Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за борговою розпискою 30000 дол. США, що в національній валюті становить 817215,00 грн., три відсотка річних - 14777,04 грн., інфляційні витрати - 59757,36 грн., пеню - 53856,55 грн., що разом становить 945605, 95 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, щоміж сторонами 15 січня 2018 року укладено договір позики у вигляді розписки, за умовами якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 30000 дол. США, які зобов`язався повернути 15 січня 2020 року, або на першу вимогу [PERSON] . Посилаючись на ті обставини, що відповідач кошти не повернув, уникає зв`язку позивач просить суд стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції, пені та трьох відсотків річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 29 липня 2021 року справу передано головуючому - судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 05 серпня 2021 року відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого засідання на 27 вересня 2021 року. За клопотанням відповідача 27 вересня 2021 року розгляд справи відкладено. За клопотанням представника відповідача - адвоката Курбака О.О. розгляд справи 26 жовтня 2021 року відкладено на 17 листопада 2021 року. Від представника відповідача - адвоката Курбака О.О. 15 листопада 2021 року надійшли письмові заперечення проти позовної заяви, разом із якими надано копію записника щодо повернення грошових коштів 20.09.2018 р. та 20.05.2017 р. по 100 дол. США із підписом позичальника (а.с. 54). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Монул Л.М. підтримала позовні вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, наполягала на їх задоволенні. Проти обов`язкової участі в судовому засіданні позивача заперечувала, зауважила, що за станом здоров`я позивач не зможе з`явитися до суду, надав їй повноваження представляти його інтереси. Відповідач в судовому засіданні частково заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що позивач сам наполягав взяти у нього грошові кошти, оскільки він займався будівництвом виликоповерхівок. Але, через деякий час, близько півроку після отримання від позивача коштів, відбулась велика нестача, бізнес рухнув, техніку розпродав, розрахувався із інвесторами. Не відмовляється, що брав грошові кошти, але зараз дуже скрутний майновий стан, буде віддавати за наявності. Також зауважив, що подекуди привозив грошові кошти, але розписки не брав. Надав в судовому засіданні аудіозапис розмови із позивачем, яка була відтворена під час дослідження доказів. Вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши повно та всебічно обставини справи, оцінивши в сукупності всі наявні по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для частково задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно розписки від 15 січня 2018 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 30000 дол. США, які зобов`язався повернути 15 січня 2020 року, або на першу вимогу [PERSON] або його сину [PERSON] (а.с. 10). За розрахунком заборгованості, наданого позивачем, розмір боргу становить 817215,00 грн., 3% річних - 14777,04 грн.. інфляційні витрати - 59757,36 грн. та пеню - 53856,55 грн.(а.с.6-7). Зі сторінки дослідженого щоденника міститься запис про повернення боргу [PERSON] 20.09.2018 р.- 100 лод. США та 20.05.2017 р. по 100 дол. США (а.с. 54). Спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем [PERSON] , як позичальником боргових зобов`язань за розпискою. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, а й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18. З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач [PERSON] порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїми підписами сторони засвідчили, що їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Відповідачем не спростовано твердження позивача про невиконання грошового зобов`язання у визначені сторонами строки. Посилання відповідача, що грошові кошти він отримав у позивача на його прохання не мають суттєвого значення для розгляду справи, оскільки не виключають обов`язку відповідача повернути отримані в позику кошти. Отже, з досліджених судом доказів, приходжу до висновку, що позика відповідачем [PERSON] була частково погашена в сумі 100 дол. США, що підтверджується дослідженим записом та підписом позивача. Проте, запис про повернення грошових коштів на суму 100 дол. США, датовану 20.05.2017 року не можна взяти до уваги, оскільки повернення коштів відбулось до отримання позики. Як повідомила представник позивача та не заперечував відповідач, в нього також були позичкові правовідносини із дружиною позивача на виконання яких, спрямовано 100 дол. США. Отже, на підставі дослідженого приходжу до переконання, що відповідач не повернув позивачу кошти в сумі 29900 дол. США. Станом на дату ухвалення судового рішення 13 грудня 2021 року офіційний курс долара до національної валюти за даними національного Банку України становить 27.02 грн. за 1 долар, заборгованість становить 807898 грн.. виходячи з розрахунку (29900 х 27.02). Відповідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних за користування коштами, оскільки інший розмір не визначений умовами договору. Виходячи з суми заборгованості 29900 дол. США, курсу валют, а також в межах заявлених позовних вимог за період з 15 грудня 2020 року до 22 липня 2021 року, що становить 220 днів, відсотки за користування коштами становлять 14608,60 грн., виходячи з розрахунку (29900 х 3% / 100% / 365 х 220 х 27,02). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми боргу 29900 дол. США, та 3% річних в сумі 14608,60 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат та пені суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Оскільки умовами укладеного договору, в розписці зазначено, що відповідач отримав в позику саме 30000 дол. США. сторони визначили валюту договору, тому інфляційні витрати в сумі 59757, 36 грн. стягненню не підлягають. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом. Судом досліджений текст розписки умовами якого не передбачено стягнення пені за порушення виконання грошового зобов`язання, тому в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені в сумі 53856,55 грн. слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, беручи до уваги те, що понесені позивачем судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та доведеним. З урахуванням ціни позову, згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним вимогам в сумі 8225,00 грн.

Outcome: partial