Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначала про те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], з яким вона перебувала у шлюбі з 23 лютого 1964 року. Після смерті її чоловіка відкрилася спадщина у виді спільної сумісної власності на частину квартири [ADDRESS], ця нерухомість набута ним разом із позивачкою в порядку приватизації. [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], яка спадщину в установленому порядку прийняла, фактично проживаючи до і після смерті свого чоловіка у вказаній квартирі. Проте оформити спадкові права у Липоводолинській районній державній нотаріальній конторі на вказану частину квартири її померлого чоловіка не представилось можливим, оскільки нотаріус може видати свідоцтво про право власності на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого та частки позивачки у спільному майні. Просила суд визначити розмір її частки у спільному сумісному майні в обсязі 1/2, визначити [PERSON], який помер [INFO], право власності на 1/2 частину спірної квартири, розташованої [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] в попереднє судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність на підставі поданих нею доказів. Липоводолинська селищна рада Сумської області позов [PERSON], як відповідач, визнала, просила справу розглядати за відсутності їх представника. Представник Липоводолинської районної державної нотаріальної контори, як третьої особи, до суду не з'явився, але в письмовій заяві державний нотаріус Мельник В.О. просив розглянути справу за його відсутності. У зв'язку з неявкою в судове засідання сторін та третіх осіб, відповідно до положень ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У порядку ч.4 ст. 174, ч.4 ст. 130 ЦПК України через визнання відповідачами позову у даній справі підлягає ухваленню рішення про задоволення позову, оскільки таке визнання позову не суперечить закону, відповідає вимогам процесуального закону. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази зібраній у ній, суд вважає заявлений позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на нижченаведене. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23 лютого 1964 року в смт. Липова долина Сумської області [PERSON] та [PERSON], [INFO], уклали шлюб, після реєстрації шлюбу дружиною обрано прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с.6). На підставі розпорядження комісії по приватизації житлового фонду Липоводолинської селищної Ради народних депутатів Сумської області від 28 серпня 1996 року № 387 за підписом її керівника Яркового Ф.С. - [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на житло у виді квартири [ADDRESS] (загальна площа квартири становить 48,4 кв.м). Проведена реєстрація цієї квартири у реєстраційній книзі органу приватизації за № 5/382 та в місцевому органі БТІ (а.с.7). [INFO] в смт. Липова Долина [PERSON] помер (а.с.5). 16 січня 2014 року у Липоводолинській районній державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 8/2014 після смерті [INFO] [PERSON] (а.с.8). При вирішенні даної справи суд виходить з наступних норм законів та висновків, а саме: Відповідно до ч.1,2 ст. 22 Кодексу про шлюб та cім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. При цьому, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч.1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про власність» також визначає презумпцію спільної власності громадян, якщо таке майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї. Статті 5,8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року визначають, що передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, і оформляється дана процедура свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації, і не потребує нотаріального посвідчення. Отже, моментом переходу права власності на квартиру від держави до фізичних осіб в порядку приватизації є прийняття відповідного рішення органом приватизації з послідуючим оформленням свідоцтва, про право власності на приватизовану квартиру. Наведений вище закон не пов'язує момент виникнення права власності на приватизовану квартиру з послідуючою державною реєстрацією такого права. З матеріалів справи вбачається, що подружжя [PERSON] правомірно набуло право власності на приватизовану квартиру в порядку приватизації з належним його оформленням. З урахуванням вимог ст.ст.1218,1220 ЦК України право власності у позивачки на 1/2 частину у праві власності на вказану вище квартиру, яка за життя належала її чоловіку, виникло саме з моменту відкриття спадщини. У матеріалах справи відсутні дані про наявність угод чи інших правочинів, вчинених за життя [PERSON] та [PERSON] щодо визначення часток у вказаному вище нерухомому майні із припиненням режиму спільної сумісної власності на нього, а зі змісту свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі розпорядження керівника органу приватизації № 387 від 28 серпня 1996 року, відсутні дані про розподіл чи визначення часток у праві на вказану квартиру. Разом з цим, суд вважає, що у зв'язку зі смертю фізичної особи припиняється її здатність мати цивільні права та обов'язки (ч.4 ст. 25 ЦК України), то померлий співвласник квартири [PERSON] відповідно не може бути носієм права спільної сумісної власності на цю нерухомість, а тому у судовому порядку може бути визначена лише його частка у вказаному праві, яку він мав за свого життя.

Outcome: partial