаний товар передбачений договором строк, у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права та просить задовольнити позов у зазначений ним спосіб. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій повністю підтримав позовні вимоги та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлений належним чином, в порядку встановленому ст.128 ЦПК України. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 09 березня 2016 року уклав договір купівлі-продажу б/н з Фізичною особою-підприємцем [PERSON], на поставку меблів. Відповідно до п.2.2. Договору оплата Товару здійснюється шляхом внесення коштів у Термін до 3 робочих днів з дня підписання Договору. При укладенні даного Договору покупець вносить передоплату в розмірі 58 630, що становить 70% від ціни товару, зазначеної у п.2.1. даного договору. Відповідно до п. 2.3. частина оплати за товар, що залишилось, що складає 30 % від ціни товару оплачується покупцем не пізніше 5 робочих днів з дня одержання повідомлення про доставку товару на склад продавця в м. Київ. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав умови п.2.2 та п. 2.3 договору сплативши 09 березня 2016 року позивачем здійснено перерахування коштів у розмірі 58 630 грн., що становить 2 200 доларів США, та 26 березня 2016 року позивачем було здійснено другу передплату у розмірі 400 доларів США, що становило 10 500 грн., про що мається відмітка.(а.с.4-9) Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1. ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі- жу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч.1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Відповідно до ч. 1. ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу. За приписами ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець мас право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав; об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів", цей Закон регулює між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів: робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав. Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини з особою (фізичною або юридичною), яка здійснює підприємницьку діяльність з продажу, надання послуг незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Частиною 1 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. А згідно з ч. 3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Так, звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що всупереч умовах договору відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до відповідача, з вимогою повернути сплачені кошти, проте відповідач проігнорував звернення позивача. Враховуючи вищевикладене та те, що відмова відповідача від виконання своїх зобов'язань за договором є істотним порушенням даного договору, суд вважає, що вимоги позивача про повернення коштів в розмірі 90 000, 00 грн. за невиконання умов договору є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди, судом встановлено наступне. Судом також встановлено, що позивачу завдано моральних страждань неправомірними діями відповідача, що виразились у негативних емоціях та переживаннях з приводу даної ситуації. Також позивачем зазначено, що внаслідок неправомірних дій відповідача, у нього стався нервовий зрив та сварок з дружиною, погіршили відносини з оточуючими, втрати сну, втратив віру та порядність людей. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Обґрунтовуючи свої позовній вимоги в цій частині позивач вказує, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральних страждань, що виразились у негативних емоціях та переживаннях, фактичного нервового перевантаження та погіршення емоційного стану, порушення звичного способу життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із пошкодженням її майна. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної діями відповідача, суд виходить з того, що невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, завдало позивачу негативних емоцій та переживан, душевних страждань, порушення його звичного способу життя. Враховуючи конкретні обставини справи, розмір, тривалість та характер заподіяних моральних страждань й виходячи із засад розумності й справедливості, суд надходить до висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, відповідачем не надано. За наведених обставин, суд повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, врахувавши те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання за вищезазначеним договором, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частко, а позивач відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», звільнено від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 1409 грн. 60 коп. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial