Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача: - матеріальну шкоду, понесену в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 69 195 грн 00 коп; - моральну шкоду в розмірі 5 000 грн 00 коп; - у рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, пеню, суму інфляційного збільшення боргу та три проценти річних від простроченої суми 52 442 грн 18 коп; - судові витрати по оплаті судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, у розмірі 3486 грн 37 коп., а також сплачені витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, підтвердження розміру, порядку та факту сплати яких буде надане під час судового розгляду справи. Заявлені позовні\~вимоги обґрунтовано\~тим,\~що 05\~вересня 2018\~року о\~20\~годині 40\~хвилин у\~с.\~Будище Черкаського\~району Черкаської\~області відповідач\~у справі\~ [PERSON] ,\~керуючи автомобілем\~марки «LDV\~Convoy»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~не дотримався\~безпечного бокового\~інтервалу при\~зустрічному роз`їзді,\~не врахував\~дорожньої обстановки\~та здійснив\~зіткнення з\~автомобілем марки\~«Kia\~Ceed»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~яким керувала\~позивач у\~справі [PERSON] \~та рухалася\~у зустрічному\~напрямку,\~чим порушив\~вимоги п.13.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року в справі № 3/707/828/18 відповідача визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто його до адміністративної відповідальності, шляхом застосування адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. За твердженням представника позивача, в результаті ДТП було істотно пошкоджено автомобіль марки «Kia\~Ceed»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,власником\~якого є\~позивач,\~внаслідок чого\~ [PERSON] \~вимушена була\~за власний\~кошт оплатити\~відновлювальний ремонт\~даного транспортного\~засобу в\~розмірі 69\~195,\~00\~грн,\~що підтверджується\~актом виконаних\~робіт №\~29\~від 26\~червня 2019\~року та\~квитанцією до\~прибуткового касового\~ордеру №\~3692\~від 26\~червня 2019\~року.\~Крім того,\~в результаті\~неправомірних дій\~відповідача та\~у зв`язку\~із пошкодженням\~автомобіля позивача\~останній було\~завдано моральну\~шкоду,\~яку вона\~оцінює у\~5\~000,00\~грн.\~В обґрунтування\~даної вимоги\~представник позивача\~вказує,\~що позивач,\~зокрема,\~зазнала:\~глибоких психологічно-душевних\~страждань з\~приводу неможливості\~експлуатації пошкодженого\~транспортного засобу\~та необхідності\~його відновлення,\~що потягло\~за собою\~постійне безсоння,\~погіршення загального\~самопочуття та\~стану її\~здоров`я,\~напруження відносин\~у родині;\~тяжких вимушених\~негативних змін\~у її\~житті та\~життєвих стосунках\~з рідними\~і близькими\~внаслідок необхідності\~витрачати кошти\~із сімейного\~бюджету на\~оплату відновлювального\~ремонту пошкодженого\~авто;\~втратила нормальні\~життєві зв`язки\~з оточуючими\~та нормальний\~життєвий ритм,\~оскільки внаслідок\~пошкодження транспортного\~засобу не\~могла пересуватися\~на ньому;\~що у\~сукупності потягли\~за собою\~вкрай негативні\~наслідки для\~самопочуття і\~здоров`я\~ [PERSON] .\~Таким чином,\~загальний розмір\~спричиненої позивачеві\~шкоди,\~який підлягає\~стягненню з\~відповідача на\~користь позивача,\~становить 74\~195,00\~грн,\~з яких:\~69\~195,00\~грн \~вартість відновлювального\~ремонту автомобіля;\~5\~000,00\~грн \~моральна шкода.\~Крім того,\~посилаючись на\~вимоги ст.\~625\~ЦК України та розрахунки, наведені у Додатку № 1 до позовної заяви, представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача: пеню за прострочену заборгованість в розмірі 40\~210,83 грн, суму інфляційного збільшення боргу в розмірі 7\~983,35 грн, а також три проценти річних від простроченої суми, що складає 4\~248,00 грн. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 12 травня 2021 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 10 червня 2021 року за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. 10 червня 2021 року, у зв`язку з необхідністю додаткового повідомлення відповідача про розгляд справи за адресою, вказаною як адреса його проживання у постанові Черкаського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року в справі № 707/1943/18, а також за відомими номерами телефонів останнього, зазначеними позивачем у позовній заяві, проведення розгляду справи відкладено до 06 липня 2021 року. Так, відповідача було повідомлено про вказаний позов, шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем його реєстрації, а також за адресою його проживання, зазначеною у постанові Черкаського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року в справі № 707/1943/18. Таким чином,\~відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а, відтак, відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено,\~що 05\~вересня 2018\~року близько\~20\~години 40\~хвилин у\~с.\~Будище Черкаського\~району Черкаської\~області відбулася\~дорожньо-транспортна\~пригода за\~участю автомобіля\~«Kia\~Ceed»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~який належить\~позивачу у\~справі [PERSON] ,\~та автомобіля\~марки «LDV\~Convoy»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~який перебував\~під керуванням\~відповідача [PERSON] ,\~за наступних\~обставин:\~ [PERSON] ,\~керуючи автомобілем\~марки «LDV\~Convoy»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~не дотримався\~безпечного бокового\~інтервалу при\~зустрічному роз`їзді,\~не врахував\~дорожньої обстановки\~та здійснив\~зіткнення із\~автомобілем марки\~«Kia»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~який рухався\~у зустрічному\~напрямку,\~чим порушив\~вимоги п.13.1 Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. /а.с. 10/. Постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 05 жовтня 2018 року в справі № 707/1943/18 відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму 340 грн 00 коп. /а.с. 10/. Відтак, суд констатує, що у результаті ДТП, у вчиненні якої визнано винуватим [PERSON] , було пошкоджено автомобіль марки «Kia Ceed», державний номерний знак [NUMBER] , що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] належить на праві приватної власності позивачу у справі [PERSON] /а.с. 13/. При цьому, з листа Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ) № 9-02/19184 від 31 травня 2021 року, а також з витягу з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, що надійшли на запит суду 09 червня 2021 року, вбачається, що відповідно до інформації з єдиної централізованої бази даних МТСБУ на момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «LDV Convoy», державний номерний знак [NUMBER] , на території України не був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів /а.с. 33-34/. Відомості про те, що відповідач [PERSON] у момент ДТП виконував свої трудові обов`язки, у матеріалах справи відсутні. Листом № 3.1.-05/41086 від 10 грудня 2019 року МТСБУ відмовило позивачу у відшкодуванні шкоди, завданої внаслідок ДПТ, яка мала місце 05 вересня 2018 року, у зв`язку з повним відновленням автомобіля марки «Kia Ceed», державний номерний знак [NUMBER] , що призвело до неможливості страховика встановити розмір заподіяної шкоди /а.с. 12/. Відповідно до акту виконаних робіт № 29 від 26 червня 2019 року, складеного ПП [PERSON] , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Kia Ceed», державний номерний знак [NUMBER] , становить 69 195 грн 00 коп. /а.с. 14/. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 3692 від 26 червня 2019 року, вказана сума у повному обсязі була сплачена позивачем на рахунок ПП [PERSON] /а.с. 15/. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає необхідним зазначити наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 4 статті 41 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України). За приписами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 8 частини 1 статті 16 ЦК України встановлено, що відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Загальне положення про цивільно правову відповідальність за заподіяння позадоговірної шкоди встановлено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позадоговірна (деліктна) відповідальність, яка є видом цивільно правової відповідальності, настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи, як: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Разом з тим, частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Тлумачення частини другої статті 1187 ЦК України свідчить про те, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Пунктом 2.2 Правил дорожнього руху України встановлено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Крім того, за приписами статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій під час керування транспортним засобом зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 01 березня 2018 року в справі № 201/14573/16-ц. Аналогічні роз?яснення містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Разом з тим, пунктом 39.2.1 статті 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодування на умовах, передбачених цим Законом. МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобам, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п. 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі (п.п. «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). За змістом пункту 33.1.4. статті 33 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до пункту 33.3. статті 33 Закону № 1961-IV водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна. Як вбачається з матеріалів справи, у ній відсутні відомості про те, що позивач невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово повідомляла МТСБУ про дорожньо-транспортну пригоду. Крім того, всупереч наведеним вище положенням Закону, [PERSON] не зберегла пошкоджене майно (транспортний засіб) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений МТСБУ представник (працівник, аварійний комісар або експерт). З огляду на вищевикладене, МТСБУ відмовлено позивачу у відшкодуванні шкоди, завданої внаслідок ДПТ, яка мала місце 05 вересня 2018 року, та роз`яснено право на звернення з позовом до суду щодо стягнення заподіяної шкоди із винної особи. Враховуючи, що відповідач [PERSON] на момент вчинення ДТП керував автомобілем марки «LDV Convoy», державний номерний знак [NUMBER] , правомірно, тобто був законним володільцем транспортного засобу, адже відомостей про інше суду не надано, є підстави для висновку, що він вважається особою, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і несе відповідальність за шкоду перед потерпілою, оскільки, як зазначено вище, у МТСБУ не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування та у матеріалах справи відсутні відомості про те, що у момент ДТП [PERSON] виконував свої трудові обов`язки. Разом з тим, за приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Зміст частини 2 статті 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу. Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання певних доказів суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами), що узгоджується з правовими висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі № 753/21177/16-ц. Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до вимог статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" у разі визначення збитків або розміру відшкодування проведення незалежної оцінки є обов`язковим. Суд констатує, що оцінка чи\~експертиза пошкодженого\~майна не\~проводилася,\~при цьому\~стороною\~позивача не\~долучено до\~матеріалів справи\~жодних доказів,\~які б\~вказували на\~те,\~які саме\~механічні пошкодження\~отримав транспортний\~засіб марки\~«Kia\~Ceed»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~внаслідок дорожньо-транспортної\~пригоди,\~що відбулася\~05\~вересня 2018\~року близько\~20\~години 40\~хвилин у\~с.\~Будище Черкаського\~району Черкаської\~області за\~її участі. Також, від сторони позивача не надходило до суду жодних клопотань про витребування будь-яких доказів для їх огляду в судовому засіданні, що могли б підтвердити кількість, характер та локалізацію механічних пошкоджень, отриманих автомобілем марки «Kia\~Ceed»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~у результаті\~вказаної ДТП. Клопотань про проведення судової автотоварознавчої експертизи стороною позивача не заявлено. З огляду на вищевикладене, суд позбавлений можливості встановити, які саме роботи з відновлювального ремонту транспортного засобу повинні були проводитись у зв`язку з ДТП, яка мала місце 05 вересня 2018 року, що призводить до неможливості визначення реального розміру збитків. Відтак, позивач не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог. При цьому суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доведення підстав позову покладається на позивача. Наведені положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Зважаючи на те, що стороною позивача не доведено розміру завданих матеріальних збитків, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, понесеної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 69\~195,00 грн, задоволенню не підлягають. Не підлягає до задоволення і вимога про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочену заборгованість в розмірі 40 210,83 грн, суми інфляційного збільшення боргу в розмірі 7 983,35 грн, а також трьох процентів річних від простроченої суми, що складає 4\~248,00 грн, оскільки вона є похідною від вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у задоволенні якої судом відмовлено. Також, стороною позивача заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди. Представник позивача у позовній заяві обґрунтовував її спричиненням позивачу глибоких психологічно-душевних страждань з приводу неможливості експлуатації пошкодженого транспортного засобу та необхідності його відновлення, що потягло за собою постійне безсоння, погіршення загального самопочуття, а також стану її здоров`я, напруження відносин в родині; тяжкими вимушеними негативними змінами у житті [PERSON] та життєвих стосунках з рідними і близькими внаслідок необхідності витрачати кошти із сімейного бюджету на оплату відновлювального ремонту пошкодженого авто; втратою нормальних життєвих зв`язків із оточуючими та нормального життєвого ритму, оскільки внаслідок пошкодження транспортного засобу позивач не могла пересуватися на ньому; що у сукупності потягли за собою вкрай негативні наслідки для її самопочуття і здоров`я. Згідно з вимогами статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Крім цього, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вина заподіювача шкоди. Зважаючи на наведене, при вирішенні спору про стягнення шкоди суду слід встановити: 1) наявність заподіяної позивачу (позивачам) шкоди; 2) протиправність діяння відповідача (відповідачів); 3) наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача (відповідачів); 4) вину заподіювача (заподіювачів) шкоди. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Суд вважає, що безперечно факт участі у ДТП та заподіяння внаслідок цього шкоди майну (транспортному засобу) особи спричиняє та у даному випадку спричинив позивачу моральну шкоду. Вина ж відповідача у заподіянні моральної шкоди, протиправність його діяння та причинний зв`язок між діянням на шкодою встановлена та доведена доказами, про які йшлося вище. Така шкода полягає у душевних переживаннях з приводу самої події та факту участі у ДТП позивача, а також пошкодженні її транспортного засобу і необхідності його відновлення. Так, факт пошкодження автомобіля внаслідок ДТП однозначно спричиняє, по-перше, страх та переживання з приводу життя та здоров`я під час самої ДТП, а також через пошкодження майна (транспортного засобу); створює дискомфорт, незручності, зміну життєвих планів через неможливість використання транспортного засобу для власних потреб; призводить до необхідності докладати додаткові зусилля для вирішення щоденних проблем без автомобіля; необхідності вживати заходів для його відновлення, тощо. Враховуючи вказане, а також засади розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн є достатньою сатисфакцією для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, а тому дійшов висновку про задоволення вказаної позовної вимоги у повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За приписами частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Суд констатує, що на підтвердження факту понесення позивачем витрат на отримання професійної правничої допомоги та на доведення їхнього розміру стороною позивача не було надано суду жодних доказів. Заяви про надання додаткових доказів на підтвердження розміру понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, у порядку частини 8 статті 141 ЦПК України, від позивача та її представника не надходило. Згідно з частинами 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Оскільки, у порушення вимог частин 2, 3 статті 137 ЦПК України, стороною позивача не надано суду детальний опис робіт представника позивача, а також будь-яких доказів на підтвердження факту понесення позивачем витрат на отримання професійної правничої допомоги та на доведення їхнього розміру, понесені позивачем витрати на правничу допомогу судом не стягуються. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовної вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2270 грн 00 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: partial