Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

У березні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласточка» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу при звільненні працівника у випадку скоєння прогулу без поважних причин. Позовні вимоги мотивовані тим, що він з 01.04.1998 року перебував з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласточка» у трудових відносинах. Працював на посаді інженера-механіка. 19.03.2014 року йому було повідомлено про те, що його звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за скоєння прогулу без поважних причин 17.02.2014 року, про що було вручено наказ про звільнення від 17.03.2014 року. Дане звільнення вважає незаконним. Так, засідання профкому не проводилось, а погодження з головою профкому в наказі зазначається. Про те, що 17.02.2014 року його викликали до Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України, він завчасно повідомив директора. 17.02.2014 року слідчий йому видав дві повістки на 9 годину і на 14 годину, в той же день він надав ці дві повістки на підприємство, у зв'язку із чим вважає причину прогулу поважно. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що [PERSON] 17.02.2014 року не ставив керівництво підприємства до відома про причини відсутності на роботі. Наступного дня надав дві повістки про виклик до Заводського РВ ЗМУ, проте ці повістки були без відміток про присутність у РВ. На запит були отримані дві відповідні слідчого Заводського РВ, відповідно до однієї, що повістки, видані [PERSON] на 17.02.2014 року на 9 годину та на 14 годину дійсні і відповідно до другої відповіді, що [PERSON] перебував у слідчому відділі 17.02.2014 року з 18 години до 19 години. А тому вважає, що [PERSON] вчинив прогул 17.02.2014 року і був звільнений відповідно до вимог чинного законодавства. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] його повідомив, що 17.02.2014 року їх викликає слідчий на допит на 9 годину. 17.02.2014 року він прийшов до райвідділу приблизно о 9 годині, там його вже чекав [PERSON]. Вони підійшли до чергового, але той сказав чекати слідчого на вулиці. Вони його чекали, [PERSON] намагався додзвонитись слідчому, але зв'язку не було. Після обіду слідчий вийшов на зв'язок. Олег йому додзвонився, слідчий сказав його чекати. В приміщення райвідділу вони вже потрапили, коли було темно, їх зареєстрували в журналі. Спочатку допитали [PERSON], потім допитали його. Коли його допитували, [PERSON] задіяли в якості понятого в іншій справі. Після допиту він вийшов з приміщення і ще деякий час чекав [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він дійсно викликав [PERSON] 17.02.2014 року на 9 годину та на 14 годину. Крім [PERSON] в той же день викликався свідок. Повідомити причину, через яку він не допитав [PERSON] та свідка о 9 годині та о 14 годині, згадати не може, не виключає можливість, що в той день його могли задіяти на заходах біля облдержадміністрації. Осіб, які чекають біля райвідділу, ніяким чином не реєструють, в подальшому це може підтвердити лише черговий. Осіб реєструють вже безпосередньо, коли вони потрапляють до приміщення, у відповідному журналі. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом установлено, що [PERSON] з 01 квітня 1998 р. працював слюсарем-механіком на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Ласточка», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.13). Наказом № 11 від 17.03.2014 р. [PERSON] було звільнено із займаної посади з 18.03.2014 року за прогул без поважних причин 17.02.2014 року (був відсутній на робочому місці більше 3 годин - з 8.45 до 17.15) (а.с. 10). Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до законодавства України про працю прогул є дисциплінарним проступком, за вчинення якого передбачено один з таких заходів стягнення: догана або звільнення (ст. 147 КЗпП України). Згідно з ч.1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. В матеріалах цивільної справи міститься лише відповідь голови профспілки ТОВ «Ласточка» про те, що профспілка ТОВ «Ласточка» надає згоду на звільнення інженера-механіка [PERSON] за скоєний ним прогул 17.02.2014 року. (а.с.39). Сам протокол зборів до матеріалів справи долучений не був, взагалі не відомо, коли проводилися ці збори, хто був присутній на зборах, чи був утворений кворум, чи був взагалі складений відповідний протокол. Як пояснював в судовому засіданні позивач він на зборах профспілки присутній не був, його навіть не викликали, що в даному випадку є порушенням вимог норм ст. 43 КЗпП України. Крім установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначним критерієм вирішення питання про законність звільнення останнього з роботи є встановлення поважності причин його відсутності. Оскільки законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, у справах про звільнення за п. 4 ст.40 КЗпП України суд повинен вирішувати питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи надані сторонами докази. Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Суд критично ставиться до акту від 19.02.2014 року про відмову інженера-механіка [PERSON] надати пояснення про причини відсутності на робочому місці 17.02.2014 року у зв'язку із тим, що в акті не відображено місце та час його складання, в присутності [PERSON] він був складений чи ні. Позивач в судовому засіданні повідомляв, що йому не пропонували писати пояснення з приводу причини відсутності на робочому місці 17.02.2014 року, в його присутності акт про відмову надати пояснення не складали. Таким чином, акт від 19.02.2014 року не може бути доказам того, що відповідачем були дотримані вимоги ст.149 КЗпП України. Щодо самих причин відсутності на робочому місці 17.02.2014 року [PERSON] у судовому засіданні пояснив наступне. 17.02.2014 року він був викликаний на допит до слідчого на 9 годину. Слідчого о 9 годині не було, черговий сказав чекати слідчого. Він із [PERSON] чекали біля райвідділу. Він намагався додзвонитись слідчому, але його телефон був вимкнений. Біля 12 години він нарешті додзвонився до слідчого і той сказав його дочекатись. Слідчий з'явився приблизно о 16 годині, але сказав, що він зараз зайнятий, попросив ще почекати. Допит слідчий почав приблизно о 17 годині. Спочатку допитав його, потім [PERSON]. В той час, коли допитували [PERSON], його залучили в якості понятого в іншій справі. Коли він звільнився, слідчого Гедікова вже не було. Повістки він забрав лише 19 числа, після чого відразу пред'явив їх на роботі. Потім він перебував на лікарняному, коли вийшов 17.03.2014 року, йому повідомили, що його звільнено за прогул. Той факт, що [PERSON] викликав слідчий СВ Заводського РВ для допиту 17.02.2014 року на 9 та на 14 годину, підтвердив сам слідчий [PERSON], як власними поясненнями в судовому засіданні, так і відповіддю на запит (а.с. 43). Це підтвердив в судовому засіданні і свідок [PERSON], якого також викликали для допиту 17.02.2014 року на 9 годину. Те, що 17.02.2014 року [PERSON] та [PERSON] слідчий допитав після 17 години підтверджується копією з журналу «Запрошених та відвідувачів Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області», відповідно до якого [PERSON] перебував у райвідділі з 18:20 до 19:40, а [PERSON] - з 18:20 до 19:00 (а.с. 103-104). Те, що [PERSON] чекав слідчого з 9 години до години допиту підтверджується показами свідка [PERSON], який чекав на допит разом із [PERSON] під райвідділом. Свідок також повідомив, що вони далеко не відлучались, єдине він ходив за кавою та сигаретами, протягом всього часу 3-4 рази підходили до чергового та перепитували про необхідність чекати слідчого, той відповідав що, якщо вас викликав слідчий для допиту, то потрібно чекати. Сам слідчий [PERSON] не виключав можливості, що в той день не зміг допитати [PERSON] та [PERSON] вчасно через свою відсутність. Відповідно до ст.ст. 57, 66 КПК України потерпілий та свідок зобов'язані прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду. З урахуванням наведеного, суд вважає недоведеним вчинення [PERSON] 17.02.2014 року дій, які б можна було кваліфікувати як вчинення прогулу без поважних причин, всі ті обставини, які були встановлені в судовому не свідчить, що застосування крайнього дисциплінарного заходу до [PERSON] відповідає законній меті, передбаченій ст.140 КЗпП України. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст.147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Що стосується попередньої роботи, то [PERSON] не має на підприємстві жодної догани, до дисциплінарної відповідальності його не притягували, на дисциплінарну комісію жодного разу не викликали. [PERSON] виконував свої зобов'язання і жодного разу нарікань з боку керівництва не було. Даний факт був встановлений рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від. 13.02.2014 року, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доведенню. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Вираховуючи суму, яка підлягає стягненню, суд, з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, приймає за основу довідку відповідача про середню заробітну плату (дохід) (для розрахунку виплат на випадок безробіття) (а.с. 55). Середній заробіток за день становить 38,29 грн. Час вимушеного прогулу з 18 березня 2014 року по 20 червня 2014 року складає 74 дня, отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає (74*38.29) 2833 грн. 46 коп., без відрахування обов'язкових платежів. У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Позивач просить стягнути на свою користь моральну шкоду у сумі 5000 грн., посилаючись на те, що порушення його законних прав призвели до моральних страждань. З матеріалів справи вбачається, що позивач з 18.03.2014 року по 20.06.2014 р. не працював та не отримував заробітну плату. Зважаючи на вказані обставини, а також, що порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходячи з принципу справедливості та розумності, суд вважає достатнім стягнути на його користь з відповідача 1 000 грн. моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням того, що позовна заява має одночасно майновий та немайновий характер, відповідно до Закону України «Про судовий збір» судовий збір підлягає сплаті за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial