Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу обґрунтовані тим, що між нею [PERSON] та [PERSON] 07 березня 2006 року було укладено шлюб, зареєстрований Кохівською сільською радою Ананьївського району Одеської області, актовий запис №03, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Як зазначається в позовній заяві, що від вказаного шлюбу народилася [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивачка вказує в позовній заяві, що їхні з відповідачем сімейні стосунки не склалися, тож вона прийняла рішення про розірвання шлюбу у зв`язку з тим, що між нею та відповідачем повністю відсутнє взаєморозуміння в зв`язку з різними поглядами на життя та на сімейні стосунки. В зв`язку з повною несумісністю характерів їхня сім`я розпалась. На даний час шлюбних стосунків не підтримують, відповідач з червня 2020 року проживає окремо від сім`ї, з іншою жінкою. Тому, на думку позивачки, їхня сім`я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, оскільки між нею та відповідачем відсутнє будь-яке взаєморозуміння, а тому вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам. Своє рішення про розірвання шлюбу вважає остаточним, примирення неможливе. При цьому другу вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей позивачка мотивує тим, що на даний момент вона з відповідачем не проживає разом, а троє їхніх дітей проживають разом з нею та фактично знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою Ананьївської міської ради за вих.№1376 від 12.04.2021 року. Одночасно позивачка зазначає в позовній заяві, що вона не володіє інформацією стосовно того, чи працевлаштований на даний час відповідач та чи офіційно оформлені його трудові відносини з роботодавцем. Відповідач є працездатною особою, тому вважає, що він має змогу та зобов`язаний надавати матеріальну допомогу їхнім неповнолітнім дітям. Однак фактично вказану матеріальну допомогу на постійній основі на утримання дітей відповідач не надає. За вказаних обставин позивачка вважає за необхідне клопотати перед судом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень, щомісячно, на кожну дитину (з урахуванням існуючих цін на товари і послуги, котрі постійно змінюються в сторону їх підвищення, та потреб дитини для забезпечення її гармонійного розвитку). Тому, з урахуванням наведених вище обставин позивачка [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою та просить в прохальній частині: 1. Розірвати шлюб, укладений 07 березня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Кохівською сільською радою Ананьївського району Одеської області, актовий запис №03, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . 2. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». 3. Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер невідомий) аліменти на її користь (ідентифікаційний номер - [NUMBER] ), на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, щомісяця, на кожну дитину, з індексацією відповідно до закону, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи від дня пред`явлення позову до досягнення нею повноліття. 4. Витрати у розмірі 2408 гривень, понесені нею при зверненні до суду з даною позовною заявою стягнути з відповідача, згідно наданих документів. Ухвалою від 20 квітня 2021 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників та призначено проведення судового засідання на 25 травня 2021 року (а.с.23-24). Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачу про його процесуальні права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов та подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми процесуальними правами передбаченими ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України не скористався та у встановлені строки в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву до суду не подав, з зустрічним позовом та з заявою із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався. У судове засідання 25 травня 2021 року сторони по справі не з`явилися. При цьому, 25 травня 2021 року позивачка [PERSON] подала через канцелярію суду письмову заяву (а.с.30), в якій просить справу розглянути у її відсутність, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі та просить задовольнити позов. Також, 25 травня 2021 року відповідач [PERSON] надав через канцелярію суду письмову заяву, в якій просить провести розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги позивачки визнає частково, а саме вимогу щодо розірвання шлюбу визнає повністю, вимогу щодо стягнення аліментів визнає частково, згоден на сплату аліментів в розмірі 1500 гривень, щомісяця, на кожну дитину (а.с.38). Крім того, в своїй заяві відповідач зазначив, щодо стягнення з нього судових витрат понесених позивачкою при зверненні до суду він не погоджується. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, наявність заяв в яких вони висловлюють свою позицію щодо позовних вимог, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового процесу. При цьому, у відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Позивачкою у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженка Другої дільниці, с.Ананьїв, Ананьївського району Одеської області та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 20 березня 2006 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.4). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженець с.Шелехове Ананьївського району Одеської області, та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Відділу надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради №433 від 16 квітня 2021 року про реєстрацію місця проживання особи (а.с.22). З позовної заяви вбачається, що позивачка звернулася до суду з двома окремими вимогами, першою вимогою є розірвання шлюбу з відповідачем по справі. Так, при розгляді справи встановлено, що між позивачкою та відповідачем 07 березня 2006 року зареєстровано шлюб у Кохівській сільській раді Ананьївського району Одеської області, про що складено відповідний актовий запис за №03, що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 07 березня 2006 року Кохівською сільською радою Ананьївського району Одеської області (а.с.6). Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З позовної заяви вбачається, що сімейні стосунки між позивачкою та відповідачем не склалися, тож позивачка прийняла рішення про розірвання шлюбу у зв`язку з тим, що між нею та відповідачем повністю відсутнє взаєморозуміння в зв`язку з різними поглядами на життя та на сімейні стосунки. В зв`язку з повною несумісністю характерів їхня сім`я розпалась. На даний час шлюбних стосунків не підтримують, відповідач з червня 2020 року проживає окремо від сім`ї, з іншою жінкою. Тому, на думку позивачки, їхня сім`я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, оскільки між нею та відповідачем відсутнє будь-яке взаєморозуміння, а тому вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам. Своє рішення про розірвання шлюбу вважає остаточним, примирення неможливе. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивачки про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивачка наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд, також бере до уваги заяву позивачки від 25 травня 2021року, в якій вона просить задовольнити її позовні вимоги. А також суд враховує заяву відповідача, яка подана ним 25 травня 2021 року через канцелярію суду (а.с.31), в якій він визнає повністю позовні вимоги позивачки в частині розірвання шлюбу. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивачка та відповідач тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, та те що їх шлюб носить лише формальний характер, вважає можливим шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвати. Частиною 1 статті 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд, враховує бажання позивачки та вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити позивачці шлюбне прізвище « [PERSON] ». Другою вимогою заявленою в прохальній частині позовної заяви є стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей. Судом встановлено, що позивачка та відповідач мають спільних неповнолітніх дітей, а саме: - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 24 липня 2007 року Ананьївською Другою сільською радою Ананьївського району Одеської області (а.с.7); - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26 травня 2010 року Виконкомом Кохівської сільської ради Ананьївського району Одеської області (а.с.9); - доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 12 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області (а.с.11). Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи виданих Ананьївською міською радою 04 грудня 2019 року за №420, №421, №422, неповнолітні діти позивачки та відповідача: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , (а.с.8, 10, 12). З позовної заяви вбачається, що на даний момент позивачка з відповідачем не проживає разом, а троє їхніх дітей проживають разом з нею та фактично знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою Ананьївської міської ради за вих.№1376 від 12.04.2021 року. Одночасно позивачка зазначає в позовній заяві, що вона не володіє інформацією стосовно того, чи працевлаштований на даний час відповідач та чи офіційно оформлені його трудові відносини з роботодавцем. Відповідач є працездатною особою, тому вважає, що він має змогу та зобов`язаний надавати матеріальну допомогу їхнім неповнолітнім дітям. Однак фактично вказану матеріальну допомогу на постійній основі на утримання дітей відповідач не надає. За вказаних обставин позивачка вважає за необхідне клопотати перед судом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень, щомісячно, на кожну дитину (з урахуванням існуючих цін на товари і послуги, котрі постійно змінюються в сторону їх підвищення, та потреб дитини для забезпечення її гармонійного розвитку). Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до частини 1 статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею статті 51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до частини 1 та 2 статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання них окремо від дитини не впливає на об`єм їх прав та не звільняє від обов`язків відносно дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У відповідності до частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до прохальної частини позовної заяви позивачка просить стягувати аліменти з відповідача [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, щомісяця на кожну дитину, з індексацією відповідно до закону, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. При цьому, з даним розміром аліментів відповідач не погоджується та в своїй заяві від 25 травня 2021 року зазначив, що спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1500 гривень, щомісяця, на кожну дитину (а.с.31). Частиною 1 статті 182 СК України визначено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частиною 2 статті 184 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: зокрема, для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Отже, відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» та відповідно до статті 50% прожиткового мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить 1197,50 грн. З наведеного вбачається, що розмір аліментів 2000,00 гривень, котрий просить сягнути позивачка на її користь з відповідача на утримання неповнолітніх дітей: - - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] , недоведений, не підтверджений будь-якими доказами, та перевищує прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який визначений законодавством. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, суд дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, приходить до висновку, що цілком співмірним, обґрунтованим та розумним є призначення до стягнення з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок, на кожну дитину, щомісяця, з індексацією відповідно до закону, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 14 квітня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 14 квітня 2021 року. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 1 частини 1 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Враховуючи те, що позивачкою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви про розірвання шлюбу в розмірі 908,00 грн., та беручи до уваги, що відповідач в своїй заяві від 25 травня 2021 року визнає повністю позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судові витрати в розмірі 908,00 грн. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Відповідно до постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). З наведеного вбачається, що позовна заява була подана у 2021 році, ставка судового збору якого становила 908,00 грн. Позовні вимоги підлягають задоволенню частково (1500,00+1500,00+1500,00), а саме у розмірі 75 % (4500,00 грн. - позовні вимоги, що підлягають задоволенню *100% / 6000,00 грн. (2000,00+2000,00+2000,00) - загальний розмір позовних вимог). А тому судовий збір за розгляд справи у пропорційному розмірі становить 681,00 грн., слід покласти на відповідача (908,00 грн.:100% х 75%). Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути судовий збір в прибуток держави, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 681,00 грн. Також, в прохальній частині позовної заяви позивачка просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати понесені нею з надання їй професійно правничої допомоги в розмірі 850,00 грн., згідно наданих документів, які відповідають вимогам ст.137 ЦПК України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, судові витрати пов`язані з наданням професійно правничої допомоги, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки становлять 1125,00 грн., пропорційно розміру задоволених вимог (1500,00 грн. :100% х 75%).

Outcome: partial