Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до Державного підприємства «Антонов», треті особи: Управління Пенсійного фонду в Святошинському районі м. Києва, Військова прокуратура центрального регіону України та просить стягнути недораховану надбавку за стаж наукової роботи, зобов'язати подати скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва, стягнути компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Із урахуванням подальших збільшень та уточнень у ході судового розгляду позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 59 982,82 грн. недораховані виплати за стаж наукової діяльності у період з січня 2000р. по березень 2011р.; 6 735,60 грн. недораховані виплати при отриманні допомоги в розмірі шести окладів з надбавками при виході на пенсію; 99 041,16 грн. компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати; 80 000, 00 грн. моральної шкоди; 466 646,88 грн. три відсотки річних від суми боргу та 3 000,00 грн. витрат на правову допомогу. У судовому засіданні Позивач та представник Позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві з урахуванням заяв, клопотань та додаткових письмових пояснень, наявних в матеріалах справи. Представники Відповідача в судових засіданнях проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість і просили в позові відмовити. Представник третьої особи Управління Пенсійного фонду в Святошинському районі м. Києва, в судовому засіданні проти позову заперечував. Представник третьої особи Військової прокуратури центрального регіону України в судові засідання не з'являвся. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач працював у Державному підприємстві «Антонов» починаючи з 30.03.1973р. до 05.04.2011р. Протягом зазначеного періоду [PERSON] займався науково-технічною, науково-дослідною і науково-організаційною діяльністю з основного напрямку діяльності підприємства та проходив атестацію на відповідність займаним посадам, визначених в довідці Відповідача від 29.03.2011 р. №19/3438. Під час роботи на ДП «Антонов» Позивач працював у розрахунково-експериментальному секторі відділу ЕВ-14 (теперішня назва відділу «Конструкторський відділ міцнісних випробувань КВ-14»), відділи ЕВ-14, РДВ-1, РДВ-25, В-730, В-700 та Сектор 740, які є науково-технічними структурними підрозділами та науково-технічна діяльність яких є основним напрямком діяльності підприємства. За час роботи в даних відділах Позивач зазначає, що набув права на отримання надбавки за стаж наукової роботи, однак, всупереч діючого законодавства України, Відповідач не нараховував та не виплачував Позивачу таку надбавку за стаж наукової роботи, чим порушив діюче законодавство України та був позбавлений права отримувати в повному обсязі пенсію наукового працівника згідно Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність». Згідно довідки Відповідача від 29.03.2011 № 19/3438 ДП «Антонов» з ІV кварталу 1986 року був атестований, як наукова установа та визначений головним з питань науково-технічного забезпечення за напрямком «створення та виробництво зразків авіаційної техніки». Крім того, відповідно до листа Міністерства промислової політики України від 09.08.2013 № 24/1-112 рішенням Колегії Мінпромполітики України від 26.11.2002 р. №12 та рішенням від 19.10.2007 №10/4/1 ДП «Авіаційний науково-технічний комплекс ім. О.К. Антонова», яке в подальшому було перейменоване в ДП «Антонов», атестовано та віднесено до групи «А» і було видане Свідоцтво про атестацію наукової установи від 26.11.2002 № 003, яке було чинне до 27.11.2007 та Свідоцтво про атестацію наукової установи від 19.10.2007 №1, яке було чинне до 20.10.2012 відповідно. Відповідно до наданої суду копії наказу ДП «Антонов» від 14.04.1993 року № 224 «Щодо Положення про Головну наукову організацію» вказано, що згідно наказу Мінмашпрома від 31.07.1992 року № 98 (наказ по ДП «Антонов» № 577 від 16.09.1992р.) на Відповідача покладені обов'язки Головної наукової організації Мінмашпрома України з авіаційної техніки та відповідальність за організацію та координацію науково-технічної діяльності головних та базових організацій України щодо різних напрямків авіаційної науки. Крім того, Відповідач в довідці від 29.03.2011 р. №19/3438 вказав на те, що ДП «Антонов» з IV кварталу 1986 року атестоване, як наукова установа та визначене головним з питань науково-технічного забезпечення за напрямком «створення та виробництво нових зразків авіаційної техніки», якою також підтверджено той факт, що Позивач в період з 30.03.1973р. до 05.04.2011р. займав посади, які зазначені у Постанові КМ України від 04.03.2004 № 257 «Про затвердження переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність". Згідно з Переліком посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2004 р. № 257, займані Позивачем посади відносяться до наукових. Відповідно до п.2-1 Постанови КМ України № 257 її дія поширюється на наукових працівників, які працювали на державних підприємствах, в установах, організаціях та вищих навчальних закладах колишніх Української РСР, інших республік СРСР, а також СРСР. У Постанові Кабінету Міністрів України № 1110 від 22 червня 1999 року та у Постанові Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2001 р. № 1571 встановлено посаду, яку обіймав [PERSON] на той момент, як посаду наукового працівника державних підприємств, установ, організацій. Наразі ж ці Постанови втратили чинність. При цьому, враховуючи інформацію, надану в бюлетені «40 лет со дня создания ОКБ имени О.К. Антонова» та викопіювання з сайту ДП «Антонов» розділу «О компании», ДП «Антонов» (на той час - Дослідно-Конструкторське Бюро-153 (ОКБ-153)) від самого початку мало на меті проведення наукової роботи та підвищення рівня науково-конструкторських розробок по новій техніці. Так, ще 06.03.1946 року Колегія Міністерства прийняла постанову про створення ОКБ-153, а вже 31.05.1946р. дане рішення було затверджене Постановою ЦК ВКП(б) та Ради Міністрів СРСР. Таким чином, суд прийшов до висновку, що ДП «Антонов» являвся від самого початку створення науковою організацією. Враховуючи ч. 1 ст. 58 Конституції України та те, що підприємство у період з ІV кварталу 1986 року по 20 жовтня 2012 рік являлося науковою установою, а займані [PERSON] посади відносяться і відносилися до наукових, Відповідач зобов'язаний був виконувати ст. 23 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та Постанови Кабінету Міністрів України №1110 від 22.06.1999р., №1571 від 22.11..2001р., №609 від 26.04.2003р, №494 від 14.04.2004р., нараховувати та виплачувати Позивачу надбавки за стаж наукової роботи. З метою поновлення свого права, передбаченого законодавством України, Позивач вирішив звернутися до Відповідача з офіційною заявою про нарахування йому доплат за стаж наукової роботи. Листом від 25.01.2014 р. №35/673 Позивач отримав відмову у доплаті за стаж наукової роботи, аргументуючи це тим, що колективним договором подібна надбавка не передбачена. Не погоджуючись з даною відмовою та вважаючи, що своєю відповіддю Відповідач порушив норму статті 117 Конституції України, в якій безпосередньо передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання (між тим на дану норму також звернено увагу у листі Мінпромполітики України 09.08.2013 р. №24/1-112), Позивач звернувся за захистом своїх прав до Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві. З 16.06.2014 по 20.06.2014, за зверненням Позивача, Територіальною державною інспекцією з питань праці у м. Києві була проведена позапланова перевірка додержання законодавства про працю Відповідачем. Перевіркою було встановлено порушення вимог ч. 2 ст. 97 КЗпП України, а саме: форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розмір надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Державним інспектором праці було приписано вжити заходів щодо дотримання вимог ч. 2 ст. 97 КЗпП України. Між тим, норми ч.3, 4 ст.97 КЗпП України передбачають, що конкретні розміри тарифних ставок (окладів), а також надбавок, доплат премій встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами, оскільки ст.9 КЗпП України, ст. 22 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівника порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. А відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини. Таким чином, вказівка у колективному договорі на те, що виплата надбавки за стаж наукової роботи не передбачена - є прямим порушенням Конституції України, ст.9, ст.97 Кодексу законів про працю України, ст. 22 Закону України «Про оплату праці», про що вказано в Приписі Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві від 20.06.2014 року № 26-08-19/774-374. Згідно ч.2 ст.23 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» заробітна плата наукових працівників складається з посадових окладів (ставок), премій, доплати за наукові ступені, вчені звання, надбавки за стаж наукової (науково-педагогічної) роботи та інших надбавок, доплат та винагород за наукову (науково-педагогічну) діяльність, передбачених законодавством. Згідно Рішення Конституційного Суду України № 8-рп /2013 від 15.10.2013 року під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до Порядку виплати надбавок за стаж наукової роботи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 р. № 494, надбавка за стаж наукової роботи виплачується особам державних підприємств, які пройшли державну атестацію згідно із Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність», за умови, що вони займаються та/або є організаторами наукової і науково-технічної діяльності та/або особам, які працюють за професіями, визначеними у розділі 2 (Професіонали) Класифікатора професій ДК 003-95, затвердженого наказом Держстандарту від 27 липня 1995 р. № 257, в наукових підрозділах державних наукових установ та організацій, вищих навчальних закладів III-IV рівнів акредитації та державних підприємств, які пройшли державну атестацію згідно із Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність», за умови, що вони займаються та/або є організаторами наукової і науково-технічної діяльності. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004р. №494 «Про затвердження Порядку виплати надбавки за стаж наукової роботи» розмір щомісячної надбавки, відсотків посадового окладу визначається: за стаж наукової роботи понад 3 роки - 10%; понад 10 років - 20%; понад 20 років - 30%. У вищезазначеній Постанові вказано, що надбавка за стаж наукової роботи нараховується щомісяця, виходячи з посадового окладу наукового працівника за основним місцем роботи. Попередньо даному нормативному акту була чинна Постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2003 р. №609 «Про виплату надбавки за стаж наукової роботи», яка визначала аналогічні положення, що і Постанова КМ України №494. Відповідно з 1999 року по 2003 рік була чинна Постанова Кабінету Міністрів України №1110 від 22 червня 1999 року, п.1 якої визначено, що надбавка за стаж роботи у науковій сфері виплачується щомісяця науковим працівникам, які займають посади, передбачені переліком посад наукових працівників державних наукових установ, організацій та державних вищих навчальних закладів III - IV рівнів акредитації, яким встановлюється надбавка за стаж роботи у науковій сфері, затвердженим цією Постановою. Крім того, відповідно до ст. 21 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» від 13.12.1991 року № 1977-XII, атестація наукових працівників провадиться в наукових установах не рідше одного разу на п'ять років. Таким чином, на підставі вказаного Закону, Відповідач повинен був здійснити організаційні дії з підготовки проходження на підприємстві атестації працівниками, однак, згідно відомостей Відповідача, така атестація була проведена тільки у 2008 році, про що суд робить висновок про порушення Відповідачем п. 5 Положення про атестацію наукових працівників, затверджене Постановою КМ України від 13.08.1999 року № 1475. Враховуючи викладене, Позивач набув права на отримання надбавки за стаж наукової роботи з 07.01.1985 року - 3%, з 07.01.1992 року - 10%, з 07.01.2002 року - 30%. Отже, беручи до уваги розрахункові листки, надані бухгалтерією Відповідача Позивачу, Відповідач, з 2000 по 2011 роки повинен був виплатити Позивачу надбавку за стаж наукової роботи в розмірі 59 982,82 грн. Враховуючи вищезазначене та відповідно до розрахунків недорахованої надбавки за стаж наукової роботи, які проводилися на основі законодавства та розрахункових листків, наданих Позивачу бухгалтерією ДП «Антонов» Позивачем зроблено розрахунок згідно якого Відповідач починаючи з 2000 року по 2011 рік заборгував Позивачу 59 982,82 грн. Крім того, відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13 грудня 1991 року № 1977-XII, при виході на пенсію з посади наукового (науково-педагогічного) працівника відповідно до цього Закону науковому (науково-педагогічному) працівнику видається грошова допомога в розмірі шести місячних посадових окладів (ставок) з урахуванням надбавок і доплат за наявності стажу роботи на посадах, зазначених у Переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї затвердженому Кабінетом Міністрів України. Так, при виході на пенсію Позивач отримав допомогу у розмірі шести окладів, однак в них не були враховані надбавки за стаж наукової діяльності, яка становить 6 735, 60 грн. (шість тисяч сімсот тридцять п'ять гривень 60 копійок) виходячи з розрахунку: Оклад - 3742,00 грн., 30% окладу - 1122,60 грн., 1122,60 *6 = 6 735,60 грн. Також Позивач просить стягнути з Відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, яка, складає 99 041,16 грн. Зазначені розрахунки представниками Відповідача у судовому засіданні будь-якими належними та допустимими доказами не спростовано. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, до якої відносяться доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Згідно з п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою КМ України від 21.02.2001 р. № 159 (далі - Порядок № 159) сума компенсації визначається як добуток суми нарахованої, але не виплаченої працівнику зарплати за відповідний місяць (після утримання податків та обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Детальні розрахунки компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати надані Позивачем та наявні в матеріалах справи. Також Позивач просить суд стягнути на його користь моральну шкоду, мотивуючи це тим, що згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач просить врахувати економічну кризу, інфляційні процеси в нашій державі та те, що кожного місяця все більше і більше обмежує себе у витратах (з метою оплати комунальних послуг та придбання необхідних ліків), порушуючи звичний для себе порядок життя. З метою поновлення свого права на отримання доплати за наукову діяльність та вирішення питання по виплаті надбавки за стаж наукової роботи та врегулювати дане питання у досудовому порядку, Позивач неодноразово звертався до Міністерства промислової політики України, в Територіальну державну інспекцією з питань праці у м. Києві, а вказані дії потребували значного часу, нервів і здоров'я. Крім того, як вказує Позивач у позовній заяві, від постійних «походів» до державних органів за захистом своїх прав та інтересів, вистоюючи у своєму віці довжелезні черги, Позивач втратив спокійний сон, став постійно хвилюватися та нервувати, погіршився стан здоров'я від чого він став вкрай роздратованим, що відображається на його самопочутті та на відносинах у сім'ї. Всі дії направлені на реалізацію, наданого йому законодавством України, права вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, що призвело до моральних страждань та суттєво погіршило стан його здоров'я, та в підтвердження надає довідки з кардіологічного диспансеру. Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн., задовольнивши позовні вимоги у цій частині частково. Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Таким чином, на думку суду, позовні вимоги у частині стягнення 3% річних є необґрунтованими, оскільки зазначена правова норма передбачена для договірних правовідносин, а відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у т.ч. у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством та таку ж позицію займає Верховний Суд України у своїй постанові від 21.05.2014 року № 6-43цс14. Крім цього, як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац п'ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012). Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 1 Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У частині відшкодування витрат на правову допомогу суд вважає за необхідне відмовити, оскільки на підтвердження зазначених витрат не надано відповідного приходного касового ордеру. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача Державного підприємства «Антонов» судовий збір на користь держави у розмірі 1 687 грн. 59 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial