Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

В жовтні 2010 року ПАТ «Сведбанк» предявив позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості згідно кредитного договору. Свої вимоги мотивував тим, що 29 лютого 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0601/0208/88-012 про надання коштів у вигляді кредитної лінії в розмірі 55\~000 доларів США під 11, 9 % річних на споживчі потреби терміном до 27 лютого 2018 року. 30 квітня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору про збільшення кредитної лінії до 67\~100 доларів США. 13 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] знову було укладено додаткову угоду № 2 до вказаного кредитного договору про збільшення кредитної лінії до 75\~000 доларів США. Банк свої зобовязання щодо надання кредиту виконав, в той час як відповідач [PERSON] своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима не виконує. На прохання погасити заборгованість по кредиту не реагує. Станом на 01.10.2010 року заборгованість позичальника перед банком складає 82\~491 доларів США, що становить 652\~503, 81 грн., а також 58\~096, 42 грн. пеня. Всього до сплати підлягає сума 710\~600, 23 грн. З них: · 69\~320 доларів США заборгованість по кредиту; · 13 171 доларів США заборгованість по відсотках; · 58\~096, 42 грн. пеня. · · 29 лютого 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 0601/0208/88-012-Р-1, за яким поручитель зобовязався нести солідарну відповідальність разом з позичальником за виконання умов основного договору. Оскільки зобовязання належним чином не виконано банк просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість по кредиту в розмірі 710\~600, 23 грн. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 листопада 2011 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість по кредиту в розмірі 710\~600, 23 грн., а також державне мито в розмірі 1700 грн. та витрати на ІТЗ в розмірі 120 грн. (а.с.49-50). Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13 лютого 2015 року заяву [PERSON] та [PERSON] про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с.71). На це рішення відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали апеляційну скаргу, Просили судове рішення скасувати, оскільки воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] скаргу підтримали, просили задовольнити. При цьому, представник відповідача пояснив, що, на його думку, підстав до задоволення позову немає щодо обох відповідачів, хоча [PERSON] має заборгованість за спірним кредитним договором, однак її розрахунок, на думку апелянтів, є незрозумілим та не вмотивованим. Власного контррозрахунку заборгованості відповідачі та представник відповідача суду не надали. Крім того, за твердженням представника відповідача [PERSON] під час підписання кредитного договору та додаткових угод до нього було порушено права позичальника, однак на даний час дійсність цих договорів ним не оспорювалась. Дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Згідно статті 526 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 610 ЦПК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) . За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Встановлено, що 29 лютого 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0601/0208/88-012 про надання коштів на споживчі цілі у вигляді кредитної лінії в розмірі 55\~000 доларів США під 11, 9 % річних терміном до 27 лютого 2018 року. 30 квітня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору про збільшення кредитної лінії до 67\~100 доларів США. 13 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] знову було укладено додаткову угоду № 2 до вказаного кредитного договору про збільшення кредитної лінії до 75\~000 доларів США під 12, 5 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Банк свої зобовязання щодо надання кредиту виконав, в той час як відповідач [PERSON] своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима не виконує. На прохання погасити заборгованість по кредиту не реагує. Станом на 01.10.2010 року заборгованість позичальника перед банком складає 82\~491 доларів США, що становить 652\~503, 81 грн., а також 58\~096, 42 грн. пеня. Всього до сплати підлягає сума 710\~600, 23 грн. З них: · 69\~320 доларів США заборгованість по кредиту; · 13 171 доларів США заборгованість по відсотках; · 58\~096, 42 грн. пеня. · Пунктом 3.9 кредитного договору, укладеного між банком і позичальником [PERSON], передбачено право банку у разі наявності умов, передбачених п. 5.9 цього договору, право на дострокове повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобовязаний виконати цю вимогу. Ухвалюючи рішення про стягнення вказаної вище суми заборгованості з позичальника [PERSON] суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та виходив з того, що зобовязання належним чином позичальником не виконано, банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту та поточної заборгованості, розмір якої визначено правильно. Власного контррозрахунку розміру заборгованості відповідач та його представник не надали. Разом з тим не можна погодитися з висновками місцевого суду щодо стягнення заборгованості по кредиту з поручителя [PERSON] солідарно з основним боржником. Зокрема, 29 лютого 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] і [PERSON] було укладено договір поруки № 0601/0208/88-012-Р-1, за яким поручитель зобовязався нести солідарну відповідальність разом з позичальником за виконання умов основного договору. 30 квітня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] і [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки про збільшення відповідальності поручителя відповідно до збільшення кредитного ліміту на суму 67\~100 доларів США. 13 серпня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] і [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до договору поруки про збільшення відповідальності поручителя відповідно до збільшення кредитного ліміту на суму 75\~000 доларів США з процентною ставкою 12, 5 % річних. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Так, під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Як установлено судом, боржник (а відтак і поручитель) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 27 лютого 2018 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 27 квітня 2010 року повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів не пізніше 27 травня 2010 року, яке було вручено [PERSON] 5 травня 2010 року (а.с.33). Разом з тим, колегія констатує, що повідомлення про дострокове повернення кредиту поручителю надіслано не було, таке в матеріалах справи відсутнє. Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню щодо заборгованості по щомісячним платежам (згідно графіку) з дня виникнення прострочки (несплати) по кожному із них, а щодо вимоги про дострокове повернення кредиту з дня заявлення цієї вимоги. Така позиція узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України, а саме постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, в постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 та інших Отже, якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні за загальним правилом застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. З наявного у справі розрахунку ПАТ «Сведбанк» (а.с.28) слідує, що останній платіж по кредиту позичальника було проведено 1 липня 2009 року, наступний платіж проведено не було. Заборгованість по черговому платежу виникла вперше 1 серпня 2009 року, а отже саме із цієї дати слід обчислювати право кредитора предявити вимогу до поручителя. В той же час, позов предявлено 28 жовтня 2010 року, тобто по спливу одного року і двох місяців з дня виникнення першої несплати. Більше того, вимога банку про наявність заборгованості у позичальника та дострокове погашення заборгованості по кредиту була предявлена тільки до самого позичальника, до поручителя така вимога не предявлялася. Про наявність заборгованості позичальника перед банком поручитель дізнався тільки після предявлення позову. Водночас, відповідно до п. 4 договору поруки, укладеного між сторонами, у разі невиконання позичальником умов основного зобовязання в строк, поручитель погашає суму кредиту, нараховані проценти та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах основного зобовязання та процентів за користування кредитом за першою вимогою банку протягом 2 (двох) календарних днів з моменту отримання поручителем надісланої банком письмової заяви про невиконання позичальником своїх зобовязань, передбачених основним зобовязанням, надісланою банком з адресою, зазначено в реквізитах поручителя в цьому договорі (а.с.29). З матеріалів справи слідує, що така письмова заява банком поручителю не надсилалася. Отже, у даному випадку банком було предявлено вимоги щодо дострокового стягнення всієї суми кредиту, несплачених процентів та пені з порушенням процедури, визначеної у договорі поруки. При цьому, загальна сума предявлена банком до стягнення з поручителя включає суми щомісячних прострочених платежів, що виникли за межами шестимісячного строку, встановленого ст. 559 ЦК України. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53цс14 зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчинити не може. У даному випадку вказаний строк сплив, а повідомлення про зміну умов кредитного договору, направлене позичальнику, 27 квітня 2010 року (а.с.33), поручителю не надсилалось. Отже, підстав для задоволення вимог банку до поручителя в даній справі немає.

Outcome: partial