Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Нікулін Є.С., з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.10.2019 року [PERSON] був прийнятий до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» майстром гірничним підземним з повним підземним робочим днем в шахті (наказ № 2776/к від 09.10.2019 р.). Починаючи з грудня 2019 року по березень 2020 р. відповідач не виплачував заробітну плату [PERSON] , через що утворилася заборгованість. 01.03.2020 р. у [PERSON] був останній робочий день, після чого він звільнився за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП (наказ № 256к від 01.03.2020 р.). В день звільнення ДП «ВК «Краснолиманська»» всупереч вимогам чинного законодавства не провело з [PERSON] остаточний розрахунок. Згідно довідки 2519 № 1979 від 22.12.2020 р. ДП «ВК «Краснолиманська» має заборгованість перед [PERSON] з виплати заробітної плати, яка складає: грудень 2019 р.-4173,15; січень 2020 р.- 8241,96; лютий 2020 р. -7287,13; березень 2020р.- 5968,02; всього- 25670,26 гривень - сума заборгованості з виплати заробітної плати вказана після утримання обов`язкових податків та зборів. Заборгованість перерахована не була. Згідно довідки 2519 № 1978 від 22.12.2020 р. ДП «ВК «Краснолиманьска» середньоденний заробіток [PERSON] склав 491,38 гривень. Позивач вважає, що через порушення вимог чинного Законодавства України відповідачем, з нього на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Сума встановленого індексу інфляції на суму заборгованості по заробітній платі за час затримки становить 1659,01 грн. Сума 3% річних на суму заборгованості по заробітній платі станом на 01.02.2021р. складає 705,73 гривні. Заборгованість по заробітній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, після утримання обов`язкових платежів та зборів складає 28035,20 гривні. Розрахунок суми середнього заробітку: Згідно довідки 2519 № 1978 від 22.12.2020 р. середньоденний заробіток [PERSON] склав 491,38 грн. Робочих днів з дня звільнення по сьогоднішній день: 247. Станом на 24.02.2021 р. середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення складає: 491,38 (грн.) * 247 (робочих днів) = 121370,86 гривень. Розрахунок ціни позову: 25670,26 - заборгованість по заробітній платі (станом на 24.02.2021 р.); 121370,86 - середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення (сплату боргу по заробітній платі) (станом на 24.02.2021 р.); 1659,01 - інфляція на суму заборгованості по заробітній платі (станом на 01.02.2021 р.); 705,93 - 3% річних на суму заборгованості по заробітній платі (станом на 01.02.2021 р.) У зв`язку з поданням цієї позовної заяви [PERSON] поніс наступні судові витрати. Витрати на професійну правничу допомогу: згідно акту виконаних робіт від 14 грудня 2020 р. у сумі 2100 грн.; згідно акту виконаних робіт від 18 січня 2021 р. у сумі 1200 грн.; згідно акту виконаних робіт від 24 лютого 2021 р. у сумі 3600 грн.; судовий збір 1213,71 гривень. Розмір понесених судових витрат, станом на 24.02.2021 р. складає 8113,71 гривень. Розрахунок очікуваних судових витрат: згідно попереднього розрахунку послуг з надання правничої (правової) допомоги від 24 лютого 2021 року - 4200 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, у сумі, яка після утримання обов`язкових платежів та зборів складає 28035,20 гривень; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі розрахованої станом на день постановлення рішення по справі; розподілити судові витрати між сторонами. Ухвалою суду від 03.03.2021 року відкрито провадження, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. На думку відповідача заявлений позов не підлягає задоволенню. Звільнення позивача за власним бажанням здійснено у повній відповідності до норм чинного законодавства. Позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні було нараховано 25670,26 гривень, за винятком обов`язкових утримань. Даний факт підтверджується довідкою №1979 від 22.12.2020 року, яка долучена до позовної заяви самим позивачем. Суми в довідках зазначені після обов`язкових утримань до сплати, тобто вже з утриманням підприємством з цих сум обов`язкових податків та зборів. Довідки, видані ДП «ВК «Краснолиманська», надані позивачем в якості доказу невиплати відповідачем заробітної плати позивачеві, свідчать лише про нараховані розміри заробітної плати та не несуть в собі будь-якого доказового значення щодо їх виплати чи не виплати. Будь-яких інших доказів на підтвердження невиплати заробітної плати позивачем не надано. Крім того, відповідач не погоджується про те, що подання позивачем позову до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості із заробітної плати можна вважати належним звернення звільненого працівника з вимогою про розрахунок. 01.03.2020 року позивач звільнився з підприємства, в цей день (звільнення) він отримав на руки трудову книжку у відділі кадрів підприємства, після чого повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку. Але, з невідомих причин, позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Не звертався він до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. В заяві, наказі про звільнення від 01.03.2020 року вимоги про остаточний розрахунок теж немає. Останній день праці позивача 01.03.2020 року - 1 зміна, що підтверджується довідкою з відділу контрольного табелю (скорочено ВКТ) від 10.03.2021 року. Відповідно до вимог ст. 116 Кодексу Законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, чинним законодавством чітко визначені строки, порядок та обставини за яких власник або уповноважений ним орган зобов`язаний здійснювати остаточний розрахунок зі звільненим працівником. Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, не зазначив, що звертався з вимогою про проведення розрахунку 01.03.2020 року, та жодного доказу на підтвердження зазначеної обставини не надає. Представник відповідача зазначає, що позивач взагалі не звертався з вимогою про розрахунок. У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У відповідності до норм абз. З п. 2 роз. 2 Постанови КМУ № Про затвердження Порядку обчислення середньої зарплати» № 100 від 08.02.1995 року (далі в тексті ПКМУ № 100) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Підприємством було проведено розрахунок середнього заробітку позивача у відповідності до ПКМУ №100. Середньоденний заробіток позивача складає за останні 2 робочі місяці 491,38 грн., що підтверджується довідкою від 22.12.2020року № 1978, яка долучена до матеріалів справи позивачем та надана відповідачем. Представник відповідача зазначає, що період затримки розрахунку виплат, належних працівникові при звільнення, слід вважати з наступного дня отримання представником відповідача копії позовної заяви - 10.03.2021 року. Таким чином, на думку представника відповідача, звільнення позивача здійснене у повній відповідності до норм чинного законодавства України про працю. Разом з тим, представник відповідача вважає, що при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, що не з вини підприємства виникла непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія (форс- мажорна обставина, як вимушений простой на підприємстві). Виходячи з викладеного, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними та не підлягають задоволенню. Представник відповідача просить зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності, що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Позовні вимоги за затримку розрахунку при звільнені з 01.03.2020 року по день винесення рішення суду не відображають дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. З огляду на викладене, враховуючи зміст вимог позивача, який просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2020 року по день винесення рішення суду, в той час, як право цієї вимоги виникло у позивача лише з 10.03.2021 року (з наступного дня після отримання позовної заяви відповідачем), тому вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими в частині періоду стягнення середнього заробітку. Представник відповідача також зазначає, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [PERSON] у період з 09.10.2019 року по 01.03.2020 року працював у ДП «ВК «Краснолиманська». Звільнений 01.03.2020 р. за власним бажанням за чт.1 ст.38 КЗпП України (а.с.14-21). Відповідно до довідки від 22.12.2020 року № 1979, заборгованість ДП «ВК «Краснолиманська» по заробітній платі перед [PERSON] складає 25670,26 гривень, а саме: грудень 2019 - 4173,15; січень 2020 - 8241,96; лютий 2020 - 7287,13; березень 2020 - 5968,02. Дані суми вказані після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.22). Середньоденна заробітна плата [PERSON] , відповідно до довідки № 1978 від 22.12.2020 року, складає - 491,38 гривень (а.с.25). В останній день роботи 01.03.2020 року позивач працював. Про це зазначає представник відповідача у відзиві на позов. Згідно довідки про відмітки позивач 01.03.2020 року прийшов на роботу о 05 годині 49 хвилин, пішов о 14 годині 58 хвилин (а.с.56). У статті 55 Конституції України вказано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що на дату звільнення позивача заборгованість по заробітній платі [PERSON] складала 25670,26 гривні, станом на дату розгляду справи заборгованість не виплачена. Оскільки сума заборгованості в розмірі 25670,26 гривень нарахована вже за винятком податків та зборів, то саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Останній день праці позивача на підприємстві відповідача 01.03.2020 року, в цей день позивач працював. У статті 116 КЗпП України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Останній день роботи позивача 01.03.2020 року, тому період за який підлягає стягненню середній заробіток починається з 02 березня 2020 року (наступний день після звільнення) та закінчується днем постановлення рішення суду - 31.03.2021 року. Розрахунок середнього заробітку: середньоденна заробітна плата - 491,38 гривень, кількість робочих днів - 271, 491,38*271 = 133163,98 гривень. Між тим, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку, розмір якої на день постановлення рішення суду складає 133163,98 гривень зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі в розмірі 25670,26 гривень, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 60000,00 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо вимог позивача про стягнення на його користь трьох процентів річних та інфляції за весь час прострочення, суд зазначає наступне. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини. Таким чином, до роботодавця не може бути застосована відповідальність у вигляді нарахування трьох процентів річних та інфляції, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо витрат на правничу допомогу. Відповідно до статті 133 КЗпП України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 3 цієї статті передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, крім інших, на професійну правничу допомогу . Згідно частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені витрати на загальну суму 7800 гривень (а.с. 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36). Оскільки позовні вимоги судом задовольняються частково, то і дані витрати підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги в розмірі 4472,52 гривень. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено звільнення від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. У поданому позові вимога про стягнення заробітної плати об`єднана з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 1213,71 гривень, тому, у зв`язку з тим, що судом ця вимога задовольняється частково, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 600,06 гривень, та 908 гривень на користь держави.

Outcome: partial