Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , яким просить: збільшити розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути пеню (неустойку) за прострочення сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , за період з 21.02.2007 по 16.02.2018 у сумі 1065313 гривень.; стягнути пеню (неустойку) за прострочення сплати аліментів на утримання дружини на користь [PERSON] , [INFO] , за період з 21.02.2007 по 21.09.2008 у сумі 22976 гривень 80 копійок. Позивач вважає, що розмір аліментів на дитину повинен бути збільшений виходячи з того, що розмір аліментів, що стягується із [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 376 грн. щомісячно, починаючи з 05.12.2006 і до повноліття дитини, присуджений заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова станом на дату звернення з позовом є меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є недостатньою для належного утримання та забезпечення повноцінного розвитку дитини. Окрім того, відповідно до довідки-розрахунку сума заборгованості на утримання сина станом на 16.02.2018 складає 59900,00 грн. Сума заборгованості на утримання дружини станом на 16.02.2018 складає 7580,00 грн. Ухвалою судді від 02.08.2018 відкрито провадження у справі. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Костяний А.О. у судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату та час судового розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Вивчивши матеріали справи та надані докази, в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) суд встановив наступне. З 10.10.2006 по 13.03.2007 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 05.07.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану Червонозаводського районного управління юстиції міста Харкова. Шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано 13.03.2007. Даний факт підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №91. Судом встановлено, що заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21.02.2007 з Відповідача було стягнуто аліменти у розмірі 376 грн. на утримання його сина - [PERSON] , [INFO] , на користь його матері [PERSON] , починаючи з 05.12.2006 і до повноліття дитини. Крім того, відповідно до довідки-розрахунку Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м. Києві від 16.02.2018 на виконанні в Голосіївському РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист №2-790, виданий 21.02.2007 Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини аліментів у розмірі 400,00 грн. Заборгованість станом на 16.02.2018 складає 59900,00 грн. Також, відповідно до довідки-розрахунку Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у м. Києві від 16.02.2018 на виконанні в Голосіївському РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист №2-790, виданий 21.02.2007 Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дружини аліментів у розмірі 400,00 грн. Заборгованість станом на 16.02.2018 складає 7580,00 грн. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як убачається з матеріалів справи, Позивач самостійно займається вихованням дитини, дбає про її фізичний, інтелектуальний та духовний розвиток. Відповідач участі у матеріальному забезпеченні неповнолітнього сина та вихованні не приймає. Зокрема, самоусунувся від виконання своїх обов`язків як батька та з 2007 року не сплачує жодних аліментів на утримання дитини. Неповнолітня дитина сторін [PERSON] потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, у зв`язку з чим збільшуються потреби в навчанні, розвитку дитини тощо. Заробітна плата Позивача на рівні мінімальної і з такими доходами вона не може в повній мірі забезпечити потреби дитини. Суд при розгляді вимог Позивача про збільшення розміру аліментів враховує те, що після ухвалення рішення Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення аліментів змінився визначений положеннями СК України мінімальний розмір аліментів, відтак попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам вочевидь не відповідає, а тому з вказаних підстав аліменти підлягають збільшенню. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, а саме стягнути з відповідача суму аліментів в розмірі 1500 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.2 ст.184 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Щодо вимог позивача про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. В судовому засіданні встановлено, що Відповідач несвоєчасно і не в повному розмірі сплачував аліменти на утримання дитини, а тому вимоги про стягнення пені за прострочення сплати аліментів обґрунтовані. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суду не надано будь-яких даних, що несплата аліментів була наслідком незалежної від Відповідача обставини, доказів того, що заборгованість по аліментам виникла не з вини Відповідача, останнім суду не надано. Факт невиконання Відповідачем рішення суду про стягнення аліментів на утримання підтверджується письмовими розрахунками заборгованості, складеними державними виконавцями. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заборгованість Відповідача по сплаті аліментів виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків щодо утримання, покладених на нього судовим рішенням. Як наслідок, в такому випадку настає відповідальність Відповідача, передбачена ст. 196 СК України. Водночас, щодо визначення розміру пені за несвоєчасне виконання зобов`язань боржником, суд зазначає наступне. Суд звертає увагу, що Верховний Суд у своїй постанові від 25.04.2018 по справі № 572/1762/15-ц відступив від попередніх правових позицій щодо розрахунку пені та вказав, що пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Позивач зазначає, що пеня за прострочення сплати на утримання сина [PERSON] , [INFO] , за період з 21.02.2007 по 16.02.2018 становить 1065313 грн. Також позивач стверджував, що пеня за прострочення сплати на утримання дружини за період з 21.02.2007 по 21.09.2008 становить 22976 гривень 80 копійок. При цьому, згідно ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Тобто, так як заборгованість Відповідача по аліментам становить 59900 грн., то і пеня не може бути більшою ніж 59900 грн. Отже, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову. Згідно п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються Позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України суд стягує з Відповідача у дохід держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. Щодо вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина третя статті 137 ЦПК України). Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Матеріали справи свідчать, що Костяний А.О. є представником [PERSON] на підставі Договору №б/н про надання правової допомоги від 27 березня 2018 року. Відповідно до цього договору витрати [PERSON] на професійну правову допомогу адвоката Костяного А.О. склали 7000 грн., оплата яких підтверджується оригіналом квитанції №0.0.1043334582.1 З урахуванням викладеного, вимога про стягнення судових витрат підлягає задоволенню в повному обсязі. З [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. Окрім того, підлягають відшкодуванню судові витрати, понесені [PERSON] на сплату судового збору в розмірі 704,80 грн. за вимогу про збільшення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. На підставі викладеного,

Outcome: partial