Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Свій позов мотивує тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем до 2019 року. Рішенням Горохівського районного суду від 24.09.2019 року шлюб розірвано. Від даного шлюбу у них народилось дочка [PERSON] [INFO] , як проживає із матір`ю. Позивач вказує, що з часу розірвання шлюбу відповідач не надає коштів на утримання дитини. Вказує, що їй не сила самотужки утримувати родину, оскільки дитину необхідно забезпечити продуктами харчування, одягом, шкільним приладдям, засобами гігієни, організацією відпочинку та дозвілля. Зазначає що на її утриманні перебуває і дочка від першого шлюбу. Враховуючи викладене, просить стягувати з [PERSON] в її користь аліменти на утримання неповнолітнього дочки [PERSON] [INFO] з дати розірвання шлюбу в розмірі ј (одна четверта) від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно й до досягнення дитиною повноліття, а також судові витрати. 07 грудня 2020 року від відповідача [PERSON] на адресу суду найшов відзив на позовну заяву, яким він заперечив обставини викладені в позовній заяві. Позов визнав частково та просив відмовити в позові в частині призначення стягнення аліментів з дати розірвання шлюбу та ухвалити рішення яким стягувати з нього на користь позивача аліменти на утримання дитини в сумі, що становить 1/8 усіх видів його доходів і не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Позивач 23.12.2020 подала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що доводи відповідача зазначені у відзиві не відповідають дійсності та не підтвердженні доказами. Просила її позов задовольнити повністю. Позивач в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності. Підтримав позицію викладену у відзиві. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України оскільки усі учасники заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та подані докази, проаналізувавши встановлені обставини справи в їх сукупності, приходжу до наступного висновку. Судом встановлено, що Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 24 вересня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.3). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] в шлюбі у сторін народився дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.4). Згідно довідки Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області від 27 жовтня 2020 року за №324 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб та землекористування разом із позивачкою проживають дочка [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] [INFO] (а.с.5). Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітніх дітей, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на їх утримання. З поданого відповідачем відзиву та долучених до нього документів судом не встановлено будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин що передбачені ст.182 СК України. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.3 ст.183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька. Згідно абзацу 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Верховний суд у своїй постанові від 27 травня 2020 року у справі 712/4702/19 зазначив, що згідно з частинами першою та другою статті 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору. Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно. У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її. Таким чином, положення зазначеної статті застосовуються виключно з метою припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. З досліджених у судовому засіданні документів встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 01 жовтня 2020 року [PERSON] подарував своїй доньці [PERSON] належну йому Ѕ частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Матеріали справи не містять належні та допустимі докази того, що відповідач подарував квартиру своїй дитині в рахунок саме аліментних платежів або з метою припинення права на аліменти для дитини. Також у вищевказаній постанові Верховний Суд звертає увагу, що надання малолітній дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Частиною 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку дитини, збереження її здоров`я, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Згідно до ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При таких обставинах, встановивши, що малолітня дитина проживає разом із матір`ю, суд на підставі наданих сторонами доказів, доводів і заперечень, дослідивши усі надані сторонами докази, надавши їм належної правової оцінки за своїм внутрішнім переконанням, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] . Визначаючи розмір аліментів, перевіривши обставини, обумовлені статтею 182 СК України, беручи до уваги як стан здоров`я і матеріальне становище дитини, так і стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у платника аліментів інших утриманців, інші обставини вважаю за необхідно визначити розмір аліментів на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Водночас, згідно ч.1 ст.192 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Так відповідно до ч.2 ст.79 СК України якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік. Позивач у своїй позовній заяві просить призначити стягнення аліментів з дня розірвання шлюбу, проте жодних доводів, мотивів та доказів на підтвердження своєї вимоги суду не надав. З даною позовною заявою позивач [PERSON] звернулась 30.10.2020 року (а.с.7), отже саме з зазначеної дати аліменти мають стягуватися з відповідача на її користь. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць. Вирішуючи питання стягнення з відповідача судових витрат суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч. ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, згідно положень ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. В своїй відповіді на відзив позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на правничу допомогу в сумі 1000 грн. та підтверджує понесені нею витрати Угодою про правову допомогу від 21.12.2020 року, Актом про надання правової допомоги від 21.12.2020 року, Квитанцією до прибуткового касового ордера №21 від 21.12.2020 року та копією свідоцтв про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.48-50). Таким чином, оскільки позивач підтвердила належними та допустимими доказами понесені нею витрати на правничу допомогу в сумі 1000 грн., здійснюючи розподіл судових витрат, суд дійшов висновку, що з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір», та судові витрати на правову допомогу в розмірі 1000 гривень. На підставі ст. ст.180, 181, 182, 184 СК України,

Outcome: partial