Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс», в якому просить стягнути з відповідача безпідставно здобуте майно, а саме грошові кошти в сумі 36000 гривень, три відсотки річних за час користування безпідставно збереженими грошовими коштами в розмірі 792,99 гривень, сплачену комісію банку в розмірі 360 гривень, моральну шкоду в розмірі 4000 гривень, суму одержаних доходів в розмірі 5000 гривень та судовий збір. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 14 лютого 2015 року між сторонами укладений договір Фінансового лізингу №001169 з додатками (далі-Договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: FiatLinea. Відповідно до умов Договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (FiatLinea) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату в сумі 36000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу за ціною, вказаною на сайті180000 гривень. Позивачем був сплачений рахунок на суму 36000 грн., про що свідчить додана квитанція. Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в розмірі 36000 грн., який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, позивач же вважав, що це часткова оплата вартості автомобіля. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, детально ознайомившись з договором вдома, позивач дізнався, що вартість автомобіля становить в два рази більше заявленої в оголошенні, а саме 360000 грн., замість 180000 грн. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача. Відповідно до п.8.5 вказаного договору всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 та № 3 до даного договору сплачуються лізингоодержувачем згідно вказаних додатків на підставі рахунків виставлених лізингодавцем. П.8.7 договору передбачено, що всі рахунки на сплату платежів які вказані у додатку № 1 та № 3 лізингоодержувач зобов`язаний самостійно завчасно отримувати у Лізингодавця для їх подальшої оплати на виконання цього договору. Крім того, в договорі фінансового лізингу вказано, що додатки № 1, № 2 та №3 є його невід`ємною частиною. Не підписання сторонами додатку № 1,2,3 є обставиною, що вказує на не укладення сторонами договору фінансового лізингу, а тому позивачем було безпідставно перераховано кошти 36000 грн. на рахунок відповідача. Позивач в судове засідання не з'явився, але в матеріалах справи міститься заява, в якій він підтримав повністю позовні вимоги, просить суд позов задовольнити та справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак від відповідача на адресу суду надійшло заперечення проти позову в якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити, оскільки згідно п.2.2 договору строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком №3 до договору, а тому Додаток №3 підписано між сторонами не було, оскільки момент виникнення необхідності сторонами його підписання виникає після укладення акту приймання-передачі предмету лізингу. В зв`язку з наявністю низки факторів та підстав, які можуть вплинути на розміри лізингових платежів, що можуть виникнути після підписання акту приймання-передачі предмету лізингу та Додатку №3, відповідач вважає, що його укладення сторонами не під час укладення договору жодним чином не порушують права позивача як споживача. Відповідач також просить суд розгляд справи проводити без участі його представника та просить в задоволенні позову відмовити. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Повно, всебічно та обєктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд встановив наступне. 14 лютого 2015 року між сторонами укладений договір Фінансового лізингу №001169 , що підтверджується договором (а.с.10-16) Відповідно до п. 1.3 Договору, лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі - предмет лізингу, визначений у п. 1.1 цього Договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Предметом лізингу є автомобіль FiatLinea (п.1.1 договору). Відповідно до п. 1.1 договору, лізиногоодержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) транспортного засобу. Згідно з квитанцією від 16.02.2015 (а.с.17) позивачем сплачено відповідачу за договором №001169 комісія за організацію (адміністративний платіж) в сумі 36000 гривень. Про сплату інших сум за договором позивач не зазначає, доказів на підтвердження цього суду не надав. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з наступних підстав. Як визначено ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах. Згідно до приписів ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд, та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета Лізингу. Позивач відповідно до квитанції сплатив 36000 грн. Суд вважає, що адміністративний платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу у розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Договором також передбачено, що порядок та розмір сплати обсягу фінансування визначається у договорі та додатку № 3. Згідно п.8.5 Договору всі планові платежі, які визначаються у додатку №1 та №3 до даного договору сплачуються Лізингоодержувачем згідно вказаних додатків на підставі рахунків виставлених Лізингодавцем. Відповідно до п. 17.2 Прикінцевих положень вказаного договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Згідно п.17.4 Договору підписанням даного договору та додатків до нього Лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представника ТОВ Лізингова компанія «АвтоФінанс», що стосуються змісту договору та додатків, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв`язку із укладенням та виконанням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з тим, при підписанні вищевказаного договору фінансового лізингу сторонами не було підписано та не узгоджувалися Додаток № 1 графік сплати авансового платежу , Додаток № 2 - специфікація та Додаток №3 графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, що на думку суду, є істотною умовою вищевказаного Договору фінансового лізингу, з чого суд робить висновок, що позивач не був чітко ознайомлений із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, графіком сплати авансового платежу та специфікацією. Дана обставина знайшла своє підтвердження поясненнями позивача, які дані ним в позовній заяві. При цьому будь-яких спростувань вищенаведених обставин судом не здобуто. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року №9 не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). При визнанні правочину (договору) неукладеним можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України. Таким чином, враховуючи все вищезазначене, суд вважає неукладеним договір фінансового лізингу від 14лютого 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та [PERSON], оскільки сторонами при підписанні вищевказаного договору фінансового лізингу не було узгоджено та підписано Додаток № 1 графік сплати авансового платежу , Додаток № 2 - специфікація та Додаток №3 графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, що є невід'ємною частиною даного договору, що на думку суду є не погодженням усіх істотних умов договору. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на які воно було набуте, згодом відпала. А тому, враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 36000 гривень безпідставно отриманих коштів та 300 гривень сплаченої комісії банку при проведенні платежу. Крім того, відповідно до ст.1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 ЦК України). Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Враховуючи вищевказане суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних від суми 36000 гривень безпідставно одержаних коштів за період з 16 лютого 2015 року (часу отримання відповідачем коштів), що становить 792,99 гривень. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то в цій частині суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.2 Постанови ПВС України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. З приписів Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що моральна шкода, яка заподіяна споживачу, виплачується лише у разі, якщо така шкода заподіяна продукцією, яка небезпечна для життя і здоров'я людей. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Також, суд вважає відмовити в задоволенні вимоги позивача про стягнення суми одержаних доходів, чи доходів, які могли бути одержані відповідачем за час користування грошовими коштами в розмірі 5000 гривень, за необгрунтованістю. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, тому суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп. На підставі викладеного і

Outcome: partial