Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Універсальної біржі «Рона» про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.08.2000, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] на Універсальної біржі «Рона» та зареєстрованого 17.01.2001 Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстрованим №17624 в реєстровій книги №102 та визначити частки співвласників у спільній сумісній власності квартирі [ADDRESS] по Ѕ частки за [PERSON] та [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що договір купівлі-продажу квартири укладений на Універсальної біржі «Рона», право власності за ним та [PERSON] зареєстровано в ММБТІ. На теперішній час він не має можливості розпорядитися своїм майном, оскільки договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений, а [PERSON] (продавець нерухомого майна) померла у 2001 році. Крім того, 2020 році помер його батько [PERSON] , через не визначення у договорі розміру часток співвласників, він не зможе зареєструвати належну йому частку майна, розпорядитися нею на власний розсуд, успадкувати частку у майні після смерті батька. 26.04.2021 представник позивача адвокат Деміда В.В. подав до суду клопотання про заміну відповідача у справі Універсальну біржу «Рона» на належного відповідача Миколаївську міську раду. Ухвалою від 11.05.2021 клопотання представника позивача задоволено замінено відповідача у справі Універсальну біржу «Рона» на належного відповідача Миколаївську міську раду. 09.07.2021 представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про їх задоволення, надав згоду на ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутністю не надав. Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явився та представник позивача проти такого вирішення справи не заперечував. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що 201.08.2000 між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з іншої сторони був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який зареєстрований Універсальною біржею «Рона» у реєстрі під №1/82 та в подальшому КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» записано в реєстрову книгу №102 за реєстрованим №17624 від 17.01.2001. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану обласного управління юстиції м. Миколаєва, актовий запис №4341 від 13.09.2001. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №4083 від 16.12.2020. На теперішній час позивач не має можливості розпорядитися своїм майном, оскільки договір купівлі-продажу від 01.08.2000 нотаріально не посвідчений, [PERSON] (продавець нерухомого майна) померла у 2001 році, тому у позивача відсутня можливість нотаріального посвідчення вказаного договору. \~ \~ \~ \~За змістом ст. ст.\~57,\~58 Конституції України,\~ст. 5 ЦК України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і\~перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у серпні 2000 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми\~ЦК УРСР\~в редакції 1963 року. Приписами\~ст. 224 ЦК УРСР\~встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із\~ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1\~ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР\~була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. На час укладання договору купівлі-продажу квартири сторони цього договору ухилились від його нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. Позивач вказує, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору, претензій один до одного сторони або інші особи не мали. За таких обставин, оскільки на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, умови договору сторонами повністю виконано, право власності позивача та іншого співвласника [PERSON] на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, зокрема з дотриманням вимог Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.98 року № 121, суд приходить до висновку, що позивач та [PERSON] на законних підставах набули право власності на придбане майно, проте позивач не має можливості розпоряджатися ним на власний розсуд з причин, що не залежать від нього, в зв`язку з чим вважає, що право власності позивача підлягає захисту відповідно до ст. 16 ЦК України, а тому позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним є обґрунтованим та таким, що підлягають задоволенню. Позивач звертаючись до суду також просив про визначення частки у праві спільної сумісної власності, а саме визначити, що частки співвласників [PERSON] та [PERSON] у спільній сумісній власності квартирі [ADDRESS] є рівними по Ѕ частки за кожним, оскільки, у зв`язку з тим, що частки співвласників квартири не визначені, він не зможе зареєструвати належну йому частку майна, розпорядитися нею на власний розсуд, успадкувати частку у майні після смерті батька. \~ \~ \~ \~ Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦП України у разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільній сумісній власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Проте, позивачем не надані суду докази про відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька, у зв`язку із не визначенням часток співвласників у спадковому майні. Крім того слід зазначити, що визначення судом частки співвласника у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру за померлим [PERSON] не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Отже, оскільки такі позовні вимоги не узгоджуються з вимогами законодавства та не є належним способом захисту порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України, тому задоволенню не підлягають.

Outcome: partial