Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] 3 особа- Служба у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] з матір'ю, стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку( доходу) щомісячно, але не менше одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, а також додаткові витрати на утримання та забезпечення належних умов проживання, розвитку, відпочинку та навчання дітей у розмірі половини фактичних витрат від суми, яка підтверджується відповідними документами, в тому числі розрахунковими. В подальшому позивач збільшила позовні вимоги і просила стягнути з відповідача додаткові витрати в сумі 16 256,81 грн., тобто половину фактичних понесених нею з червня 2016 року по жовтень 2018 року витрат на одяг, канцтовари, іграшки для дітей , організацію дозвілля ( а.с. 22-30) . Свої позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що з 2010 року по березень 2016 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON], мають двох дітей, які проживають з матір'ю і знаходяться на її утриманні. Батько дітей періодично надавав певну грошову допомогу, але вона не мала постійного та стабільного характеру. Останні декілька місяців [PERSON] вимушена самостійно забезпечувати дітей продуктами харчування, одягом, організовувати розвиток, дозвілля та відпочинок, тому як відповідач матеріальної допомоги не надає. Відповідач в судовому засіданні проти позову в частині визначення місця проживання доньок з матір'ю та стягнення аліментів не заперечував, посилаючись на те, що він також бажає проживати з дітьми, але враховуючи їх вік погоджується з вимогами [PERSON] Стверджує, що будинок, в якому позивач проживає з дітьми, раніше належав його бабусі, яка намагалася подарувати його відповідачу, але за його проханням , укладено договір дарування на нього та неповнолітніх дітей. На теперішній час він вимушений знімати квартиру, оскільки має дружину і з ними проживає її неповнолітня дитина. Пояснив, що по мірі можливості матеріально допомагає дітям, також витрачає кошти на їх одяг, навчання, оплачував внески за дитячий садок, приймає участь у вихованні, забирає на вихідні дні до себе. Офіційно не працює, але в цьому місяці зареєстрований як приватний підприємець і буде також в подальшому старанно виконувати свої батьківські обов'язки. Позов в частині стягнення додаткових витрат не визнав, вказуючи, що здійснював посильну матеріальну допомогу на задоволення потреб дітей. Суд, вислухав пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та оцінивши надані докази, приходить до наступного. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2010 року, мають двох малолітніх [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO]. Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 28.03.2016 року шлюб між сторонами розірвано ( а.с. 5-8). Сторони не заперечують, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір'ю, яка належним чином виконує свої батьківські обов'язки. Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. За приписами статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно з частинами першої, другої ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За вимогами частини першої ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" визначено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. В судовому засіданні сторони досягли згоди щодо визначення місця проживання дітей з матір'ю, виходячи переважно не з права батьків на спілкування і виховання, а з інтересів дітей, тому як понад двох років більшу турботу про них, увагу до їх навчання, стану здоров'я приділяє позивач , вона піклується про них, створює необхідні умови для розвитку, доньки [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] проявляють і більшу прихильність до матері, оскільки відповідач проживає окремо. Статтями 180, 181 ч.3 , 183 ч.1 Сімейного Кодексу України передбачено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. [PERSON] не працює, має на праві власності 1/3 частину будинку, в якому проживає позивач з дітьми, орендує квартиру, не має зобов'язань щодо сплати аліментів на утримання інших дітей або непрацездатних членів сім'ї. Матеріали справи не містять даних про стан здоров'я відповідача та дітей[PERSON] і [PERSON]. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів враховує зобов'язання обох батьків утримувати дітей. Виходячи з матеріального становища неповнолітніх дітей , відповідача, розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку для дитини віком від 6 до 18 років з 01 грудня- 2027 гривень, встановленого ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», суд вважає за можливе стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей 1/3 частини від усіх заробітків (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину . Частиною 1 статті 185 СК України встановлено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). На підтвердження вимог про стягнення додаткових витрат на дітей в сумі 16256,81 грн., які фактично були витрачені [PERSON].з червня 2016 року по жовтень 2018 року, позивачем надані товарні чеки та квитанції на придбання виключно одягу, а також канцелярських товарів, іграшок,а також довідки про батьківські плати при відвідуванні закладу дошкільної освіти ( а.с. 9-11, 33-47). Проте, харчування, одяг, оплата при відвідуванні ясла-садка, виїзд на відпочинок є складовими аліментів та не потребують додаткового стягнення . За змістом ст.191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позов. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial