Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ВАТ «Олімп» заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 49 від 14.06.2010 року він був звільнений на підставі ст.. 40 п.1 КЗпП України. При звільнені з ним не було проведено остаточний розрахунок, а заборгованість по заробітній платі він не отримав до теперішнього часу. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити, посилаючись на обставини, якими обґрунтовує позовні вимоги та на докази, які їх підтверджують. Представник позивача повідомив, що у 2010 році відповідач частково розрахувався з [PERSON] в результаті чого розмір невиплаченої заробітної плати склав 11\~000 грн.. Представник відповідача ВАТ «Олімп» до зали судового засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Вирішуючи питання щодо підстав розгляду справи Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області в порядку цивільного судочинства суд виходив із наступного. Закон України від 22 грудня 2011 р. № 4212-VI Про внесення змін до Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, за винятком окремих його положень, набрав чинності 19 січня 2013 р. Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом статтю 12 ГПК доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено також справи у спорах про стягнення заробітної плати з боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство (як і судові спори про поновлення на роботі посадових і службових осіб боржника). Відповідно до Закону України від 2 жовтня 2012 р. № 5405-VI Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобовязань розділ X Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи за позовом про стягнення заробітної плати з роботодавця, слід враховувати положення пункту 1-1 розділу X Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, вимоги статті 15 ЦПК, статті 12 ГПК та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника. І якщо ухвалу про порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника постановлено після 19 січня 2013 р., то і позови до такого боржника (роботодавця) про стягнення заборгованості по заробітній платі слід подавати до обласного господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Але, якщо справа про банкрутство боржника, порушена господарським судом до 19 січня 2013 р., то позови про стягнення з боржника зарплати слід подавати і розглядати судами в порядку цивільного судочинства, тобто звертатися до районного (міського) суду. Заслухавши пояснення позивача, зясувавши матеріали справи, перевіривши докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, постановою господарського суду Кіровоградської області від 01.04.2010 року по справі №2/65 Відкрите акціонерне товариство «Олімп» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ВАТ «Олімп» у період з 20 вересня 1968 року по 14 червня 2010 року, ( а.с.7-10). Наказом № 49 від 14.06.2010 [PERSON] був звільнений у звязку зі скороченням штату (а.с.9). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Ст. 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В день звільнення і дотепер позивачеві не виплачено заборгованість по заробітній платі у сумі 11 000 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою № 743 від 14.09.2010 ВАТ «Олімп» та листом арбітражного керуючого ВАТ «Олімп», (а.с. 12). У матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували доводи позивача, оскільки відповідач не надав суду будь-яких заперечень стосовно цього, а тому суд вважає, встановленим факт не проведення на час розгляду справи остаточного розрахунку з позивачем. З огляду на викладене позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення сум, належних йому при звільненні підлягають задоволенню в межах підтвердженого боргу по заробітній платі. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, проте відповідачем не надано суду відповіді щодо розміру середнього заробітку [PERSON] за останні два місяці, що передували звільненню, тому при розрахунку середньоденної заробітної плати позивача суд виходить із пояснень позивача, виходячи з яких середньоденний заробіток, що передував звільненню складав 75 грн. на день. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до щорічного розрахунку норм тривалості робочого часу, з урахуванням дати звільнення позивача, 14 червня 2010 року ( з 14 червня 2010 року по 14 червня 2011 року) - 247 робочих днів, з 15 червня 2011 році по 15 червня 2012 року - 247 робочий день, з 16 червня 2012 року по 16 червня 2013 року - 245 робочих дні, з 17 червня 2013 року по 17 червня 2014 року - 249 робочих дні, з 18 червня 2014 року по 18 червня 2015 року 255 робочих дні, з 19 червня 2015 року по 22 жовтня 2015 року 89 робочих дні (всього - 1332 робочих днів). За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 червня 2010 року по 22 жовтня 2015 року у сумі 62247 грн. 11 коп. (1332 робочих днів Х 75 грн. 00 коп. середньоденної заробітної плати = 99 900 грн.). Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником асе уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальне життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судові витрати у справі суд розподіляє у відповідності до положень ст.. 88 ЦПК України та покладає їх на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial