Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 390 131, 1 грн., з яких: 210 000 грн. - основна сума боргу; 18 641, 1 грн. - 3 % річних; 161 490 грн. - інфляційні втрати та на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 10 000 грн., посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір позики в формі розписки, у відповідності до якої відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 135 000 грн. строком на 3 місяці, та зобов'язалась через три місяці сплатити також суму за оренду приміщення в розмірі 75 000 грн., а разом до сплати 210 000 грн. Однак, у встановлений договором строк грошові кошти позичальником повернуті не були. На підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача суму основного боргу з урахуванням 3% річних та інфляційні втрати. Крім того, зазначає про те, що неповернення грошових коштів відповідачем в строки, передбачені договором завдало йому сильних душевних переживань та незручностей. В судове засідання зі сторони позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення згідно з вимогами ч. 4 ст. 169 ЦПК України, про що не заперечувала сторона позивача. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 28.08.2013 р. між сторонами було укладено договір позики в формі розписки, у відповідності до якої відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 135 000 грн. строком на 3 місяці включаючи сплати оренди приміщення за три місяця в сумі 75 000 грн. Разом до сплати 210 000 грн. Всупереч узятим на себе зобов'язанням у встановлений строк, тобто з листопада 2013 р. по теперішній час, відповідач не повернула суму боргу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Згідно з ст. ст. 1046, 1047 ЦК України позикодавець передає другій стороні (позичальнику) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: "Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок розірвання договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а згідно з ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач не виконала зобов'язання за розпискою, позивач скористався своїм правом та перерахував суму заборгованості на день подання позову за період з грудня 2013 р. по жовтень 2016 р. Виходячи з вище наведеного, розрахунок суми заборгованості: сума заборгованості у відповідності до розписки - 210 000 грн.; 3 % річних - 210 000 х 3%\\365х1080днів = 18 641,10 грн.;індекс інфляції за час прострочення виконання зобов'язання: 161 490 грн. З огляду на викладене, вимоги про стягнення з відповідача суми в розмірі 390 131, 1 грн., з яких: 210 000 грн. - основна сума боргу; 18 641, 1 грн. - 3 % річних; 161 490 грн. - інфляційні втрати є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., слуд зазначити наступне. У відповідності з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 з подальшими змінами та доповненнями, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. При цьому судом враховано, що вищенаведена норма ст. 1167 ЦК України регулює позадоговірні відносини, а тому не може поширюється на спірні договірні відносини. Оскільки ст. 1046-1053 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, які виникли між сторонам, не передбачено право на відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. слід відмовити. На підставі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду по сплаті судового збору.

Outcome: partial