Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімічні авіаційні технології» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що28.08.2010 року його було прийнято на роботу головним бухгалтером у ТОВ «Хімічні авіаційні технології». 31.01.2013 року позивач звільнився з роботи відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення з роботи відповідач нарахував заробітну плату за січень 2013 року з преміальними і компенсацію відпустки за період з 24.08.2011 р. по 31.01.2013 року згідно угоди сторін про розірвання трудового договору в сумі 20001,27 грн.(заробітна плата - 8 550,00 грн., премія - 3000,00 грн., компенсація відпустки - 8 443,24 грн., індексація - 8,03 грн.), що становить до виплати 16 239,63, але виплатив тільки 7012,45 грн. двома платежами: 18.01.2013 року аванс в розмірі 3 800,00 грн. і 08.02.2013 року зарплату - 3 212,45 грн., що не враховує премії і компенсації за невикористану відпустку. Сума, що залишилася невиплаченою становить 9 235,38 грн. На день пред'явлення позову до суду сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, який відповідач зобов'язаний сплатити складає 1 997,85 грн. Позивач зазначає про те, що відповідач в день його звільнення і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, що завдало йому моральних страждань, тому вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити йому моральну шкоду в розмірі 4 000,00 грн. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в сумі 9 227,18 грн., з яких компенсація за невикористану щорічну відпустку в розмірі 6 768,98 грн, премію згідно п.5.1. угоди сторін про розірвання трудового договору в сумі 2 458,20 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 7 930,84 грн. та моральну шкоду в розмірі 4 657,02 грн. Представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що позивач без поважних причин пропустив трьохмісячний строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України та просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строків позовної давності. Крім того, звернувся до суду із зустрічним позовним позовом та просив суд відшкодувати шкоду, завдану надлишково нарахованою заробітною платою та сум сплаченого податку. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.02.2014 року зустрічну позовну заяву прийнято для спільного розгляду з первісним позовом. [PERSON] проти задоволення зустрічного позову заперечував, зазначив, що вимоги є безпідставними та необґрунтованими, тому просив суд відмовити в задоволенні зустрічного позову. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімічні авіаційні технології» на посаду головного бухгалтера з 09.02.2010 року з окладом згідно штатного розкладу відповідно до наказу № 2/10-К від 09.02.2010 року (а.с.4). З матеріалів справи вбачається, що починаючи з квітня 2012 року на підприємстві почав діяти новий штатний розклад, згідно якого посадовий оклад головного бухгалтера складав 8 550,00 грн. 29.12.2012 року між ТОВ «Хімічні авіаційні технології» та [PERSON] укладено угоду про розірвання трудового договору (трудових відносин), відповідно до п.1 сторони зазначили, що трудові відносини між роботодавцем та працівником припиняються 31.01.2013 року (а.с.10). Пунктом 2 Угоди сторони визначили, що роботодавець зобов'язується виплатити працівнику до 15.01.2013 року заробітну плату, нараховану за грудень 2012 року і до 25.01.2013 року - аванс за першу половину січня 2013 року. Пунктом 5 Угоди сторони визначили, що в день звільнення роботодавець повинен виплатити працівнику премію в розмірі 3 000 гривень, заробітну плату, нараховану за період з 16 по 31 січня 2013 року згідно посадового окладу, виплатити працівнику компенсацію за невикористану відпустку за період з 24.08.2011 року по 31.01.2013 рік. Судом встановлено, що 31.01.2013 року [PERSON] звільнений за згодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується витягом з наказу № 2/13-К (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) (а.с.5). Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З розрахунково - платіжної відомості № Х-00000001 за січень 2013 року вбачається, що [PERSON] нараховано заробітну плату за січень 2013 року в сумі 20 001,27 грн., з яких заробітна плата - 8 550,00 грн., премія - 3000 грн., компенсація відпустки - 8 443,24 грн., індексація 8,03 грн., що становить до виплати 16 239,63 грн., але виплатив тільки 7012,45 грн. двома платежами - 18.01.2013 року аванс в розмірі 3800 грн. і 08.02.2013 року зарплату в розмірі 3 212,45 грн., що також не заперечується представником відповідача. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу № 22/1/11-К від 22.08.2011 р. «Про введення неповного робочого тижня» у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на період з 01.11.2011 р. по 31.12.2012 р. введено на Товаристві неповний робочий тиждень із збереженням всього обсягу прав працівників у трудових відносинах з підприємством. Оплату праці проводити пропорційно відпрацьованому часу у встановлені терміни. Відповідно до ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.31 постанови від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно з ч.3 ст.32 КЗпП в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Суд критично ставиться до твердження представника відповідача про встановлення на підприємстві неповного робочого часу, оскільки належних та допустимих доказів про зміни в організації виробництва і праці та повідомлення [PERSON] про неповний робочий тиждень представником ТОВ «Хімічні авіаційні технології» не надано, тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 2 Закону Про оплату праці» за структурою заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або проводяться понад установлені зазначеними актами нормами. Відповідно до рішення Конституційного суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року по справі № 1-13/2013. В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Таким чином, компенсація за невикористану відпустку, премія входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом права на її виплату не обмежене будь-яким строком, отже позовні вимоги в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімічні авіаційні технології на користь [PERSON], грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 6 768 гривень 98 копійок та 2 458 гривень 20 копійок - премію, згідно п. 5.1. угоди сторін про розірвання трудового договору (трудових відносин) від 29.12.2012р. є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Суд, дослідивши в судовому засіданні докази, прийшов до висновку, що не знайшли свого підтвердження вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку виходячи з наступного. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 18.01.2013 року позивачу перераховано аванс в розмірі 3800 грн. і 08.02.2013 року зарплату в розмірі 3 212,45 грн. Тобто, днем фактичного розрахунку підприємства з позивачем є саме ця дата. Слід зазначити, що вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і вимоги про стягнення заробленої зарплати носять різний характер. На вимоги щодо стягнення заробітної плати строк позовної давності не поширюється, на відміну від вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП України). Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як роз'яснено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику застосування судам законодавства про оплату праці», встановлені ст. ст. 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Відповідно до ч. 6 п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року N 13, пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові. Підприємсво просило суд застосувати позовну давність до цих правовідносин, які виникли між сторонами по справі. Позивач не просив поновити пропущений строк, не надав доказів щодо поважності причин пропуску ним вказаного строку. Як з'ясовано в судовому засіданні, підтверджується зібраними по справі доказами, позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду 19.12.0213 року, тобто майже через 10 місяців після фактичного розрахунку чим порушив спеціальний строк, визначений ст. 233 КЗпП України. Жодних доказів, які б дали можливість суду зробити об'єктивний висновок про поважність причин пропуску зазначеного вище процесуального строку, заявником до суду не подано. З огляду на викладене, суд, виходячи із положень ст. 233 КЗпП України, приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки позивач за захистом свого порушеного права звернувся до суду поза межами визначеного трудовим законодавством строку; доказів, які мали підтвердити поважні причини пропуску строку визначеного для зверненням з такими вимогами, суду не надав, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково в сумі розмірі 6 768 гривень 98 копійок - грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та 2 458 гривень 20 копійок - премію, згідно п. 5.1. угоди сторін про розірвання трудового договору (трудових відносин) від 29.12.2012р., в задоволенні інших позовних вимог - відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial