Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтв про право власності на земельні ділянки, скасування розпорядження та державної реєстрації, визнання в порядку спадкування за заповітом права на земельну частку (пай), посилаючись на те, що [INFO] померла її бабуся по лінії матері [PERSON]. Вона як спадкоємець за заповітом своєчасно прийняла спадщину, оскільки залишилась проживати у спадковому домоволодінні. При оформленні спадщину в нотаріальній конторі в 2018 році, вона дізналася, що спадщину на право на земельну частку (пай) розміром 2.50 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі у землі, яка перебувала у колективній власності колгоспу «Зоря Буковини», що знаходиться в селі Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області, яке належало [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Новоселицькою райдержадміністрацією 25 вересня 1997 року, оформила за собою як спадкоємець 1 черги за законом донька спадкодавця [PERSON], внаслідок чого отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 грудня 2006 року за реєстраційним номером № 4112, а в послідуючому на підставі підпункт 2.5 пункту 2 розпорядження № 189-р від 23 липня 2013 року Новоселицької районної державної адміністрації отримала на своє ім'я свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 28 серпня 2013 року на земельну ділянку площею 2,3193 га, кадастровий номер [NUMBER], та свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 28 серпня 2013 року на земельну ділянку площею 0,7787 га, кадастровий номер [NUMBER]. Оскільки, вона має переважне право на спадкування перед відповідачем [PERSON] як спадкоємець за заповітом, спадщину прийняла своєчасно, оформлення спадщини за собою відповідачем порушує її право на спадкування, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності на земельні ділянки, скасувати розпорядження райдержадміністрації про виділення земельних ділянок в натурі та їх державну реєстрацію, визнати за нею в порядку спадкування за заповітом права на дану земельну частку (пай). Відповідач [PERSON] подала до суду відзив, в якому позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що право на оспорену земельну частку (пай), яке належало спадкодавцю [PERSON] не охоплюється заповітом від 13 березня 1997 року, складеного на користь позивача, оскільки земельний сертифікат був виданий після смерті [PERSON], а тому він успадковується не за заповітом, а за законом на загальних підставах. Крім цього, позивачем пропущено строк давності для оспорення вказаних правовстановлюючих документів. Представник відповідача Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області подав відзив до суду, в якому послався на правомірність оспореного підпункту 2.5 пункту 2 розпорядження № 189-р від 23 липня 2013 року Новоселицької районної державної адміністрації, а тому вважає, що адміністрація не є належним відповідачем у справі, у зв'язку із чим просив у позові відмовити. Представник управління економіки та розвитку інфраструктури Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області подав до суду відзив, в якому просив відмовити у позові щодо управління та послався на те, що управління економіки та розвитку інфраструктури не є належним відповідачем у даній справі, оскільки державну реєстрацію оспорених свідоцтв про право власності не проводило та не є правонаступником реєстраційної служби управління юстиції Новоселицького району. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області просили відмовити у позові. Представник управління економіки та розвитку інфраструктури Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутності. Свідок [PERSON] показала суду, що позивач [PERSON] в 2018 році дізналася про оформлення відповідачем [PERSON] права власності на земельну частку (пай), яке належало [PERSON]. В той же час, позивач успадкувала право на земельну частку за заповітом. Свідок [PERSON] показав суду, що працює т.в.о. старости с. Зелений Гай Новоселицького району та йому відомо, що після смерті [PERSON] спадщину за законом прийняла її донька [PERSON], яка отримала свідоцтво про право на спадщину. В той же час, [PERSON] подовжувала проживати весь цей час у спадковому домоволодінні, яке належало спадкодавцю. До 2004 року всі заповіти, які були посвідчені сільською радою, не були внесені до спадкового реєстру. Відповідно до журналу реєстрації заповітів, 13 березня 1997 року, секретарем сільської ради був посвідчений заповіт [PERSON] на користь [PERSON].. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду, що дивіденди від оренди земельного паю отримували [PERSON] та [PERSON] з її колишнім чоловіком [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 березня 1997 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла своїй внучці [PERSON]. все своє майно. Заповіт складений із дотриманням вимог ст. 541 ЦК УРСР, діючої на час його складання, та був посвідчений 13 березня 1997 року секретарем виконкому Зеленогайської сільської ради Новоселицького району. За даними Зеленогайської сільської ради Новоселицького району даний заповіт на час смерті спадкодавця не скасований та не змінений. Заповіт зареєстрований в книзі нотаріальних дій сільської ради за 1997 рік під № 21 за датою 13 березня 1997 року, в графі якого наявний підпис заповідача [PERSON]. Той факт, що заповіт не внесений сільською радою до єдиного спадкового реєстру, не позбавляє спадкоємця спадщини, оскільки вказане мало місце не з його вини. [INFO] [PERSON] померла. При житті [PERSON] набула право на земельну частку (пай) розміром 2.50 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі у землі, яка перебувала у колективній власності колгоспу «Зоря Буковини», що знаходиться в селі Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області, на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Новоселицькою райдержадміністрацією після її смерті, а саме 25 вересня 1997 року. З спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] вбачається, що 13 грудня 2006 року заяву про прийняття спадщини за законом подала [PERSON]. За наслідком розгляду її заяви 13 грудня 2006 року нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстраційним номером № 4112 на право на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого 25 вересня 1997 року [PERSON]. Підпунктом 2.5 пункту 2 розпорядження № 189-р від 23 липня 2013 року Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області [PERSON] згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] на підставі виданого свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 грудня 2006 року за реєстраційним номером № 4112, виділено земельні ділянки площею 2,3193 га та 0,7787 га в натурі (на місцевості). На підставі вказаного розпорядження 28 серпня 2013 року реєстраційною службою Новоселицького районного управління юстиції Чернівецької області на ім'я [PERSON] видані свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 2,3193 га, кадастровий номер [NUMBER] та свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,7787 га, кадастровий номер [NUMBER], а також проведено їх державну реєстрацію. Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до змісту ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час виникнення вказаних правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні. Факт продовження проживання спадкоємця у спадковому домоволодінні відразу після смерті спадкодавця є беззастережним доказом того, що спадкоємець своєчасно прийняв спадщину, тобто вступив в управління чи володіння спадковим майном. З витягу погосподарської книги Зеленогайської сільської ради вбачається, що станом на 1990-1991 роки домоволодіння по [ADDRESS], в якому проживали [PERSON], [PERSON]., [PERSON] та [PERSON] відносилося до колгоспних дворів, в силу чого відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР вони мали рівні частки майні колгоспного двору. З довідки Зеленогайської сільської ради № 1088 від 24 липня 2018 року вбачається, що на час смерті спадкодавця [PERSON] та протягом шестимісячного терміну після її смерті у спадковому домоволодінні була зареєстрована та проживала позивач [PERSON]., поряд з її матір'ю [PERSON] та сестрою [PERSON]. Таким чином, позивач своєчасно прийняла спадщину за заповітом після смерті [PERSON], вступивши в управління та володіння спадковим домоволодінням, залишаючись надалі проживати у спадковому домоволодінні. При цьому відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР та п.4 діючої на час виникнення спірних правовідносин постанови Пленуму Верховного суду України від 24.06.83р. № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Відповідач [PERSON] також своєчасно прийняла спадщину за законом після смерті своєї матері [PERSON], про що свідчить той факт, що протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини вона отримала на руки земельний сертифікат виданий на ім'я [PERSON] та в послідуючому їй було видано свідоцтво про право на спадщину. В той же час, право на спадкування майна померлої [PERSON], її прав та обов'язків, має саме позивач [PERSON]., оскільки виходячи зі змісту ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу УРСР). Підставою для оспорювання свідоцтва про право на спадщину є порушення прав інших осіб у зв'язку з видачею такого свідоцтва. З урахуванням вказаних положень законодавства, які діяли на момент відкриття спадщини, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] мав з'ясувати повні відомості щодо кола спадкоємців останньої, в тому числі тих, які проживали на момент смерті із спадкодавцем та вважаються такими, що прийняли спадщину. Проте при видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за реєстраційним номером № 4112 від 13 грудня 2006 року державним нотаріусом безпідставно не було встановлено повного кола спадкоємців, які прийняли спадщину, та не враховано спадкових прав позивача, яка була спадкоємцем за заповітом та яка мешкаючи разом із спадкодавцем, вважається такою, що прийняла спадщину, а відтак за відсутності нотаріально посвідченої відмови від спадщини має право на спадкування після смерті [PERSON] за заповітом. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], то вона має переважне право перед відповідачем на успадкування майна, прав та обов'язків спадкодавця, суд вважає обґрунтованим звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права у обраний нею спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, у зв'язку із чим слід визнати недійсним оспорене свідоцтво про право на спадщину за законом, а також свідоцтва про право власності на земельні ділянки, скасувати розпорядження райдержадміністрації про виділення земельних ділянок в натурі та їх державну реєстрацію, оскільки останні прямо випливають із вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстраційним номером № 4112 від 13 грудня 2006 року. Аналогічне випливає з роз'яснень, викладених у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншою підставою може бути зокрема порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших. Зважаючи на те, що стосовно спадкового майна існує спір, наразі нотаріус не може видати позивачу свідоцтво про спадщину за заповітом, оскільки спадщина фактично оформлена за відповідачем [PERSON], то за позивачем слід визнати в порядку спадкування за заповітом права на земельну частку (пай), яка належала спадкодавцю [PERSON]. В той же час, в частині позовних вимог до управління економіки та розвитку інфраструктури Новоселицької районної державної адміністрації Чернівецької області слід відмовити за їх безпідставністю, у зв'язку із тим, що управління економіки та розвитку інфраструктури не є правонаступником реєстраційної служби Новоселицького районного управління юстиції Чернівецької області, яке 28 серпня 2013 року видало оспорені свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] та серії [NUMBER], а також провело їх реєстрацію. Доводи відповідачів про те, що свідоцтва про право на спадщину за законом було видано правомірно, а тому у позові слід відмовити, суд вважає безпідставними виходячи з наступного. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. За змістом правових положень розділу 7 ЦК УРСР для спадкоємців, які прийняли спадщину, виникають як майнові права, так і зобов'язання. До майнових прав слід віднести: право особистої власності (ст.100), обов'язкової вимоги (ст. 151), право на отримання авторського гонорару (ст. 494), тощо. Майнові зобов'язання визначені у ст. 556 ЦК УРСР. Спадкодавець [PERSON] при житті набула право на земельну частку (пай), внаслідок чого 25 вересня 1997 року був виданий земельний сертифікат серії [NUMBER]. Видача земельного сертифікату на набуте під час життя [PERSON] право на земельну ділянку після її смерті не означає, що право на земельну частку не охоплена складеним нею заповітом, оскільки дане право її майновим, так як в послідуючому реалізується через отримання земельної ділянки в натурі, а згідно заповіту [PERSON] заповіла позивачу все своє майно. Крім того, безпідставним є твердження відповідачів про те, що позивач пропустив строк давності оформлення за собою в порядку спадкування права на земельну частку та оспорення свідоцтва про право на спадщину, яке було видане відповідачу [PERSON]. Так, за змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін'юсту України від 18.06.1994 № 18/5, яка була чинною на момент відкриття спадщини в 1997 році, а також аналогічної Інструкції, яка діяла на момент видачі свідоцтва про право на спадщину в 2006 році, затвердженої наказом Мін'юсту України від 03.03.2004 № 20/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] слідує, що позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини в 2018 році, коли їй було повідомлено про видачу оспореного свідоцтва про право на спадщину на ім'я відповідача. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, а не виникає у зв'язку із отриманням правовстановлюючого документа або здійсненням державної реєстрації права власності, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Слід зазначити, що відповідно до п. 27 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Тобто, не оформлення позивачем права на спадщину та не отримання нею правовстановлюючого документу обмежує її у праві розпорядження спадковим майном, в той же час, не обмежує у праві володіння та користування спадщиною, що є складовими права власності. В справі № 6-164ц12 від 23 січня 2013 року Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого у спадкоємця, який у встановленому порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстраціїьмає право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибувало з володіння спадкодавця поза волею останнього. Відповідно до ст. 257 ЦК України, діючої на час видачі нотаріусом оспореного свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 грудня 2006 року, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Дослідженими судом доказами з'ясовано, що позивачу не було відомо про видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 грудня 2006 року та про порушення її права на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] їй стало відомо в 2018 році при зверненні із заявою до нотаріуса. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів того, що позивач з пропуском строку позовної давності звернулася до суду за захистом свого порушеного права на спадкування, а тому ці доводи є безпідставними. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Зважаючи, що підпункт 2.5 пункту 2 розпорядження № 189-р від 23 липня 2013 року про виділення [PERSON] в натурі землі згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], був прийнятий Новоселицькою районною державною адміністрацією Чернівецької області на підставі недійсного виданого свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 березня 2006 року, то розпорядження в даній частині порушує законні права та інтереси позивача, а тому слід визнати недійсним, що повністю співпадає з положеннями ст.ст. 21, 393 ЦК України, відповідного до якої суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, у зв'язку із чим Новоселицька районна державна адміністрація є належним відповідачем у даній справі, а заперечення її представника з цього приводу є безпідставними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача пропорційно слід стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 524, 534, 548, 549, 560 ЦК УРСР, ст.ст. 21, 203, 216, 236, 257, 261, 393, 1296, 1301 ЦК України, суд

Outcome: partial