Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Царичанської селищної ради Дніпропетровської області про встановлення юридичного факту та визнання права власності. Вказує, що [INFO] померла її баба - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів грмадянського стану Царичанського районного управління юстиції 07 червня 1999 року), а також баба [PERSON] , [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Ще раніше - під час Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, загинув чоловік померлої [PERSON] - [PERSON] . [INFO] помер син [PERSON] , чоловік [PERSON] та її батько, а також батько відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до якої входить житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок на ім`я [PERSON] від 04.06.1991 року, яке видано згідно рішення виконкому Царичанської районної ради народних депутатів №147 від 15 травня 1991 року, записано в реєстрову книгу 13 під реєстровим №2210. Згідно висновку експерта ринкова вартість вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами складає 81 430 грн. За життя [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцями першої черги після померлої [PERSON] є її син [PERSON] , який спадщину не прийняв, оскільки відмовився від її прийняття та помер [INFO] . 25 січня 2017 року відповідач [PERSON] звернувшись до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті баби - [PERSON] , отримала відмову, у зв`язку з тим, що є спадкоємець першої черги, який має право подати заяву про прийняття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину, відсутні необхідні документи для встановлення родинних відносин з померлою. 06 липня 2020 року звернувшись до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті баби - [PERSON] , вона отримала відмову, у зв`язку з тим, що є спадкоємець першої черги, який мав право подати заяву про прийняття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину, відсутні необхідні документи для встановлення родинних відносин з померлою. Зазначила, що оскільки її батько [PERSON] спадщину після померлої його матері, а її баби [PERSON] , не прийняв та помер, то вона не може за правом представлення набути спадщину після померлої баби, так як умовами набуття права на спадкування за правом представлення є смерть спадкоємця першої, другої чи третьої черги до часу відкриття спадщини (до дня смерті або в день смерті). Вказала, що не може набути спадщину після померлої баби за спадковою трансмісією, оскільки спадкова трансмісія можлива за наявності двох умов: -якщо спадщину відкрито (спадкодавець помер); - слідом за спадкодавцем помирає спадкоємець, не встигнувши у встановлений законом строк прийняти спадщину або відмовитися від неї. Її батько не прийняв спадщину після [PERSON] не у зв`язку зі своєю смертю, не встигнувши у встановлений законом строк прийняти спадщину або відмовитися від неї. Житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , до цього часу є власністю померлої [INFO] [PERSON] . На сьогоднішній день вона продовжує проживати в цьому будинку, починаючи з 28 грудня 1998 року, тобто відкрито володіє цим майном вже після смерті баби більше 20 років, сплачує комунальні послуги за вказаною адресою, проводить поточні ремонти. Вказала, що відкрито володіє домоволодінням, оскільки зареєстрована та проживає у вказаному житловому будинку безперервно з 28.12.1998 року - більше 20 років без якогось приховування цього факту для оточуючих, утримує будинок, проводить поточні ремонти, сплачує після смерті [PERSON] з 06.06.1999 року по теперішній час комунальні платежі. Крім того, згідно свідоцтва про народження її батька - [PERSON] , по батькові його матері і її бабусі помилково зазначено « [PERSON] », а не « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про смерть - [INFO] померла [PERSON] Свідоцтво про смерть видається на підставі паспорта померлої особи, тому вірним необхідно рахувати по батькові померлої [PERSON] саме « [PERSON] », як зазначено в свідоцтві про її смерть, а не « [PERSON] ». Позасудовим шляхом встановити факт родинних відносин між нею та померлою неможливо. Прохає встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що вона являється онукою померлої [INFO] [PERSON] ; та визнати за нею право власності на житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який належав померлій [INFO] , [PERSON] на підставі свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок від 04.06.1991року, виданого згідно рішення виконкому Царичанської районної ради народних депутатів №147 від 15 травня 1991 року, записаного в реєстрову книгу 13 під реєстровим №2210, за набувальною давністю. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Тараненко П.П. в судовому засіданні позов підтримали повністю та прохали його задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засіданні не з`явилися, однак подали до суду заяви, в яких прохали розглянути справу у їх відсутність та позовні вимоги визнали повністю. Представник відповідача Царичанської селищної ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, не заперечують проти задоволення позову. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що є сусідами позивача. Дійсно з кінця 1998 року позивач проживає по [ADDRESS] разом зі своєю бабусею [PERSON] , яка померла у 1999 році. На даний час, позивач продовжує проживати у житловому будинку за вказаною адресою, після смерті бабусі доглядає за будинком та утримує його, періодично робить в ньому поточний ремонт. Суд, заслухавши думку позивача та її представника, покази свідка, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що [INFO] померла баба позивача - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів грмадянського стану Царичанського районного управління юстиції 07 червня 1999 року), а також баба [PERSON] , [PERSON] , яка на день смерті була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с.26). [PERSON] , чоловік померлої [PERSON] , загинув під час Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років. [INFO] помер син [PERSON] , чоловік [PERSON] , відповідач в даній справі, та батько позивача, а також батько відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Царичанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до якої входить житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок на ім`я [PERSON] від 04.06.1991 року, яке видано згідно рішення виконкому Царичанської районної ради народних депутатів №147 від 15 травня 1991 року, записано в реєстрову книгу 13 під реєстровим №2210 (а.с.21). За життя [PERSON] заповіту не складала. Спадкоємцем першої черги після померлої [PERSON] є її син [PERSON] , який спадщину не прийняв, оскільки відмовився від її прийняття та помер [INFO] . 25 січня 2017 року відповідач [PERSON] звернувшись до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті баби - [PERSON] , отримала відмову, у зв`язку з тим, що є спадкоємець першої черги, який має право подати заяву про прийняття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину, відсутні необхідні документи для встановлення родинних відносин з померлою. 06 липня 2020 року звернувшись до державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті баби - [PERSON] , вона отримала відмову, у зв`язку з тим, що є спадкоємець першої черги, який мав право подати заяву про прийняття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину, відсутні необхідні документи для встановлення родинних відносин з померлою (а.с.45). Так, згідно свідоцтва про народження батька позивача - [PERSON] , по батькові його матері і її бабусі помилково зазначено « [PERSON] », а не « [PERSON] », згідно свідоцтва про смерть - [INFO] померла [PERSON] (а.с.46). Свідоцтво про смерть видається на підставі паспорта померлої особи, тому вірним необхідно рахувати по батькові померлої [PERSON] саме « [PERSON] », як зазначено в свідоцтві про її смерть, а не « [PERSON] ». Відповідно до п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до роз`яснень, які викладені в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Факт родинних відносин між фізичними особами суд встановлює у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника: право на спадщину, право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, одержання компенсації. Вказаний в заяві факт позивачу необхідно встановити з метою оформлення спадкових прав, іншим шляхом встановити його неможливо. За таких обставин, оскільки законом не визначено іншого, крім судового порядку встановлення факту родинних відносин між особами, і факт родинних відносин, який просить встановити позивач, підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON] , наданими в судовому засіданні, згідно яких позивач [PERSON] дійсно є онукою померлої [INFO] [PERSON] , суд приходить до висновку, що вимога позивача про встановлення факту родинних відносин зі спадкодавцем є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимог про визнання права власності за набувальною давністю, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Як на правову підставу звернення до суду з вимогою про визнання права власності на житловий будинок позивач посилається на ст. 344 ЦК України. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Як роз`яснено у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Згідно п.п. 9, 11, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При цьому слід враховувати, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, виходячи зі змісту вказаної правової норми, цей спосіб набуття права власності встановлюється на сукупності обставин, зазначених у цій статті, а саме тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном, як своїм власним. При цьому тривалість означає, що повинен закінчитися передбачений у законі строк, добросовісність означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно, відкритість означає, що володіння є відкритим, безперевність означає, що на протязі зазначеного у законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`явлено позовів про повернення майна. За змістом роз`яснень пункту 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №3 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Згідно ч.1 та 2 ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрації прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. У відповідності до статті 411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі № 175/4741/16, неодноразово висловлював правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позивач [PERSON] в позовній заяві стверджує, що починаючи з 28 грудня 1998 року вона відкрито володіє житловим будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , сплачує комунальні послуги за вказаною адресою, проводить поточні ремонти, на підтвердження чого надає копії Договору про користування електричною енергією №8000 від 12.08.2000 року, Договору №1101031 про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області від 17.11.2004 року, Договору №6067 про надання послуг з газопостачання від 09.03.2006 року, укладені на її ім`я. При цьому, на даний час власником житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 04.06.1991 року є [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.21) Таким чином, позивач, користуючись будинком, який не є її власністю, достеменно знала її власника - померлу [PERSON] , факт родинних відносин між якими встановлено в судовому засіданні та підтверджено показами свідків, наданими в судовому засіданні, а саме, що позивач [PERSON] є онукою померлої [INFO] [PERSON] , а тому її володіння даним будинком не можна вважати добросовісним. Оцінюючи встановлені у справі обставини, підтвердженими наявними у справі доказами, суд вважає доведеним, що позивачу було відомо, про власника спірного будинку, а отже у даному конкретному випадку відсутні необхідні умови для виникнення права власності за набувальною давністю. Обравши спосіб захисту права, передбачений статтею 344 ЦК України, позивач не надав суду доказів існування передбачених цією нормою підстав для визнання за нею права власності на вищевказаний будинок за набувальною давністю, а обставини, встановлені при дослідженні матеріалів справи, суперечать обраному нею способу захисту права. Виходячи з вищенаведених висновків, з огляду на положення ч.4 ст.206 ЦПК України суд не приймає визнання відповідачами заявленого [PERSON] позову в частині визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, оскільки таке визнання позову не є безумовною підставою для його задоволення, ураховуючи встановлені обставини справи та те, що вирішуючи спір по суті суд повинен дослідити матеріали справи, надати правову оцінку наявним у справі доказам та ухвалити рішення з урахуванням вимог законності та обґрунтованості, а не виходити виключно з факту визнання відповідачем позову. Про це вказується також в Постанові Верховного Суду від 16.07.2018 року. На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю слід відмовити. При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується позиція позивача [PERSON] не стягувати судовий збір із відповідачів. На підставі викладеного, та

Outcome: partial