Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

До Березанського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про розподіл спільного часткового майна в натурі. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вони з відповідачкою є спадкоємцями по Ѕ частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В даний час відповідачка [PERSON] вселилась та постійно проживає у вищевказаному спадковому будинку. Під час спільного користування будинком в позивачки з відповідачкою виникають постійні суперечки. Крім того, за будинком рахується земельна ділянка загальною площею 0,1844 га, з яких 0,1 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та 0,0844 га - для ведення особистого селянського господарства. Вказані земельні ділянки неприватизовані та перебувають у спільному з користуванні сторін. Оскільки добровільної згоди щодо розподілу вказаного будинку сторони дійти не можуть, з метою уникнення в подальшому непорозумінь позивачка, посилаючись на положення ст. 364 ЦК України, просить суд з урахуванням уточнень виділити їй Ѕ частину спірного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд в натурі та закріпити у власність житлову кімнату 1-2 площею 24,3 кв.м. та частину веранди 1-1 загальною площею 14,7 кв.м., а також виділити в користування Ѕ частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,1 га, та Ѕ частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,0844 га, які розташовані по [ADDRESS] . Крім того, просить стягнути з відповідачки на свою користь понесені судові витрати. 12.02.2019 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка заперечила наявність між сторонами суперечок щодо володіння спірним майном, зазначила, що позивачка ніколи не заперечувала щодо її, відповідачки, заселення до спадкового будинку та постійного її там проживання, що необхідно з метою збереження майна від зловмисників, в тому числі, і частини власності позивача, з огляду на те, що остання самоусунулась від нагляду за майном, його охорони та підтримання в належному технічному стані. Крім того, відповідачка зазначає, що позивачка самостійно, без будь-якого погодження з нею та в порушення всіх технологічних норм самостійно визначила частину, де здійснила демонтаж системи опалення, що призвело неможливості підтримання необхідного температурного режиму, і як наслідок - псування майна та його здешевлення. Як вказує позивачка, за час її проживання в будинку саме вона здійснювала всі заходи щодо підтримання житлового будинку і споруд в належному технічному та санітарному стані, проводила ремонт і т.д. Крім того, відповідачка ставить під сумнів наданий висновок про вартість від 28.12.2018 року, оскільки він виконаний, виходячи з технічних характеристик будинку загальною площею 74,8 кв.м., житловою - 45,9 кв.м., хоч відповідно до інформації з державного реєстру прав на нерухоме майно загальна площа будинку становить 72,8 кв.м., житлова - 45,7 кв.м., а також не враховує парниковий комплекс 2011 року побудови із металопластикового профілю. Як зазначає відповідачка, вона має невисокі доходи та не повинна нести тягар щодо відшкодування понесених позивачкою витрат, а її звернення до суду з позовом без будь-якої попередньої відмови відповідачки у вирішенні спірних питань спричинило останній душевні страждання. Разом з тим, відповідачка вказує, що не заперечує щодо поділу будинку в натурі, враховуючи, що позивачкою вже проведено самовільно роботи щодо виокремлення бажаної для неї частки (а.с.39-41). Позивачка та її представник в судовому засіданні пред`явлений позов підтримали в повному обсязі позовних вимог, обґрунтовуючи його доводами, наведеними в позовній заяві, просили задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні. Крім того, в судовому засіданні був допитаний експерт [PERSON] , який суду пояснив, що проводив дослідження за наданим йому технічним паспортом на будинок, в ході якого прийшов до висновку про можливість поділу належного сторонам на праві спільної часткової власності житлового будинку з незначним відхиленням від розміру їх ідеальних часток, про що зазначив у своєму висновку. За запропонованим ним варіантом поділу різниця у житловій площі між частинами сторін становить близько 3 кв.м., що є несуттєвим відхиленням. Відзначив, що по-іншому здійснити поділ вказаного будинку можливо, проте в такому випадку це не забезпечуватиме ізольованості приміщень. При розподілі ж будинку по вертикальній осі до одного із співвласників відходили б житлові приміщення, до іншого - лише нежитлові, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Окремо відзначив, що при обстеженні ним будинку істотних поліпшень останній не бачив, проте вказав, що будинок доглянутий та підтримується в належному стані. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, власниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в рівних частинах, є [PERSON] - на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 03.02.2006 року № 342 та від 22.11.2016 року № 2259, посвідчених державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В., виданих на ј частину спірного майна кожне, та [PERSON] - на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 03.02.2006 року № 338 та від 22.11.2016 року № 2262, посвідчених державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В., виданих на ј частину спірного майна кожне, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 145057708 від 13.11.2018 року, а також наданими суду свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 03.02.2006 року № 342 та від 22.11.2016 року № 2259 (а.с.5,6,7-8). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до правовстановлюючих документів вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами має наступні характеристики: загальна площа 72,8 кв.м., житлова площа 45,7 кв.м.; господарські будівлі та споруди: сарай - Б, літня кухня -В, погріб - Г, сарай-прибудова - Д, гараж - Е, погріб під гаражем - Ж, погрібник - З, вбиральня - І, колодязь - К, огорожа - 1, 2, 3 (а.с.5,6,7-8). Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , виготовленим ФОП [PERSON] за станом на 31.10.2018 року, інвентаризаційна справа № 983, житловий будинок позначений на плані літерою А ,1958 року побудови, має прибудови, позначені літерами а - 1980 року побудови, а1 - 1987 року побудови та а2 - 2014 року побудови, має загальну площу 74,8 кв.м., житлову площу 45,9 кв.м.; господарські будівлі та споруди: сарай - Б - 1963 року побудови, літня кухня -В - 1972 року побудови, погріб - Г - 1960 року побудови, сарай-прибудова - Д - 1980 року побудови, гараж - Е - 1986 року побудови, погріб під гаражем - Ж - 1986 року побудови, погрібник - З - 1986 року побудови, вбиральня - І - 1986 року побудови, ворота з хвірткою № 1, огорожа - №2, №3 (а.с.9-14). Згідно інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна від 08.05.2019 року № 31, виданої ФОП [PERSON] , загальна площа будинку за адресою: [ADDRESS] змінилась з 72,8 кв . м . на 74,8 кв.м. внаслідок добудови прибудови літ. а2 до житлового будинку. Вказана прибудова літ. а2 побудована без дозвільних документів та підлягає введенню в експлуатацію. Житлова площа змінилась з 45,7 кв.м. на 45,9 кв.м. внаслідок внутрішнього оздоблення стін (а.с.140). За висновком ФОП [PERSON] від 28.12.2018 року, ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом на дату оцінки 28.12.2018 року становить 379 000 грн. (а.с.29). Згідно довідки відділу землекористування та агропромислового розвитку виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 31.10.2018 року № 591 земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 0,25 га призначена: 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,15 га для ведення особистого селянського господарства; рішень про передачу земельної ділянки за вказаною вище адресою у власність Березанською міською радою не приймалось (а.с.15). При цьому, згідно з довідкою управління землекористування та агропромислового розвитку виконавчого комітету Березанської міської ради від 02.05.2019 року № 205 земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,1844 га, з яких 0,10 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,0844 га для ведення особистого селянського господарства, обліковується за громадянками [PERSON] та [PERSON] ; рішень про передачу земельної ділянки за вказаною вище адресою у власність Березанською міською радою не приймалось (а.с.141). Висновком експерта з урахуванням уточнень, наведених у додатку до висновку експерта від 28.06.2019 року № 2-19/д, встановлено наступне: -ринкова вартість нерухомого майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , без врахування вартості земельної компоненти, на час проведення експертизи становить 470 725 грн.; -технічна можливість виділу в натурі Ѕ частини житлового будинку разом з господарськими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] , існує з окремими відступами від вимог державних будівельних норм щодо площі та складу приміщень ізольованих квартир будинку; детальна інформація про можливі варіанти виділення в натурі Ѕ частини житлового будинку, господарських будівель та споруд в частках, близьких до ідеальних часток співвласників (по Ѕ), зазначена в Дослідницькій частині висновку; -технічна можливість встановлення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] існує; детальна інформація про можливі варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою у відповідності до варіантів поділу житлового будинку, господарських будівель та споруд зазначено в Дослідницькій частині висновку (примітка - для доступу першого співвласника до споруди погріб, літ. Ж, що фактично знаходиться під будівлею гараж, літ. Е, необхідно встановити земельний сервітут на земельну ділянку шириною 1м/з вул. Київська під гаражем літ. Е/площею 8,5 кв.м., що належить другому співвласнику (а.с.162-171). Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України. Так, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 7 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1-2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. При цьому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За змістом ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України). За визначенням ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України). Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. 3 ст. 358 ЦК України). В той же час, як визначено ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. При цьому, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. 3 ст. 364 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, наданих п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Відтак, з огляду на правову природу вказаної норми, її застосування має наслідком утворення двох і більше окремих об`єктів нерухомого майна, відтак, має здійснюватись в контексті положень ст. 183 ЦК України щодо подільності речей. Так, стаття 183 ЦК України критерієм для розмежування речей на подільні та неподільні визначає можливість збереження ними після поділу свого цільового призначення. За визначенням статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Житловим будинком в розумінні ст. 380 ЦК України є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007 року. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України в постановах від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13 та 16 листопада 2016 року у справі №6-1443цс16, а також неодноразово висловлювався Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, зокрема, в постановах від 30.05.2018 року у справі № 1622/16834/12, 23.01.2019 року у справі 619/2835/15-ц, 17.04.2019 року у справі № 545/3753/16-ц, 15.05.2019 року у справі № 278/947/17. Як встановлено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Так, звертаючись до суду з позовом про розподіл спільного часткового майна в натурі, позивачка вважає свої права порушеними та просить, зокрема, виділити їй Ѕ частину спірного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд в натурі, а саме: житлову кімнату 1-2 площею 24,3 кв.м. та частину веранди 1-1 загальною площею 14,7 кв.м., реалізуючи в такий спосіб гарантоване їй законом право на судовий захист. Водночас стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як визначено положеннями статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. За таких обставин, проаналізувавши наданий суду висновок експерта від 28.06.2019 року № 2-19/д з урахуванням уточнень, наведених у додатку до нього, вбачається, що здійснити поділ спірного житлового з господарськими будівлями та спорудами у рівних частках між співвласниками у відповідності до вимог нормативних документів неможливо. Разом з тим, експертом вказано на технічну можливість виділу в натурі Ѕ частини житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, з окремими відступами від вимог державних будівельних норм щодо площі та складу приміщень ізольованих квартир будинку, та розроблено варіант виділу частини будинку в натурі в частках, близьких до ідеальних часток співвласників (по Ѕ), наступним чином: -першому співвласнику виділити 5/7 веранди (1-1) площею 10,53 кв.м.; житлову кімнату (1-2) площею 24,34 кв.м.; гараж (Е); погріб (Ж); огорожу (№ 2); -другому співвласнику виділити 2/7 веранди (1-1) площею 4,21 кв.м.; кухню (1-6) площею 9,13 кв.м.; санвузол (1-5) площею 2,91 кв.м.; житлову кімнату (1-3) площею 7,04 кв.м.; житлову кімнату (1-4) площею 14,64 кв.м.; сарай (Б); літню кухню (В); погріб (Г); сарай-прибудову (Д); погріб (З); вбиральню (І); ворота з хвірткою (№ 1); огорожу (№ 3). Відповідно до проведених експертом розрахунків згідно такого варіанту виділу арифметична частка першого співвласника становить 39%, що на 11% менше ідеальної частки, що в грошовому еквіваленті становить на 52 483,50 грн. менше; частка другого співвласника становить 61%, що на 11% більше ідеальної частки, що в грошовому еквіваленті становить на 52 483,50 грн. більше. При цьому, відповідно до положень ст. 152 ЖК УРСР, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Згідно з п. 1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року N 76, до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків; переобладнання, в свою чергу, це: улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів. Водночас, у висновку експерта зазначено, що для забезпечення ізольованого користування приміщеннями житлового будинку необхідно провести відповідні ремонтно-будівельні роботи, а саме: влаштувати дверний проріз між приміщеннями - житловою кімнатою (1-2) площею 24,30 кв.м. та 5/7 веранди (1-1) площею 10,50 кв.м.; демонтувати віконний проріз та влаштувати дверний проріз в приміщенні 5/7 веранди (1-1) площею 10,50 кв.м.; в приміщенні 5/7 веранда (1-1) площею 10,50 кв.м. влаштувати кухню; влаштувати перегородку в приміщенні веранди (1-1) площею 14,7 кв.м., розділивши на дві частини: приміщення 5/7 веранди (1-1) площею 10,5 кв.м. та приміщення 2/7 веранди (1-1) площею 4,2 кв.м.; демонтувати дверний проріз між приміщеннями - житловою кімнатою (1-4) площею 14,60 кв.м. та житловою кімнатою (1-2) площею 24,30 кв.м.; демонтувати дверний проріз між приміщеннями 2/7 веранди (1-1) площею 4,20 кв.м. та житлова кімната (1-4) площею 14,60 кв.м. Як зазначає експерт у висновку та вбачається з аналізу наведеного переліку ремонтно-будівельних робіт, необхідних для виділення ізольованих приміщень, запропонований ним варіант не передбачає втручання у несучі конструкції будинку чи інженерні мережі, відтак, не потребує отримання дозвільних документів, що дають право на виконання робіт з переобладнання та перепланування. При цьому суд зауважує, що за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до п.п. 2.3, 3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18.06.2007 року, не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. За наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону. Самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За таких обставин, при визначенні можливих варіантів виділу в натурі Ѕ частини спірного майна експерт обґрунтовано не враховував прибудову літ. а2 до житлового будинку, 2014 року побудови, як побудовану без дозвільних документів, відтак, самочинну, крім того, врахував зміну житлової площі з 45,7 кв.м. на 45,9 кв.м., що виникла внаслідок внутрішнього оздоблення стін. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, за змістом пунктів 1-2 частини 3 вказаної статті, є одними з основних засад (принципів) цивільного судочинства. Частиною 2 статті 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. За таких обставин, судом встановлено, що позивачка є власником Ѕ частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відтак, має охоронювані законом права володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй майном на власний розсуд, в тому числі, і право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, здійснення виділу у натурі частки позивача із майна, що є у спільній частковій власності сторін, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є технічно можливим без втрати його цільового призначення із незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників, що є реалізацією позивачкою її прав як власника, гарантованих ст. 41 Конституції України. При цьому, проаналізувавши наявні матеріали справи та надані суду докази в їх сукупності, враховуючи межі пред`явлених позовних вимог, суд вважає, що запропонований експертом варіант виділу частки позивача із спірного житлового будинку максимально наближений до ідеальних часток сторін, забезпечує необхідну ізоляцію сторін, передбачає незначний обсяг ремонтно-будівельних робіт по переплануванню та переобладнанню приміщень житлового будинку, а також забезпечить розумний баланс інтересів сторін як співвласників. Оскільки запропонований експертом варіант виділу частки позивача із спірного житлового будинку призводить до відхилення від розмірів ідеальних часток співвласників, суд приходить до висновку про їх зміну відповідно до фактичного стану (39/100 та 61/100 у позивача та відповідача відповідно) та стягнення з відповідачки грошової компенсації на користь позивачки в розмірі 52 483,5 грн., що є грошовим еквівалентом частки власника, на яку вона зменшилась. При цьому, на підставі положень ч. 3 ст. 364, ч. 2 ст. 367 ЦК України, право спільної часткової власності сторін на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами припиняється одночасно з його поділом. За таких обставин, враховуючи висновок експерта, з метою забезпечення ізольованого користування приміщеннями житлового будинку суд вважає за необхідне зобов`язати позивача влаштувати дверний проріз між приміщеннями - житловою кімнатою (1-2) площею 24,30 кв.м. та 5/7 веранди (1-1) площею 10,50 кв.м.; демонтувати віконний проріз та влаштувати дверний проріз в приміщенні 5/7 веранди (1-1) площею 10,50 кв.м.; в приміщенні 5/7 веранда (1-1) площею 10,50 кв.м. влаштувати кухню; в той час як відповідача зобов`язати влаштувати перегородку в приміщенні веранди (1-1) площею 14,7 кв.м., розділивши на дві частини: приміщення 5/7 веранди (1-1) площею 10,5 кв.м. та приміщення 2/7 веранди (1-1) площею 4,2 кв.м.; демонтувати дверний проріз між приміщеннями - житловою кімнатою (1-4) площею 14,60 кв.м. та житловою кімнатою (1-2) площею 24,30 кв.м.; демонтувати дверний проріз між приміщеннями 2/7 веранди (1-1) площею 4,20 кв.м. та житлова кімната (1-4) площею 14,60 кв.м., оскільки такий порядок виконання ремонтно-будівельних робіт відповідає запропонованому варіанту поділу та є доцільним з огляду на наявний у сторін фізичний доступ до приміщень в будинку. Вирішуючи спір в частині встановлення порядку користування земельними ділянками, суд зазначає наступне. У відповідності до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" № 7 від 04.10.1991 року, одночасно з розв`язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. Порядок набуття та реалізації громадянами прав на землю регулюється розділом IV ЗК України. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 ЗК України). Так, як визначено пунктами «а», «б», «в» частини 1 статті 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, а також надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких доказів того, що сторони в установленому законом порядку набули права власності чи користування спірними земельними ділянками площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та площею 0,0844 га для ведення особистого селянського господарства, розташованими по [ADDRESS] , як речовими правами, матеріали справи не містять, відтак, вказані земельні ділянки є комунальною власністю відповідної територіальної громади, що наділена по відношенню до них повноваженнями, визначеними, зокрема, в ст. 12 ЗК України. При цьому, відповідно до частини 1 статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки (ч. 4 ст. 88 ЗК України). Враховуючи це, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 30.01.2019 року у справі № 635/4807/15-ц прийшов до висновку, що загальні правила вирішення спорів щодо порядку володіння й користування земельною ділянкою застосовуються також у випадку, коли належний особам на праві спільної власності житловий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходиться в їх користуванні, до її приватизації або за договором оренди. Як далі вказує Верховний Суд, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. При вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначаючи варіанти користування, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Встановлюючи порядок користування земельною ділянкою, суд лише визначає умови, на яких співвласники її використовуватимуть з метою забезпечення ефективної реалізації ними своїх прав щодо користування майном. Будь-яких питань, пов`язаних із розпорядженням земельною ділянкою чи з правом власності на неї, суд у такій справі не вирішує. Враховуючи вказане , проаналізувавши наданий суду висновок експерта від 28.06.2019 року № 2-19/д з урахуванням уточнень, наведених у додатку до нього, судом встановлено, що технічна можливість встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованою по [ADDRESS] , існує. Відтак, з метою забезпечення ефективної реалізації сторонами своїх прав щодо користування належним їм майном, а саме житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, суд вважає за необхідне встановити порядок користування земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,10 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] , згідно з варіантом № 1 , який відповідає вищевказаному варіанту поділу спірного житлового будинку, господарських будівель та споруд, встановивши лінію розмежування наступним чином: -першому співвласнику: з точки 46, що знаходиться на передній межі ділянки/червоній лінії на відстані 13,60 м від лівого кута /точки 4/ прямо на відстань 18,41 м до точки 47; з точки 47 вліво під кутом 45 градусів 1,19 м до точки 48; з точки 48 по лінії поділу житлового будинку, від А до точки 49; з точки 49 прямо на 1,0 м до точки 50; з точки 50 перпендикулярно вправо по лінії на відстані 1 м від лівого фасаду будинку, літ. А на 4,88 м до точки 21; з точки 21 перпендикулярно вправо по лінії на відстані 1 м від заднього фасаду будинку, літ. А на 4,21 м до точки 22; з точки 22 перпендикулярно вліво на 1,97 м по лінії на відстані 1 м від заднього фасаду будинку, літ. А до точки 23; з точки 23 перпендикулярно вправо на 3,85 м по лінії на відстані 1 м від заднього фасаду будинку, літ. А до точки 24; з точки 24 перпендикулярно вліво на 21,60 м до точки 42, що знаходиться на лінії розмежування ділянок: 1000 кв.м. під будівництво та обслуговування ж/будинку та 844 кв.м. для ведення ОСГ; з точки 42 вліво на 9,97 м по лінії розмежування ділянок: 1000 кв.м. під будівництво та обслуговування ж/будинку та 844 кв.м. для ведення ОСГ по задній, лівій та передній межах через точки 11, 10, 9, 8, 7, 6, 5, 4 до вихідної точки 46; -другому співвласнику: з точки 46, що знаходиться на передній межі ділянки/червоній лінії на відстані 13,60 м від лівого кута /точки 4/ прямо на відстань 18,41 м до точки 47; з точки 47 вліво під кутом 45 градусів 1,19 м до точки 48; з точки 48 по лінії поділу житлового будинку, від А до точки 49; з точки 49 прямо на 1,0 м до точки 50; з точки 50 перпендикулярно вправо по лінії на відстані 1 м від лівого фасаду будинку, літ. А на 4,88 м до точки 21; з точки 21 перпендикулярно вправо по лінії на відстані 1 м від заднього фасаду будинку, літ. А на 4,21 м до точки 22; з точки 22 перпендикулярно вліво на 1,97 м по лінії на відстані 1 м від заднього фасаду будинку, літ. А до точки 23; з точки 23 перпендикулярно вправо на 3,85 м по лінії на відстані 1 м від заднього фасаду будинку, літ. А до точки 24; з точки 24 перпендикулярно вліво на 21,60 м до точки 42, що знаходиться на лінії розмежування ділянок: 1000 кв.м. під будівництво та обслуговування ж/будинку та 844 кв.м. для ведення ОСГ; з точки 42 вправо на 9,97 м по лінії розмежування ділянок: 1000 кв.м. під будівництво та обслуговування ж/будинку та 844 кв.м. для ведення ОСГ по задній, правій та передній межах через точки 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 1, 2, 3 до вихідної точки 46. Водночас, положеннями ч. 1 ст. 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України). При чому, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4 ст. 120 ЗК України). Відтак, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України в постановах від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16, 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16, а також Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 14.02.2018 року у справі № 725/1664/16-ц, 16.05.2018 року у справі № 663/2845/14-ц, 05.09.2018 року у справі № 750/11106/15-ц. Враховуючи вказане, вирішення питань з приводу користування земельною ділянкою площею 0,0844 га для ведення особистого селянського господарства, розташованою по [ADDRESS] , відноситься до компетенції відповідного органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку та не підлягає вирішенню судом в межах пред`явленого позову. В той же час, згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом у встановленому законом порядку доведено до відома сторін їхні процесуальні права та обов`язки, а також наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Разом з тим, суд зауважує, що відповідачем будь-яких належних та допустимих доказів спростування пред`явлених позивачкою вимог надано не було, а ті, що були надані, розцінюються судом критично з наступних підстав. Так, всупереч таким твердженням відповідачки, парниковий комплекс є некапітальною спорудою, може бути демонтований, а його вартість жодним чином не підтверджена, відтак, його неврахування при визначенні варіантів поділу спірного майна є обґрунтованим. Доводи відповідачки про здійснення нею істотних поліпшень спірного житлового будинку, які б могли вплинути на розмір її частки в розумінні ст. 357 ЦК України, одноособове збереження та утримання нею будинку, як і той факт, що позивачка не виконує обов`язок щодо утримання спільного майна, не підтверджений жодними доказами, відтак, є суб`єктивним твердженням відповідачки та не приймається судом до уваги. Надані суду фотокопії не містять жодних ідентифікуючих спірне майно ознак, а також вказівки на час та дату виготовлення відповідних зображень, відтак, не можуть однозначно доводити обставини, що є предметом доказування в даній справі, та розцінюються судом критично. В той же час, надані суду повідомлення про надання відповідачці субсидій вказують на проведення нею оплати житлово-комунальних послуг лише за період з грудня 2016 року по квітень 2017 року, з січня 2017 року по квітень 2017 року та з жовтня 2018 року по квітень 2019 року, та самі по собі жодним чином не доводять та не спростовують пред`явлені позовні вимоги. Сама лише констатація відповідачкою своїх заперечень без будь-якого доказового підґрунтя не є достатнім мотивом для підтвердження цього висновку. Доказів, які б спростовували наведені висновку суду, матеріали справи не містять. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в частині виділу частки позивачки в праві власності на спірний житловий будинок, а також встановлення порядку користування земельною ділянкою під ним, в той же час правові підстави для встановлення порядку користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства відсутні, відтак, в даній частині позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати, а саме судовий збір в сумі 2 050,03 грн., а також витрати, пов`язані з розглядом справи, в сумі 4 576 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial