Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

У липні 2011 року ПАТ «Перестрахувальне товариство «Європоліс» (далі по тексту - позивач) звернулося до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 175 120,00 грн. 12.07.2011 року представником позивача було подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої представник просив суд стягнути з [PERSON] на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 149 571,54 грн. Разом з тим, 13 грудня 2016 року представником позивача [PERSON] було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача на користь ПАТ «Перестрахувальне товариство «Європоліс» страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 149571,54 грн., інфляційні витрати в розмірі 95 275,57 грн. та 3% річних в розмірі 13 681,56 грн. Позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог мотивовано тим, що 06.07.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Перестрахувальне товариство «Європоліс», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Перестрахувальне товариство «Європоліс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лан-Україна» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №79/06/07/ТЗ, за яким було застраховано транспортний засіб «Nissan Patrol», д.н.з. [NUMBER] 28.06.2008 року в результаті порушення відповідачем правил дорожнього руху трапилася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої застрахований автомобіль зазнав механічних ушкоджень. Згідно постанови Обухівського районного суду Київської області [PERSON] визнано винним у вчиненні вищезазначеної ДТП. На виконання рішення Господарського суду м. Києва від 04.02.2008 року про стягнення з позивача на користь страхувальника 175120,00 грн. страхового відшкодування, 1751,20 грн. витрат по сплаті державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічного забезпечення судового процесу ПАТ «Перестрахувальне товариство «Європоліс» сплатило розмір страхового відшкодування за Договором страхування в розмірі 149571,54 грн. Оскільки відповідач не був уповноваженим на керування застрахованим автомобілем, який являється службовим та на момент настання страхової події знаходився у користуванні представника [PERSON], що діяв на підставі Статуту ТОВ «Лан-Україна» та Подорожнього листа службового легкового автомобіля, саме [PERSON] є особою винною у настанні страхового випадку та відповідальною за завдану шкоду. Враховуючи, що відповідачем не було відшкодовано завданої шкоди Страхувальнику, у позивача виникло право, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, на стягнення з відповідача на свою користь суми страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 149571,54 грн., індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 95 275,57 грн. та 3% річних в розмірі 13 681,56 грн. Представник позивача ПАТ «Перестрахувальне товариство «Європоліс» - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, з підстав зазначених в запереченнях поданих до суду 08.02.2017 року через канцелярію суду, та просив суд відмовити в його задоволенні. Зазначав, що позовні вимоги в частині стягнення 101207,61 грн. не підлягають задоволенню, оскільки були сплачені [PERSON], а не страховиком. Також не підлягає відшкодуванню страхова сума в розмірі 25000,00 грн., яка передбачена полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності із ПрАТ «Страхова компанія «Україна». Не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки, в даному випадку, позивач не збільшив позовні вимоги, а пред'явив додаткові вимоги, що суперечить ч. 2 ст. 31 ЦПК України Представник третьої особи Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні достовірно встановлено, що [PERSON] 28.06.2008 року о 13 год. 00 хв., на автодорозі Обухів-Васильків, керуючи автомобілем [NUMBER], не обрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожньої обстановки, а також стан транспортного засобу щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в результаті чого допустив з'їзд в кювет, а потім перекидання та зіткнення з нерухомою опорою, в результаті ДТП автомобіль отримав механічні ушкодження. Постановою Обухівського районного суду Київської області від 01 серпня 2008 року у справі про адміністративне правопорушення [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 28). Згідно з п. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Перестрахувальне товариство «Європоліс», найменування якого змінено на Приватне акціонерне товариство «Перестрахувальне товариство «Європоліс» та Товариством з обмеженою відповідальність «Лан-Україна» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №79/06/07/ТЗ. Предметом зазначеного договору є належний ТОВ «Лан-Україна» на праві власності автомобіль [NUMBER]. Відповідно до Протоколу огляду транспортного засобу від 03.08.2008 року (а.с. 32) та Звіту про оцінку майна №2280 від 08.09.2008 року, складеного ТОВ «Експертно-асистуюча компанія «ЛЕГІОН» вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Nissan Patrol», державний [NUMBER] складає 157 908,24 грн. Рішенням Господарського суду м. Києва від 02.12.2008 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2009 року та постановою Вищого Господарського суду України, стягнуто з Відкритого акціонерного товариства «Перестрахувальне товариство «Європоліс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Україна» 175120,00 грн. страхового відшкодування. На виконання вищезазначених рішень, позивач сплатив на користь ТОВ «Лан-Україна» розмір страхового відшкодування в розмірі 149571,54 грн Згідно статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальній за заподіяний збиток. Стаття 993 ЦК України передбачає перехід до страховика прав страхувальника щодо особи, відповідальної за завдані збитки, а саме до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до п. 1 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (права власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Як вказано у п. 1 ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Так, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Україна, оскільки із наданого представником відповідача витягу з інформаційної бази даних МТСБУ не вбачається, що було застраховано саме відповідальність [PERSON], оскільки оригіналу полісу відповідачем не надано. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання рішення господарського суду міста Києва було сплачено суму коштів страхового відшкодування в сумі 149571,54 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень (Т.1, а.с. 108-116). Слід зазначити, що посилання представника відповідача на те, що позовні вимоги в частині стягнення суми страхового відшкодування не підлягають задоволенню, оскільки були сплачені [PERSON], а не страховиком, спростовуються наявними в матеріалах справи звітами про використання коштів, наданих головою правління ПрАТ "Європоліс" для оплати коштів на виконання рішення господарського суду, а також копіями платіжних доручень, із яких вбачається, що кошти були сплачені [PERSON] на виконання рішення (Т.1, а.с. 240-253). Таким чином, відповідач повинен відшкодувати позивачу шкоду, завдану внаслідок ДТП у порядку регресу в розмірі 149571,54 грн. Стосовно стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 95 275,57 грн. та 3% річних в розмірі 13 681,56 грн.,суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Так згідно правового висновку викладеного в постановах Верховного суду України № 6-3019цс15 від 13.01.2016 р., по справі № 6-2759цс15 від 20.01.2016 р., № 6-2491цс15 від 02.03.2016 р. дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. Зазначений правовий висновок підтверджується правовими позиціями викладеними в постановах № 6-3019цс15 від 13.01.2016 року та № 6-2759цс15 від 20.01.2016 року та № 6 - 2491цс15 від 02.03.2016 року). Враховуючи викладене вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних витрат задоволенню не підлягає, оскільки між сторонами наявні деліктні відносини, які виникли в резульаті завдання відповідачем шкоди, що не дає підстав для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача 1700,00 грн. витрат по сплаті державного мита та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, яки сплачені ним під час подання позову відповідно до вимог законодавства, яке діяло на час звернення до суду із позовом. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial