Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просить суд: визнати недійсними положення п.1.4 договору №Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року; визнати недійсними положення п.6 договору №Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року в частині встановлення комісії; визнати виконаними зобов`язання [PERSON] за кредитним договором №Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року, застосувати наслідки передбачені ст.216 ЦК України. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що між Акціонерним товариством «ІДЕЯ БАНК» (надалі - АТ«ІДЕЯ БАНК» ) та позивачем 11 вересня 2018 року укладений кредитний договір Р25.00606.004325342. За умовами укладеного договору [PERSON] отримала в позику грошові кошти від АТ «ІДЕЯ БАНК» в сумі 97506 грн. на поточні потреби. Відповідно до п.1.4 договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, яка включає в себе: надання інформації по рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, позичальник оплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Згідно Графіку щомісячних платежів, передбаченому п.6 договору позичальник [PERSON] має сплатити комісію в сумарному розмірі 168782,89 грн. за період з 11.10.2018 року по 11.09.2023 року. Вважає, що наявність у кредитному договорі вказаного пункту щодо плати за обслуговування кредиту є не тільки несправедливими, але й такими, що обмежують права споживача в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує вимоги Закону України «Про споживче кредитування», взагалі є забороненою нечесною підприємницькою практикою, що вводить споживача в оману та агресивною в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись, що згідно графіку платежів за період з 11.10.2018 року по 11.08.2020 р. нею сплачено заборгованість за отриманими кредитним коштами в загальному розмірі 104332,14 грн., з яких на сплату за обслуговування кредиту спрямовано 75442,81 грн. Посилаючись на положення ст.ст.203,215 ЦК України на нікчемність окремих пунктів кредитного договору п.п.1.4,6 в частині визначення розміру комісії (графа7), ставить вимоги про зарахування сплачених коштів 75442,81 грн. в рахунок погашення кредитної заборгованості. З урахуванням суми кредиту 97506, 00грн., розміру погашених відсотків - 3334,63 грн., плати за нікчемними умовами договору- 75442,81 грн., вважає, що переплата за отриманим кредитом складає 2081,14 грн. просить суд визнати зобов`язання за кредитним договором припиненими у зв`язку з виконанням. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2020 року справа передана на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 04 січня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження. На адресу суду 03 лютого 2021 року надійшов відзив на позовну заяву в якому представник АТ«ІДЕЯ БАНК» посилаючись, що під час укладання спірного кредитно договору сторонами досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає, що умови кредитування в частині отримання комісії за обслуговування кредитної заборгованості відповідають вимогам законодавства, тому є правомірною вимогою банку, посилається на судову практику суду касаційної інстанції. Також посилаючись на ті обставини, що правова допомога не була надана адвокатом, просять відмовити в стягненні витрат на правову допомогу. 10 лютого 2021 року на адресу суду від позивача [PERSON] надійшли додаткові пояснення, в яких вона просить урахувати позицію Об`єднаної Палати КЦС від 27.03.2019 у справі №161/11180/13-ц, стосовно стягнення компенсації витрат за надання правничої допомоги, яку понесла сторона у справі. А також зауважує, що представник АТ«ІДЕЯ БАНК» перекручує висновки Верховного Суду у справі 467/555/19 за власним міркуванням. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Романюк Д.М., підтримав заявлені позовні вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Зауважив, що саме визнання припиненими кредитних зобов`язань [PERSON] у зв`язку з повним їх виконанням буде відповідати належному способу захисту. Оскільки через нікчемність окремих пунктів укладеного кредитного договору, позивачем проведено переплату в погашення кредитних коштів на суму більше 2000 грн., що свідчить про повне виконання нею обов`язків по укладеному договору. Лише визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору не буде достатнім засобом захисту порушених її прав. Представник відповідача АТ«ІДЕЯ БАНК» не скористався правом безпосередньої участі, в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів за відсутності належно сповіщеного представника відповідача. Судом встановлено, що між АТ«ІДЕЯ БАНК» та позивачем [PERSON] 11 вересня 2018 року укладений кредитний договір Р25.00606.004325342 (а.с.8-11). За умовами укладеного договору (п.1.1.) [PERSON] отримала в позику грошові кошти в сумі 97506 грн. від АТ «ІДЕЯ БАНК» на поточні потреби. Відповідно до п.1.4 договору позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, яка включає в себе: надання інформації по рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник оплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором. У пункті 6 договору міститься графік щомісячних платежів за кредитним договором у графі 7 зазначена плата за обслуговування кредиту, розмір якої щомісячно становить від 3675,98 грн. до 1950,12 грн. (а.с.10). Згідно відомостей зі сайту АТ«ІДЕЯ БАНК» в історії операцій по кредитному договору Р25.00606.004325342 містяться відомості про дату, розмір та суми погашення [PERSON] кредитної заборгованості за період з 10.10.2018 року по 11.08.2020 року в загальному розмірі 104708,70 грн. (а.с.12). Позивачем [PERSON] надано інформацію про здійснені нею платежі за договором Р25.00606.004325342 із зазначенням дати проведеної операції, розміру погашення кредитних коштів та розмір спрямуваних коштів за призначенням згідно графіку (а.с.13). Спір виник з приводу нікчемності окремих пунктів укладеного між сторонами кредитного договору та як наслідок визнання кредитних правовідносин припиненими у зв`язку з їх виконанням. Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження № 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17 (провадження № 61-45662св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно пункту 1.4 кредитного договору Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року позичальнику [PERSON] встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Тобто, оспорюваним пунктом 1.4 кредитного договору позичальнику фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів, графа 7.4 (а.с.10). Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Отже, на підставі викладеного, суд приходить до переконання, що пункт 1.4 кредитного договору від Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року та п.6 договору в частині графіку погашення кредитної заборгованості ( графа 7.4) є нікчемними на підставі частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяли на момент його укладення. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), а також висновкам, зокрема висловленим у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 362/2861/17 (провадження № 61-40342св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20). На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними положення п.1.4 договору №Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року та визнання недійсними положення п.6 договору №Р25.00606.004325342 від 11 вересня 2018 року в частині встановлення комісії- задоволенню не підлягають. Незважаючи на те, що вимога про визнання недійсною умови кредитного договору про встановлення оплати за користування кредитом не підлягає задоволенню у судовому порядку, підстави такої відмови вказують на певні матеріально-правові аспекти, пов`язані, зокрема з недійсністю умов щодо встановлення комісії в силу вимог закону. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" містяться роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного, та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 463/5 896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Судом досліджено надані позивачем докази розміру погашеної кредитної заборгованості станом на 11 серпня 2020 року в загальному розмірі 104708,70 грн., з яких на погашення суми кредиту -23849,86 грн., на погашення процентів за користування кредитом - 3334,63 грн., плата за обслуговування кредиту -75442,81 грн. (а.с.13). Відповідач АТ«ІДЕЯ БАНК» не надав доказів на заперечення чи спростування даної інформації, тому суд приходить до переконання про доведеність розміру погашеного кредиту. З урахуванням нікчемності положення п.1.4, п.6 ( в частині розміру плати за обслуговування кредиту) розмір грошових коштів, що був спрямовані на їх погашення становить 75442,81 грн. та підлягає зарахуванню в погашення заборгованості за тілом кредиту, що буде становити 99292,67 грн., виходячи з розрахунку (75442,81 грн. 23849,86 грн.), що перевищує розмір отриманих [PERSON] кредитних коштів в сумі 97506,00 грн. на 2081,40 грн. Судом також враховано, що умовами укладеного договору (п.3.2.2 ) передбачена можливість дострокового повернення всієї суми кредитних коштів або її частини. За що не передбачено санкцій та або додаткових інших платежів. Згідно частини 1,2 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. У частині першій статті 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Після дослідження обсягу сплачених позивачем [PERSON] коштів в рахунок виконання кредитних зобов`язань за укладеним 11 вересня 2018 року з АТ«ІДЕЯ БАНК» кредитним договором Р25.00606.004325342 в загальному розмірі 104708,70 грн., суд дійшов до висновку, що кредитні правовідносини між сторонами припинені шляхом їх виконання, проведеним належним чином, в порядку ст.599 ЦК України, розмір отриманого кредиту 97506 грн., розмір відсотків за період користування коштами - 3334,63 грн. При вирішенні спірного питання, суд керується висновком, який міститься у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. (Постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року справа № 320/8618/15-ц провадження № 61-4393сво18). Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача висловленими у поданому відзиві на позов, щодо узгодження між сторонами усіх суттєвих умов укладеного договору, як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, тому що судовим розглядом встановлена нікчемність окремих його положень. Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на висновки викладені Верховним Судом у справі №467/555/19 від 26.12.20198 року, оскільки вони невірно тлумачаться представником відповідача та в дослідженому судовому рішенні не встановлювалась правомірність нарахування відповідачем плати за обслуговування кредиту. При вирішенні питання розподілу судових витрат, в порядку передбаченому положенням ст.141 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Тому суд вважає неприйнятними посилання представника відповідача АТ «Ідея Банк» про відмову в стягненні витрат за надання юридичних послуг позивачу особою, яка є фахівцем в галузі права, а не адвокатом. Судом досліджений договір №01/12 від 01 грудня 2020 року про надання юридичних послуг, що укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] за умовами якого (п.1.1.) останній надає замовнику послуги з підготовки процесуальних документів по справі щодо визнання недійсним частини кредитного договору, за що замовник сплачує вартість послуги в сумі 10000 грн. Згідно акту приймання - передачі надання послуг №1 01/12 від 01 грудня 2020 року, який підписано сторонами 09 грудня 2020 року вартість виконаних [PERSON] послуг складає 10000 грн., з яких 2000грн. за проведення 2 год. усної консультації, 2год. аналіз документів у справі - 2000 грн. та підготовка позовної заяви та інших процесуальних документів тривалістю 6 год. та вартістю - 6000 грн. (а.с.15,16). Згідно прибуткового касового ордеру №168 від 09.12.2020 року позивач [PERSON] сплатила на виконання договору про надання юридичних послуг ФОП [PERSON] 10000 грн. який згідно диплома від 30 червня 2003 року є фахівцем в галузі права за кваліфікацією юрист. (а.с.17,18). На підставі викладеного суд дійшов висновку про стягнення з АТ «ІДЕЯ БАНК» на користь [PERSON] документально підтверджені витрати за надання юридичних послуг в сумі 10000 грн., оскільки заперечень від представника відповідача щодо співмірності заявленого розміру не надходило. Оскільки при зверненні до суду із позовом позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору, тому з Ат «ІДЕЯ БАНК» на користь держави підлягають стягненню судові витрати в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial