Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку в житловому будинку. В обгрунтування заявлених вимог зазначив, що з 21 липня 1996 року з відповідачем [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дітей - дочку [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. В період перебування в зареєстрованому шлюбі йому був подарований будинок [ADDRESS], який належить йому на праві особистої приватної власності. В 2000 року в своєму домоволодіння, як члена сім'ї зареєстрував дружину [PERSON], а в 2007 році родичку дружини [PERSON] Проте шлюбно-сімейні відносини між ними не склалися, 11 травня 2012 року шлюб розірвано. Дружина разом з дітьми добровільно покинула його домоволодіння та стала проживати за іншою адресою в [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], [PERSON] та [PERSON] добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажають, чим здійснюють перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю. Просить визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користувнаня житловим будинком [ADDRESS] та зобо'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти їх з реєстраційного обліку з належного йому будинку та не здійснювати реєстрацію місця проживання дочки [PERSON] Ухвалою суду від 12 травня 2015 року провадження по позовній вимозі в частині визнання [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користувнаня житловим приміщенням [ADDRESS] та зняття її з реєстраційного обліку - закрито /а.с.60/ В судовому засіданні позивач [PERSON] іншу частину позовних вимог підтримав в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнала і пояснила, що дійсно з позивачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. В 2000 році ними був придбаний будинок [ADDRESS]. Вказаний будинок вони придбали за спільні кошти, проте з метою заощадження коштів оформили договір дарування на ім'я позивача. В 2000 році вона за згодою позивача була зареєстрована у належному йому будинку, а в 2008 році у спірному будинку була зареєстрована і її бабуся [PERSON], яка дійсно в 2010 році покинула цей будинок і з того часу проживала в іншому місці. Шлюбно-сімейні відносини між ними не склалися, на початку 2012 року вона разом з дітьми покинула будинок позивача, оскільки останній вчинив сварку та намагався застосувати до неї фізичне насильство. Вони добровільно розділили нажите ними майно, претензій на будинок вона не має і претендувати на будинок не буде, добровільно залишила його позивачу. Після розірвання шлюбу у спірному домоволодінні вона не з'являлась, вселитися не намагалась та наміру в ньому проживати не має. В даний час разом з [PERSON] проживають в [ADDRESS] проте вказаний будинок їм не належить, у зв'язку з чим зареєструватися у цьому будинку можливості не має. У задоволенні позову просить відмовити, оскільки у неї не має власного домоволодіння в якому вона б могла зареєструватися, а якщо придбає будинок, тоді добровільно знімиться з реєстраційного обліку у будинку позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання двічі підряд 12.05.2015 року та 22.05.2015 року не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за її відсутності до суду не надходила. Третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області свого представника до суду не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином /а.с.57/ Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] та [PERSON] знає давно, проживають в одному селі по сусідству. З початку сімейного життя подружжя [PERSON] жили добре, проте приблизно 3 роки назад [PERSON] покинула позивача. Вони добровільно розділили нажите ними майно і з того часу [PERSON] в будинку колишнього чоловіка не з'являлась. Позивач [PERSON] дружину з будинку не виганяв, перешкод їй в користуванні будинком не чинив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивача знає дуже добре, проживають в одному селі по сусідству. [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], проте в 2012 році їх сім'я розпалась, він був присутнім при добровільному поділі їх майна. [PERSON] в будинку позивача не проживає приблизно 3 роки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, проте подружнє жииття між ними не склалося. Три роки назад [PERSON] покинула свого чоловіка, вони добровільно розділили майно. Позивач дружину з будинку не виганяв. З того часу [PERSON] у будинку позивача не з'являлась. Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, [PERSON] та [PERSON] з 21 липня 1996 року по 11 травня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення та шлюбу та копією рішенням П'ятихатського районного суду про розірвання шлюбу /а.с.10,12/ Від шлюбу мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO], про що свідчать копії свідоцтв про народження дітей /а.с.13,14/. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.20/ та копії реєстраційного посвідчення /а.с.21/ вбачається, що будинок [ADDRESS] на праві власності на підставі договору дарування належить позивачу [PERSON] /а.с.20/, про що також свідчить копія договору дарування /а.с.19/. Відповідно до адресної довідки № 285 від 23.04.2015 року /а.с.50/ [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS] з 03.04.1997 року, а [PERSON] з 2008 року, про що свідчить відмітка в паспорті про реєстрацію місця проживання останньої /а.с.50/ Згідно довідки Жовтянської сільської ради П'ятихатського району Дніпропетровської області № 319 від 08.04.015 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в будинку колишнього чоловіка по [ADDRESS] не проживають з 2012 року/а.с.28/. Відповідно до довідки Жовтянської сільської ради П'ятихатського району Дніпропетровської області № 320 від 08.04.015 року [PERSON] зареєстрована в будинку [ADDRESS], але фактично з 2009 року проживає за адресою [ADDRESS] /а.с.29/. У відповідності до ст. 47 Конституції України кожен громадянин України має право на житло. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами по справі, позивач [PERSON] скориставшись своїми правами, наданими власнику будинку, що передбачені ст. 150 ЖК та ч. 1 ст. 383 ЦК України надав відповідачу [PERSON], як члену його сім'ї право проживання (користування) спірним домоволодінням, зареєструвавши останню у домоволодінні [ADDRESS], а в 2008 році з його дозволу у вказаному будинку була зареєстрована і [PERSON], тобто [PERSON] та [PERSON] вселилися вжитлове приміщення у встановленому законом порядку. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і вправі вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, власність зобов'язує. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Факт відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] понад один рік підтверджується показами свідків та наявними в справі доказами, не заперечує ці обставини і відповідач [PERSON] Доводи відповідача [PERSON] про поважність причин не проживання в спірному домоволодінні, а саме створення позивачем негативної психологічної обстановки, його неадекватної поведінки суд не приймає до уваги, оскільки ніяких доказів в підтвердження цього суду відповідачем надано не було. Також відповідачами [PERSON] та [PERSON] не було надано до суду достатніх і достеменних доказів наявності перешкод з боку позивача щодо їх користування та проживання у спірному домоволодінні, з 2012 року [PERSON] вселитися у дане житлове приміщення не намагалась, ніяких заходів щодо користування та вселення в будинок не здійснювала, до правоохоронних органів з відповідними заявами не зверталась. Крім того, [PERSON] особисто зазначила в судовому засіданні, що вселятися в будинок позивача наміру не має і будь-яких заході з приводу її вселення до будинку вживати не зберається. За таких обставин, оцінюючи усі докази, які були досліджені у судовому засіданні у їх сукупності та приймаючи до уваги те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не спростували факт того, що вони понад один рік не проживають у спірному домоволодінні, доказів, які підтверджують поважність причини їх відсутності суду не надали, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] є законними та обгрунтованими, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Що ж стосується вимог позивача [PERSON] зобо'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку з належного йому будинку та зобов'язати третю особу не здійснювати реєстрацію місця проживання дочки [PERSON] суд приходить до наступного. Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залучене до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Процесуальні права та обов'язки третьої особи визначені ст. 35 ЦПК України, як особи, яка не є суб'єктом спірних матеріальних правовідносин, що виникли між сторонами, участь третьої особи у справі носить побічний характер, оскільки вирішенню судом підлягають саме права та обов'язки сторін, а не третьої особи. Виходячи із процесуального положення третьої особи діючими нормами процесуального права не передбачено можливості покладення на неї обов'язку по примушенню до вчинення будь яких дій на вимогу позивача, лише сторону у справі, а не третю особу, можливо зобов'язати виконати певні дії, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Це означає, що належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Outcome: partial