Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

В інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради про визначення частки у майні померлого та визнання права власності в порядку спадкування за законом звернулась представник позивача- [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог, представником позивача зазначено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 7506 від 02.06.1995 р., посвідченого на Одеській товарній біржі. Представник зазначила, що [INFO] померла [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина на ⅓ частину зазначеної вище квартири. Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, позивач отримав відмову, оскільки частка у майні померлого спадкодавця не визначена, а відтак позивач змушений звернутись до суду з позовною заявою та просить: - визначити, що частка померлої [PERSON] становила ⅓ частину квартири, - визнати за позивачем право власності на ⅓ частину квартири в порядку спадкування за заповітом; - визнати за позивачем право власності на ⅓ частину квартири відповідно до договору від 02.06.1995 р. - визначити, що частка померлої [INFO] [PERSON] , у праві спільної сумісної власності на квартиру, становила ⅓ частини. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2019 року позовну заяву прийнято до провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 28). Представник позивача 30.07.2020 року (вх. № 19001) подала заяву про збільшення розміру позовних вимог (уточнена позовна заява). Крім того, 31.08.2020 року (вх. 21560) від представника позивача надійшло клопотання про витребування від Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса спадкової справи № 62485805, що відкрилась після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . (а.с.75-76). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог, відмовлено також відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, підготовче провадження по цивільній справі закрито та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.108-109). В судове засідання, представник позивача [PERSON] , не з`явилась, разом з цим, звернулась до суду із заявою про слухання справи за її відсутності, в якій зазначила про підтримку позовних вимог в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві, також зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 33). Представник відповідача Одеської міської ради до суду також не з`явився, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини не явки суд не повідомив, з будь-якими заявами не звертався (а.с.106). Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року вирішено провести заочний розгляд справи. Згідно з ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заяву представника позивача про підтримку позовних вимог, проаналізувавши надані стороною позивача докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 7506 від 02.06.1995 року, посвідченого на Одеській товарній біржі [PERSON] , [PERSON] , які являлись членами біржі зі статусом «Н» продали, а [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] (а.с.18-19). Так, згідно відмітки на зворотному боці договору купівлі-продажу, його було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» під № 334 стр.80 кн133пр від 23.06.1995 року. Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис № 337, свідоцтво про смерть видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, серія [NUMBER] (а.с.58). Матеріалами справи встановлено, що за життя [PERSON] , 30.08.2005 року склала заповіт, яким вона все своє майно, яке до дня смерті виявиться їй належним у чому б воно не полягало і де б воно не знаходилась заповіла [PERSON] . Заповіт посвідчено Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р.О. (а.с.59, 60). Крім того, [PERSON] померла [INFO] , у віці 87 років, актовий запис № 4713, свідоцтво про смерть видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с.67). Згідно Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дій від 19.08.2019 року вих. № 2013с/02-31 державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса Пенчевим К.Л. роз`яснено, що відповідно до ст 368, 370 ЦК України щодо права сумісної власності та виділу долі з майна, яке знаходиться в спільній сумісній власності необхідно визначити частку померлої у спільному майні та постановлено відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [PERSON] (а.с.61). За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 3.1 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконуються за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів. Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Пунктом 3.3 вказаної Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. Провести розрахунок часток у спільній власності, а саме: квартири [ADDRESS] , є неможливим, оскільки для цього необхідно подати заяви всіх співвласників, а як вбачається з матеріалів справи, співвласники [PERSON] та [PERSON] померли, що підтверджується свідоцтвами про їх смерть. Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки в праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 355, ч. 1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ч 1 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Представник позивача посилається на те, що через не визначеність розміру частки померлих у їх спільній власності, [PERSON] , не може належним чином оформити свої права на спадщину, яка відкрилася після смерті його бабусі [PERSON] . Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об`єктом спадкування. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яким відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Згідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII"Про приватизацію державного житлового фонду"). Таким чином, враховуючи, що будь-якої домовленості між співвласниками щодо розміру їх часток не було, та те, що співвласники квартири: [PERSON] та [PERSON] померли, враховуючи презумпцію рівності часток, суд вважає, що частка кожного співвласника у спільній сумісній власності на квартиру є рівною і становить відповідно по 1/3 частці. При цьому в судовому засіданні не було встановлено існування обставин, які б могли бути підставою для збільшення або зменшення часток співвласників квартири. Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги щодо визначення часток у праві спільної сумісної власності є обґрунтованими, оскільки позивач має право, як спадкоємець на спадкування майна після померлої [PERSON] , в розмірі 1/3 частки квартири, оскільки саме у такому розмірі за життя померлій належала частка у квартирі [ADDRESS] . Щодо визнання права власності за позивачем [PERSON] на 1/3 частину належну йому частину в квартирі [ADDRESS] , суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, з наступних підстав. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Як передбачено статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер: 1868375451101, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна. серія та номер 7506 виданого 02.06.1995 року Одеською товарною біржею, зареєстровано за [PERSON] , форма власності: приватна, розмір частки становить: 1/1 (а.с.73-74). Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду. З урахуванням норм Цивільного законодавства України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під час розгляду справ, щодо порушення, невизнання або оспорювання прав, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Однак, матеріалами справи не встановлено та під час розгляду справи представником позивача або позивачем не доведено порушення або невизнання з боку третіх особі права власності позивача на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Таким чином, позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/3 частини квартири задоволенню не підлягають. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України та покладає на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: partial