Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить скасувати наказ №2 від 27.11.2014 року, виданого ПП [PERSON], зобовязати ПП [PERSON] видати трудову книжку з внесеними змінами до трудової книжки на «звільнена за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України» та стягнути з відповідача на її користь 3538,00 грн. компенсації за невикористані щорічні відпустки, 730,00 грн. заборгованості по заробітній платі, 10962,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, 6000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 15.12.2011 року вона працювала у відповідача на посаді продавця продовольчих товарів. 05.09.2015 року вона написала заяву на звільнення та відповідно до наказу №2 від 27.11.2014 року звільнена відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України за прогул. Вважає дане звільнення незаконне, оскільки наказ був виданий після розірвання трудового договору, який було розірвано 22.08.2014 року, а тому звернулася до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої вимоги та просили їх задовольнити з урахування заяви про уточнення позовних вимог. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 15.12.2011 роу між [PERSON] та [PERSON] був укладений трудовий договір, на підставі якого позивач була прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів з повною матеріальною відповідальністю з робочим графіком 40 годин на тиждень (а.с.77). 05.09.2014 року [PERSON] подала на імя ФОП [PERSON] заяву про розірвання трудового договору у звязку з невиконанням роботодавцем трудового законодавства (а.с.8). Листом від 27.11.2014 року [PERSON]М повідомлено, що згідно наказу №2 від 27.11.2014 року вона звільнена з посади продавця продовольчих товарів у відповідності до п.4 ст.40 КЗпП України за прогул (а.с.30). З листа Житомирського міського центру зайнятості від 23.12.2014 року за №8412 вбачається, що трудовий договір, зареєстрований між [PERSON] та ПП [PERSON] розірвано 22.08.2014 року по ст. 40 п. 4 КЗпП України та знятий з реєстрації 22.12.2014 року (а.с.31). Оскільки наказ про звільнення був виданий після розірвання трудового договору, суд вважає, що позовні вимоги в частині скасування наказу підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Таким чином, з цього часу виникає обов'язок підприємства видати працівнику трудову книжку. В день звільнення, [PERSON] не була видана трудова книжка. На час розгляду справи трудова книжка знаходиться в ПП [PERSON] Відповідно до ст. 60 ЦПК України , кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.4.1, розділу 4 "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 року №58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесенням до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Разом з тим, суд дійшов висновку, що з ПП Коцюби [PERSON] слід стягнути на користь позивача компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 3538,00 грн (мінімальна заробітна плата з 01.07.2012 р. по 30.09.2012 р. (1102,00 грн.) + з 01.01.2012 р. по 01.12.2013 р. (1218,00 грн.) + 01.01.2014 р. (1218,00 грн.), заборгованість по заробітній платі в сумі 730,00 грн. (1218,00 грн./20 робочих днів*12 днів невиплаченої заробітної плати) та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10962,00 грн. (з вересня 2014 р. по травень 2015 р. (9 місяців*1218,00 грн.). При визначенні суми заборгованості, компенсації та середнього заробітку, суд враховує розрахунки, надані позивачем (а.с.118, 119). Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, про вадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплаче ні не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 237-1 ЦПК України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві фізичних і моральних страждань, з урахуваннями у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Оскільки факт порушення законних прав позивача на своєчасну та регулярну оплату праці у встановлені ст. 115 КЗпП України строки доведений, це призвело до моральних страждань позивача, тому є підстави для відшкодування моральної шкоди. Однак, суд вважає розмір моральної шкоди значно завищеним та з урахуванням всіх зазначених позивачем обставин визначає його у розмірі 1000,00 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial