Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

позивач та її представник просять суд стягнути з відповідача [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], додаткові витрати на дитину [PERSON], [INFO], у розмірі 6 841,09 грн., на підставі п.7 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" звільнити її від сплати судового збору, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. 14 червня 2013 року вона, [PERSON], уклала шлюб з [PERSON], який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблений актовий запис № 60. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року у цивільній справі № 368/1522/17 шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу вони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом з нею та знаходиться повністю на її утриманні. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримували дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач, взагалі не бере участі у вихованні та утриманні нашої спільної дитини. Вже тривалий час вона з чоловіком проживають окремо. Донька проживає разом з нею, і її чоловік взагалі будь-яким чином не допомагає їм. На розгляді Кагарлицького районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 368/1523/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки. Але, окрім щомісячних витрат на утримання дитини, вона несе постійні витрати на лікування дитини. Її дочка, [PERSON], має вроджені хронічні хвороби, внаслідок чого їй доводиться постійно її обстежувати та лікувати, а 22 вересня 2017 року дитині було проведено оперативне втручання, та зроблена операція аденотомія, тонзилотомія двобічна. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини. її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 та ст. 180 Сімейного кодексу України, обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття є спільним обов'язком батьків: як батька, так і матері, а також має виконуватись, з дотриманням загального принципу рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини. Станом на сьогодні весь обов'язок матеріального забезпечення дитини відповідач переклав на неї, що неприпустимо з огляду на діючі норми законодавства України, а також усі моральні та етичні засади їхнього суспільства. Донечка часто хворіє, неодноразово обстежувалася та лікувалася у різних медичних установах. Проте батько дитини [PERSON]. у лікуванні дівчинки участі не приймає. Відповідач навіть не цікавиться, за які кошти лікується та виховується дитина. Всі питання щодо лікування та виховання доньки вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Її дитина, [PERSON], потребує постійного медичного обстеження та лікування. Загалом на лікування та обстеження доньки нею будо витрачено 6 841,09 грн., що підтверджується виписками із історії хвороби, фіскальними чеками, та квитанціями. Ст. 51 Конституції України, якій кореспондує ч. 1 ст. 180 СК України, встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, а «розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини». Відповідно до положень Сімейного кодексу України, а саме: ст. 185. - той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину зобов'язаний приймати участь у додаткових витратах на дитину, що визвано особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). В даному випадку особливою обставиною є хвороба дитини. У відповідності з ч. 2 ст. 185 СК України «додаткові витрати можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно». У відповідності з п. 1 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у випадках стягнення додаткових витрат мова йде про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Таким чином, вважає, що відповідач зобов'язаний прийняти участь у витратах, пов'язаних з лікуванням їхньої доньки у розмірі витрат, вже понесених нею, тобто у розмірі 6841,09 грн. Відповідач та його представник позовні вимоги позивача визнали частково, виклавши мотиви у відзиві на позов, а саме: згідно ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Згідно ч. 2 ст. 185 Сімейного кодексу України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Виходячи із вказаних норм ст. 185 Сімейного кодексу України дана стаття визначає обов'язок батьків брати участь у додаткових витратах на дитину. При цьому, у разі недосягнення згоди розмір участі одного з батьків у додаткових витратах визначається судом. Тобто, виходячи з положень ст. 185 Сімейного кодексу України участь у додаткових витратах мають брати обоє із батьків, як відповідач, так і позивач. В даному випадку на думку відповідача суд має керуватись нормами ст. 180 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, обов'язок утримувати дитину, в тому числі і приймати участь у додаткових витратах є обов'язком спільним обох батьків. На це також вказує і сама позивач в своєму позові. При цьому, згідно позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача всю суму додаткових витрат в розмірі 6841,09 гривень. Тобто, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати, які були понесені на лікування дитини повністю, що не відповідає положенням ст. ст. 141, 180 Сімейного кодексу України. В даному випадку, на думку відповідача, суд має виходити з принципу рівності обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, а тому з відповідача може бути стягнуто лише половину вказаних витрат. Також, деякі письмові докази, надані позивачем на підтвердження понесених витрат, підлягають ретельному дослідження судом, оскільки вони не стосуються проведеного лікування та не можуть бути підтвердженням понесених додаткових витрат. Позивач просить стягнути з відповідача 6841,09 гривень, при цьому до позовної заяви додано: квитанцію від 22.09.2017 р. на суму 886,78 гривень, в якій зазначено призначення платежу «Благодійний внесок» та квитанцію від 22.09.2017 р. на суму 4545 гривень, в якій зазначено призначення платежу «тм 0002566 товари медичного призначення», а в описі платежу «Благодійний платіж». На думку відповідача, вказані квитанції не можуть бути належним та допустимим доказом понесених позивачем витрат на лікування дитини, оскільки благодійний внесок не є витратами на лікування дитини, так само як і оплата невідомих товарів медичного призначення, які оплачуватись також як благодійний платіж. Згідно ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч. 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивачем надано неналежні та недопустимі докази на підтвердження понесених витрат на лікування дитини, а саме: квитанції від 22.09.2017 р. на суму 886,78 гривень та на суму 4545 гривень, а тому відповідач вважає, що позивачем не доведено понесених витрат на лікування дитини в сумі 5431,78 гривень. Натомість в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат лише в сумі 1409,31 гривень. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників та дослідивши письмові докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. Судом встановлено, що між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований 14 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 60. Відповідно до копії свідоцтва про народження дитини сторони - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Відповідно до рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 21.11.2017 року (а.с.8-9) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. На аналогічні норми законодавства послалася і позивачка у своєму позові. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. Окрім того відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Дитина сторін [PERSON] частко хворіє і їй було проведено операцію: аденомія (ендоскопічна, мікродебридерна), тонзилотомія двобічна. У зв'язку з цим було проведено лікування, вартість якого становить 5909,31 грн., що підтверджують належними та допустимими доказами у вигляді квитанцій. Що стосується квитанції в сумі 886,78 грн., то вказану квитанцію не можливо взяти до уваги з наступних підстав. Відшкодування витрат позивача на сплату на користь лікарні 886,78. в якості добровільного пожертвування, оскільки дане пожертвування являється добровільним волевиявленням позивачки і відношення до лікування останньої немає, тому відшкодуванню не підлягає, оскільки позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що нею понесено витрати на оплату на лікування. Враховуючи викладене, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути додаткові витрати, понесені позивачем на лікування дитини і документально підтверджені в розмірі 2954,66 грн., а в решті вимог суд позивачу відмовляє. Крім того, згідно п. 3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, вони стягуються з другої сторони пропорційно до задоволеною чи відхиленої частини вимог. Позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом 12 грудня 2017 року (а.с.1). Згідно п.п.2 п. 1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» станом на 25 жовтня 2017 року за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року №1801-VІІІ передбачено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2017 року в розмірі 1600 гривень 00 копійок. Враховуючи вище викладене розмір судового збору по даній категорії справ складає - 640 гривень. Тож, з відповідача [PERSON] в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 276 грн. 42 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial