Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва під головуванням судді [PERSON] від 05.12.2016року відкрито провадження у цивільній справі за позивною заявою [PERSON] до Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 січня 2018 року, вищезазначена справа за єдиним унікальним номером 754/15034/17-ц, номер провадження 2/754/191/18, передана судді Бабко В.В. у зв'язку з звільненням судді [PERSON] 12.06.2017року позивач [PERSON] подала до суду збільшення позовних вимог які прийняти судом. Зі збільшення позовних вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача Житлово-Будівельного кооперативу «Кристал-20» заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку у період 2009р.-2013р. та відшкодувати моральну шкоду, обґрунтовуючи тим, що позивачка була звільнена з посади заступника голови правління ЖБК «Кристал-20», та з моменту звільнення не отримала жодної компенсації за не використані відпустки та заборгованість по заробітній платі. Оскільки відповідач не бажає добровільно відшкодувати не використані відпустки та середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 120 900,00грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8985,56грн та моральну шкоду в розмірі 5000грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з викладених обставин у позові та просили задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача позовні вимоги не визнали. В матеріалах справи містяться відзив та заперечення сторони відповідача проти позовних вимог. Заперечують щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що зазначений позов про стягнення з відповідача саме суми заборгованості, зовсім не ґрунтується ні на обґрунтування позивача в своєму позові, ні на реальних обставин справи, ні на нормах закону, адже заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем відсутня. Позивач пояснювала суду усно, що повинна була отримувати заробітну плату ще й після її звільнення з 29.10.2013року і до моменту повідомлення її про звільнення 22.11.2013року. В той же час ні позовна заява в редакції від 02.12.2016року, ні позовна заява в редакції від 12.06.2017року, не містить відомостей про те, що позивач недотримувала заробітну плату за період з 29.10.2013р. по 22.11.2013р. Відповідач зазначає, що днем звільнення [PERSON] вважається 28 жовтня 2013 року, адже в наказі №1к-1, який було видано головою правління ЖБК «Кристал-20» Потьомкіною Л.М. чітко зазначено «звільнити з 28 жовтня 2013 року», тобто позивач вважається звільненою з 29.10.2013року. А тому позиція позивача про те, що її начебто повідомили про її звільнення, внаслідок чого відповідач повинен був їй виплатити заробітну плату за період з 29.10.2013року по 22.11.2013року є безпідставною, адже по суті 28 жовтня 2013 року вважається останнім робочим днем. Позивач в день звільнення не перебувала на робочому місці, що підтверджується актом складеним членами правління ЖБК «Кристал-20». А позивач в судовому засіданні на запитання представника відповідача Трамбовецького А.В., особисто підтвердила те, що не була присутня на робочому місці в день звільнення 28.10.2013року, тому правлінням було направлено лист про звільнення, який позивач отримала 22.11.2013року. Представники відповідача вважають, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня. Щодо вимог по стягненню компенсації за невикористану відпустку вважають, що позивачем пропущено строк звернення до суду із зазначеною вимогою, оскільки звільнено позивача 28.10.2013року, а до суду вона звернулась через три роки, а саме 02.12.2016року. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди заперечують, оскільки позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували її моральні переживання, а також будь-яких доказів щодо порушення нормальних життєвих стосунків, пов'язаних саме із несплатою грошової компенсації відповідачем. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення позивача, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені та підтверджені матеріалами справи наступні факти. З 22 червня 2007року [PERSON] працювала на посаді заступника голови правління ЖБК «Кристал-20».Заробітна плата позивача, становила 2730грн, що не заперечувалось учасниками справи. 28 жовтня 2013 року був виданий наказ № 1к-1 про звільнення [PERSON] з посади заступника голови правління ЖБК «Кристал-20», відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з припиненням повноважень, на підставі рішення загальних звітно-виборчих зборів членів ЖБК «Кристал-20» (протокол № б/н від 27 листопада 2012р.), який підписаний Головою правління Л.М. Потьомкіною. 22 листопада 2013 року було направлено лист 01-2211/13 позивачу [PERSON] від ЖБК «Кристал-20», відповідно до якого позивача [PERSON] повідомили про звільнення з 28 жовтня 2013 року, згідно п.2 ст. 36 КЗпП України на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Кристал-20». 30 листопада 2013 року позивач [PERSON] направила до ЖБК «Кристал-20» лист, в якому просила надати пояснення щодо її звільнення та наказ з протоколом зборів. 08 червня 2016 року ЖБК «Кристал-20» направив позивачу [PERSON] витяг з протоколу № 5 засідання правління Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20». Відповідно до протоколу № 5 від 08 червня 2016 року, засідання правління Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» слухали усне звернення [PERSON] до ТВО голови правління кооперативу по питанню звільнення [PERSON] та вирішено зробити запис в трудовій книжці про звільнення, що підтверджується протоколом № 5 який знаходиться в матеріалах справи. 13 червня 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до голови правління ЖБК «Кристал-20» з заявою про звільнення з посади заступника голови правління ЖБК «Кристал-20» за власним бажанням та просила нарахувати компенсацію при звільненні за невикористані щорічні відпустки в період 2009р. по 2013р. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно ст. 233 КЗпП України, передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою цієї статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Таким чином, суд вважає, що твердження представників відповідача про те, що виплата за невикористану відпустку не віднесена до структури заробітної плати, а також про те, що на вимогу про виплату таких сум не поширюються норми статті 117 КЗпП України та встановлений тримісячний строк на звернення до суду, є помилковими. Як встановлено судом, що з 2009рік по жовтень 2013року сторони перебували у трудових відносинах, та на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, їх припинили. Весь цей час, позивач обіймала посаду заступника голови правління ЖБК «Кристал-20», отримуючи за свою роботу заробітну плату у розмірі 2730гривень на місяць. За час роботи вона мала право на щорічні відпуски, але їх не використала. При цьому, позивач в судовому засіданні зазначила, що відпустку не використовувала добровільно з власної ініціативи. Разом з тим у зв'язку із її звільнення з роботи та відповідно до вимог трудового законодавства, відповідач в день звільнення позивача повинен був виплатити їй компенсацію за невикористані щорічні відпустки за весь період роботи, проте відповідач, такого обов'язку не дотримався і розрахунок не провів, що дає суду вважати вимоги позову щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 8985,56грн = (з розрахунку: 2009рік середньоденний заробіток становить: 58,99грн х 24дні = 1415,73грн; 2010рік середньоденний заробіток становить: 76,38грн х 24дні = 1833,21грн; 2011рік середньоденний заробіток становить: 78,27грн х 24дні = 1875,55грн; 2012рік середньоденний заробіток становить: 74,44грн х 24дні = 1786,67грн; 2013рік середньоденний заробіток становить: 86,31грн х 24дні = 2071,40грн.) обґрунтованою та доведеною і такою, що підлягає задоволенню. Однак, що стосується вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 120900,00грн, суд вважає, що зібрані у справі докази в їх сукупності не дають підстав для задоволення цих вимог, входячи з наступного. Як вбачається з позовної заяви, позивач зазначає, що на дату подачі позовної заяви виплати за жовтень місяць 2013року з нею не проводилася, таким чином склалася заборгованість по виплаті заробітної плати, а тому стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 120900грн. Але це спростовується матеріалами справи та особистими свідченнями [PERSON] під час допиту як свідка в судовому засіданні. Як встановлено судом та відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України, [PERSON] отримала заробітну плату за жовтень 2013року з якої було здійснено перерахування внесків до Пенсійного фонду України, та підтверджено відомостями на виплату грошей №20 (за першу половину жовтня 2013року в розмірі 1300грн) і №21(за другу половину жовтня 2013року в розмірі 936,96грн), які містять підпис [PERSON] та визнано позивачем. Разом з цим, суд бере до уваги, що на протязі тривалого часу в судових інстанція перебували спори щодо лігітимністі нового правління ЖБК «Кристал-20». І тому, лише після набрання судових рішень законної сили, щодо правомірності нового складу правління ЖБК «Кристал-20», де Головою правління було обрано Потьомкіну Л.М., був виготовлений та підписаний Наказ № 1к-1 про звільнення [PERSON] з 28 жовтня 2013року на підставі саме протокол № б/н від 27 листопада 2012р. Щодо обізнаності позивачем [PERSON] про її звільнення на підставі Протоколу від 27 листопада 2012року, то судом встановлено, а позивачем підтверджено в судовому засіданні, той факт, що вона була особисто присутня на загальних звітньо-виборчих зборів членів ЖБК «Кристал-20», на яких до порядку денного входило питання про звільнення заступника голови правління [PERSON] з займаної посади, проголосувало: «за» -93; «проти» -8; «утримались» -33. Рішення про звільнення прийнято. Загальні збори членів ЖБК «Кристал-20» діяли на підставі Статуту, перереєстрованого 20 березня 2001року №320. Зокрема судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що прийняті на загальних зборах членів ЖБК «Кристал-20» від 27 листопада 2012року рішення, які оформлені протоколом недійсними в установленому законом порядку не визнавалися. Також, відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Але, суд приймає той факт, що відповідач не зі своєї вини не здійснив належний запис до трудової книжки, оскільки згідно заяви позивача [PERSON] від 20 лютого 2011року, трудова книжка була їй видана для пред'явлення до пенсійного фонду, пенсійним фондом трудова книжка була повернута позивачу 05.03.2014року, що підтверджено розпискою-повідомленням, виданою Пенсійним фондом України, та до часу винесення судом рішення по справі знаходилася у позивача особисто. На підставі рішення зборів ЖБК «Кристал-20», згідно витягу з протоколу №5 від 08.06.2016року було вирішено питання про внесення запису у трудову книжку [PERSON], але остання свою трудову книжку для належного оформлення не надає. Відповідно пункту 2.27. спільного наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України N 58 від 29.07.93р. «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» - днем звільнення вважається останній день роботи. Отже, судом не встановлено, що [PERSON] була звільнена не законно або відповідач затримав видачу трудової книжки зі своєї вини. Оплата по основній заробітній платі за жовтень 2013року була нарахована та виплачена вчасно. Крім того, відповідно до Акту від 28 жовтня 2013року позивач [PERSON] не знаходилась на своєму робочому місці, свої обов'язки як заступник голови правління ЖБК «Кристал-20» належним чином не виконувала, про що також позивач не заперечувала під час допиту як свідок та зазначила, що і в подальшому на робоче місце не поверталась, свої обов'язки як заступник голови не виконувала. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000грн, суд зазначає наступне. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки в судовому засіданні позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували її моральні переживання пов'язаних саме із невиплатою компенсації відповідача, в моральній шкоді слід відмовити. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягають задоволенню частково. З 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України було викладено в новій редакції. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, 28 листопада 20167 року між [PERSON] та ТОВ «Арт-Піцерія», в особі директора [PERSON] укладено договір доручення № 28/11/2016, відповідно до якого довіритель доручає, а повірений приймає на себе обов'язок від іменні довірителя здійснювати в інтересах останнього, надання юридичних послуг, пов'язаних із стягненням заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди з ЖБК «Кристал-20». Винагорода за виконання складає 5000грн. На підтвердження витрат на правову допомогу в сумі 5000грн, позивачем надано квитанцію №6 від 07.02.2018року, отримувач «Арт-Піцерія». Надані позивачем документи не є належними та допустимими документами, в розумінні статей 137-138 ЦПК України, на підтвердження надання професійної правничої допомоги. Тому підстав для стягнення на користь позивача з відповідача витрат на правову допомогу немає. Разом з тим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів ЖБК «Кристал-20» в суді здійснював Трамбовецький Андрій Валерійович, який працює на посаді юриста в ТОВ «Київський центр права», повноваження якого були підтверджені договором про надання юридичних послуг №с/23032017/ХВ-2 від 23 березня 2017 року та Довіреностями від 27 березня 2017року та 28 березня 2017року. Попередній (орієнтовний) розрахунок витрат у справі разом з платіжними дорученнями були подані 12.06.2017року, 02.11.2017року, 22.11.2017року та 05.03 2018року. Відповідно до договору про надання юридичних послуг №с/23032017/ХВ-2 від 23 березня 2017 року, за надання правової допомоги ЖБК «Кристал-20» зобов'язується виконати вимоги п.4 цього договору, відповідно ціна години за роботу 580грн. Остаточна вартість гонорару за надання правової допомоги встановлюється у розрахунку витрат на правову допомогу, що є додатком до цього договору. Згідно договору, ЖБК «Кристал-20» прийняв послуги згідно із розрахунком. Загальна сума наданих послуг за розрахунком становить 7435грн. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано Розрахунки витрат на правову допомогу на підставі Договору, Акти надання послуг та платіжні доручення №89 від 24.04.2017 року на суму 4060грн, №164 від 31.05.2017р. на суму 725грн, №275 від 01.09.2017р. на суму 1450грн, №364 від 17.11.2017р. на суму 1200грн. Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручі до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та часткового задоволення позовних вимог з відповідача [PERSON] на користь ЖБК «Кристал-20» слід стягнути 6970,31грн понесених судових витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» на користь держави, що зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1762грн.

Outcome: partial