Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 99753,42 грн. за кредитним договором № КТН3АN91000079 від 21.02.2008 року, та судових витрат. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що сторони 21.02.2008 року уклали кредитний договір № КТН3АN91000079. Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 58507,10 грн. на термін до 20.02.2015 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 21.08.2015 року має заборгованість 142513,32 грн., яка складається з: - 22998,54 грн. заборгованості за кредитом; - 27269,39 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; - 3699,24 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; - 88546,15 пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Від цієї суми на думку позивача необхідно відняти суму в розмірі 47748,16 грн., яка була задоволена рішенням Олександрівського районного суду від 29.09.2011 року. Різниця становить 94765,16 грн., а також штрафи відповідно до договору: - 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 4738,26 грн. - штраф (процентна складова). Загалом розмір заборгованості становить 99753,42 грн. У судовому засіданні представник позивача приймав участь в режимі відео конференції. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надавши пояснення відповідні викладеному в позовній заяві, зазначивши, що заставний автомобіль був проданий банком за згодою відповідача і грошові кошти від його продажу зараховані на погашення заборгованості 25.05.2009 року. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ч. 3 ст. 76 ЦПК України до суду повторно не зявився, та не повідомив про поважні причини неявки (а.с. 43-44,51-56). У звязку з повторною неявкою відповідача належним чином повідомленого про час і місце судового засідання, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю, суд відповідно до вимог ст.. 224-225 ЦПК України на місці постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України: за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом Відповідно до ст. 530 ЦК України: якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За статтею 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі Закон № 1669) встановлено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що 21 лютого 2008 року відповідач уклала з ЗАТ комерційний банк «Приватбанк» кредитний договір № КТН3АN91000079, відповідно до п. 17.1.1-17.1.3 якого банк зобовязується надати позичальникові кредит на загальну суму 58507,10 грн. на наступні цілі: 56770,00 грн. - придбання автомобіля; 567,70 грн. - оплати перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії договору; 34,00 грн. оплати коштів за реєстрацію предмета застави; 1135,40 грн. оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Дата видачі кредиту: не пізніше 21.10.2008 року (п.17.1.4), дата погашення: 20.02.2015 року (п.17.1.5), процентна ставка: 15.48% річних (п.17.1.6). Періодом сплати є з 21 по 25 число кожного місяця (п.17.1.9). Предметом застави є автомобілль DAEWOO Nexia, 2008 року, державний номер [NUMBER] (п.17.9). Пунктом 14.2 Договору передбачено, що у випадку порушення позичальником зобовязань, передбачених ст.. 6.2.2 та 6.2.3 договору, щодо оплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, але не менш 1 грн. за кожен день прострочки. Пунктом 14.9 договору передбачено, що при порушенні будь-якого грошового зобовязання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. плюс 5% від суми невиконаного зобовязання (а.с.7-9). 17.07.2009 року відбулася зміна найменування юридичної особи на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (а.с.11,13-14). Відповідно до розрахунку заборгованності за договором № КТН3АN91000079 від 21.02.2008 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON], станом на 21.08.2015 р. загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 22998,54 грн.; загальний залишок заборгованості за процентами 27269,39 грн.; заборгованість з комісії 3699,24 грн.; заборгованість з пені 88546,15 грн. Всього борг за кредитом 142513,32 грн. Сума за кредитом, задоволена рішенням суду 47748,16 грн. Різниця між поточною заборгованістю та задоволеною раніше судом 94765.16 грн. Штраф (фіксована частина) 250 грн. Штраф (відсоток від суми) 4738,26 грн. Разом 99753,42 грн.(а.с.5-6) Рішенням Олександрівського районного суду від 29 вересня 2011 року з відповідача на користь позивача була стягнута заборгованість за кредитним договором у розмірі 47748,16 грн., яка станом на 26.07.2011 року складалася з заборгованості по кредиту в сумі 21863,14 грн.; заборгованості по комісії 2099.33 грн.; заборгованості по процентам - 12818,78 грн.; пені за несвоєчаснє виконання зобовязань - 8455.09 грн.; штраф (фіксована частина) 250 грн.; штраф (процентна ставка) 2261,82 грн. (а.с.4). Станом на 25.12.2015 року заборгованість не погашена (а.с.47). Зобов'язання боржника за договором повернути кредитору, отриману грошову суму та винагороду за користування грошима, на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Отже, правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з поверенння отриманого кредиту та винагороди за користування грошима, а кредитор має право, - вимагати повернення наданого кредиту та сплати процентів. У звязку з чим, суд вважає, що позивач належним чином підтвердив порушення відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором № КТН3АN91000079. На підставі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Розглянувши вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 22998,54 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 27269,39 грн. та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 3699,24 грн, суд дійшов до висновку, що вони підлягають задоволенню частково, за відрахуванням грошових сум стягнутих за рішенням Олександрівського районного суду від 29 вересня 2011 року. Стягненню підлягає заборгованість за кредитом у розмірі: 1135,40 грн. (з розрахунку 22998,54 21863,14), заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі: 14450,61 грн. (з розрахунку 27269,39 12818,78) та заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі: 1599,91 грн. (з розрахунку 3699,24 2099,33). Розглянувши вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 88546,15 грн., суд дійшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню. Відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов'язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, але у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов'язку може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, що передбачено частиною 2 ст. 616 ЦК України, згідно якої суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Про порушення зобов'язання відповідачем по сплаті періодичних платежів Банк дізнався ще в травні 2009 року, коли відповідач остаточно припинив виконувати свої зобовязання по поверненню отриманих ним кредитних ресурсів за кредитним договором, а до суду в перше з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся з вимогами станом на 26.07.2011 року. Повторно з позовом звернувся до суду 18.11.2015 року Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження тих обставин, що в цей період ним здійснювалися заходи щодо стягнення заборгованості з відповідача. Тим самим позивач сприяв виникненню та збільшенню розміру неустойки за кредитним договором. Виходячи із засад цивільного судочинства, а саме, розумності та справедливості, суд вважає, що розрахована позивачем пеня в розмірі 88546,15 грн., яка значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту є несправедливим розміром неустойки, що значно перевищує розмір завданих збитків та спотворює дійсне правове призначення неустойки, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка, що розрахована позивачем, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Такого висновку суд дійшов, враховуючи в тому числі висновки Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013, які узгоджуються з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. З огляду на викладене, суд вважає, що стягнута за рішенням Олександрівського районного суду від 29 вересня 2011 року з відповідача на користь пеня за несвоєчаснє виконання зобовязань у розмірі 8455.09 грн. є достатнім розміром неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань відповідачем. Розглянувши вимоги позивача про стягнення штрафів відповідно до п. 14.9 Договору в розмірі 250,00 грн. (фіксована частина) та в розмірі 2875,82 грн. (процентова складова), суд дійшов до висновку про необхідність відмовити в їх задоволені. Село Петрівка 1, Олександрівського району, Донецької області, де зареєстрований відповідач, внесене до п. 12 Додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р «ПЕРЕЛІК населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до ст.. 2 Закону України № 1669, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, та банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Позивач надав суду розрахунок без урахування вимог Закону України № 1669, тому суд вважає за необхідне відмовити позивачу у стягненні штрафів. Судові витрати позивача, відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК підлягають стягненню з відповідача, пропорційно задоволених позовних вимог, але не менш 1 розміру мінімальної заробітної плати, за вимогами ст.. 4 Закону України «Про судовий збір». На підставі зазначеного, ст.. 526, 530, 610-612, 616, 1054 ЦК України, та

Outcome: partial