Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON], в якому просять розділити спільну часткову власність квартиру [ADDRESS] та виділити в натурі частки відповідно до часток, які їм належать, та встановити порядок користування цією житловою квартирою. Вимоги обгрунтували тим, що їм та відповідачу на праві спільної часткової власності належить житлова квартира [ADDRESS]. Загалом їм обом належить 5/8 частин квартири, з яких [PERSON] належить 3/8 частини, [PERSON] 1/4, в свою чергу відповідачу належить 3/8 частин квартири. Наразі між позивачами та відповідачем виник спір з приводу користування та розпорядження вказаною квартирою, який вони у позасудовому порядку між собою вирішити не можуть, що і стало підгрунтям для звернення з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] та її представник, який одночасно є і представником позивача [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові та уточненнях до нього. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково. Вказала, що поділ квартири в натурі між співвласниками технічно не можливий. Квартира має невелику площу, дві кімнати, які є суміжними. Варіантів користування квартирою є лише два: маленька кімната їй, а більша - позивачам, туалет, ванна, кухня в загальному користуванні, або навпаки. Вона погоджується на будь-який з цих варіантів. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності, а саме [PERSON] належить 3/8 частини, [PERSON] 1/4, а відповідачу [PERSON] - 3/8 частини квартири (а.с. 15, 45, 79). Позивачі звернулись до суду з даним позовом, в якому серед іншого просять суд поділити належну їм квартиру, виділивши в натурі належні їм частки. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Ідеальна частка у праві власності на спільне майно є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (ст. 367 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст.183 ЦК України). Статтею 382 ЦК України визначено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст.183, 358, 364, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) квартири, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину квартири із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання квартири в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відтак визначальним для виділу частки або поділу квартири в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування квартирою, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу\~ квартири відповідно до часток співвласників. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст.364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року N 1117 "Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них". Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції, поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси. З огляду на дану в статтях 379-382 ЦК України характеристику житла, переобладнання приміщення в ізольовані квартири як правило супроводжується необхідністю улаштування інженерних комунікацій, таких як мережі газо-, електропостачання, водопостачання та водовідведення, а такі роботи проводяться за технічними умовами та проектами, розробленими спеціалізованими організаціями, та з додержанням відповідних норм і правил й за погодженням контролюючих органів. Частина 1\~ст.100 ЖК України визначає, що переобладнання і перепланування жилого приміщення допускається з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Отже, здійснення переобладнання й перепланування в квартирі потребує також узгоджень із компетентними органами. Для реалізації поділу квартири кожному з співвласників в тому числі необхідно забезпечити виділену йому частку індивідуальними системами водопостачання, каналізації, опалення та електропостачання (в т.ч. окремими приладами обліку (лічильниками), з розробленням та узгодженням всіх проектів і отриманням необхідних дозволів у відповідних інстанціях, які підтверджують технічну можливість проведення всіх необхідних робіт з метою прокладки комунікацій та джерел живлення для забезпечення самостійності виділених частин квартири у разі поділу. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як з'ясовано судом, позивачам на праві спільної часткової власності загалом належить 5/8 частин спірної квартири (3/8 частини [PERSON], 1/4 - [PERSON]В.), а відповідачу 3/8 частин. Суд враховує, що учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому. Здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частку квартири, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню житла. Під неспівмірною шкодою господарського призначення житла слід розуміти суттєве погіршення технічного стану приміщення, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. В ст. 1 Протоколу № 1 (1952) до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 1950), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~ст. 9 Конституції України, сформульовані основні принципи здійснення правомочностей власника, як-от: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності закріплено приписами ст.ст.\~21,24,41 Конституції України, ст. ст.319,358 ЦК України. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Правовий режим власності, в тому числі й спільної часткової, має забезпечувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Судом зясовано, що спірна квартира знаходиться в багатоповерховому будинку, є двокімнатною, загальною площею 42,3 кв.м, житловою площею 29 кв.м, житлові кімнати суміжні, одна із них є прохідною, тобто виділ частки або поділ квартири відповідно до часток співвласників є технічно не можливим без завдання неспівмірної шкоди комусь із співвласників і це зрозуміло навіть без спеціальних знань у галузі будівництва, висновок експерта для цього не потрібний. Таким чином враховуючи наведені обставини, також те, що за змістом статей\~316,\~317 ЦК України\~право власності\~ це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, отже правовий режим спільної часткової власності учасників спору на спірну квартиру має враховувати інтереси всіх її учасників, суд відмовляє у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо поділу квартири між співвласниками в натурі внаслідок неможливості такого поділу з урахуванням вимог чинного законодавства до житлового приміщення, яке може бути виділеним у натурі. Вимоги щодо стягнення компенсації вартості належної частки у зв'язку з неможливістю поділу квартири в натурі позивачами не заявлялись. Стосовно вимог, які по суті є взаємовиключними до вимог щодо поділу квартири в натурі, а саме вимог про встановлення порядку користування квартирою, то суд має відзначити наступне. Як зазначалось вище та вбачається із технічного паспорту, спірна квартира є двокімнатною, кімнати є суміжними, більша кімната має площу 16,4 кв.м., менша кімната - 12,6 кв.м. Також згідно технічного паспорту квартира містить допоміжні приміщення: кухню площею 5,8 кв.м., коридор площею 4,5 кв.м., туалет площею 0,8 кв.м., ванну кімнату площею 1,9 кв.м., комору площею 0,3 кв.м. Слід відзначити, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При встановленні порядку спільного користування квартирою критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. Оскільки правовий режим спільної часткової власності при встановленні порядку користування квартирою зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-1500цс15, який є обовязковим для судів. Отже, встановлення співвласникам порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. З пояснень сторін судом зясовано, що фактично у спірній квартирі проживає відповідач, ця квартира є постійним та єдиним її місцем проживання, позивачі - проживають в іншому місці. Також судом зясовано, що позивачі доводяться одна одній матірю та донькою. Виходячи із зазначених обставин, суд вважає доцільним виділити у користування позивачам на двох кімнату, що є більшою за розміром, та відповідно кімнату меншою площею виділити у користування відповідачу. Звісно, що у такому разі інші приміщення квартири, а саме кухня, коридор, туалет, ванна кімнат та комора мають залишитись у загальному користуванні сторін. Стосовно розподілу судових витрат, суд відзначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За розясненнями, що містяться в п. 10 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014\~ № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у випадках подання позовної заяви одним чи кількома позивачами (співпозивачами) до одного або кількох відповідачів судовий збір обчислюється із загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно до заявлених кожним із них вимог окремим платіжним документом (частина шоста\~статті 6 Закону № 3674-VI). Водночас, закон не містить заборони й можливості сплати усієї суми судового збору одним із кількох позивачів у справі; визначальним у такому разі є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.\~ В пункті 36 вказаного Пленуму роз'яснено, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. З урахуванням наведеного та за правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сплачений нею при зверненні до суду судовий збір у розмірі 183,73 грн. (551,20 грн. (ставка судового збору, сплачена при зверненні до суду позивачем [PERSON]В./3 (три сторони у справі), тобто кожна із сторін несе витрати в сумі 183,73 грн.). З квитанції про сплату судового збору вбачається, що його сплачено саме позивачем [PERSON] Відтак, частина судових витрат, що покладається на відповідача, має бути нею відшкодована саме на користь [PERSON]

Outcome: partial