Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Гусятинської селищної ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 19634 гривень за період з 19 квітня 2016 року по 07 червня 2016 року, 200 гривень витрат на відрядження та 10000 гривень моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 18 квітня 2016 року його незаконно звільнено відповідачем. Проте, рішенням Гусятинського районного суду від 03 червня 2016 року його було поновлено на роботі. Однак, за період вимушеного прогулу роботодавцем йому не здійснено жодної виплати, котра є джерелом його існування. В ході судового розгляду позивачем суду надано заяву про уточнення позовних вимог згідно якої позивач просить крім первинних позовних вимог стягнути з відповідача також 3141 гривень 44 коп. втраченого заробітку за період з 08.06.2016 року по 15 червня 2016 року, тобто по день винесення відповідачем розпорядження про поновлення його на робот, яка в загальному становить 22775.44 гривень. В судове засіданні позивач та його представник не з»явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час, місце розгляду справи. Проте, до суду позивачем подано письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, згідно якої позовні вимоги, крім позовної вимоги про стягнення з відповідача 200 гривень витрат на відрядження, він підтримує. Представник відповідача Печінка П.В. в судовому засіданні не з»явився, будучи належним чином повідомлений про день, час, місце розгляду справи, подавши письмову заяву про розгляд справи у його відсутності та згідно якої письмові заперечення на позов підтримує. Згідно письмових заперечень на позов від 03.08.2017 року, представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем не вірно проведено розрахунок втраченого заробітку за період з 19 квітня 2016 року по 14 червня 2016 року який становить 22975.44 грн., вважає вказаний розрахунок безпідставно завищеним. Вказав, що розмір втраченого заробітку повинен розраховуватися як працівнику установи, яка фінансується з бюджету і повинен становити 5339,43 грн., виходячи з того, що в період з 19.04.2016 року по 14.06.2016 року було 41 робочих днів , а саме, квітень - 9 днів, травень - 22 дні, червень - 10 днів) (130,23 грн. х 41 день = 5339,43 грн.) Також зазначено, що при обчисленні середньоденного заробітку не враховуються: надбавки в розмірі 50% посадового окладу за інтенсивність, в такому ж розмірі і премія. Зазначив, що оскільки позивач в лютому та березні 2016 року відпрацював 43 робочі дні, тому розмір його середньоденного заробітку становить 130, 23 грн. (5600 грн.: 43 дні =130,23 грн.). Крім того, вказав, що позивачу виплачена допомога по безробіттю за період з 05.05.2016 року по 16.06.2016 року, яка становить 8144,94 грн. Також вказав, що при виплаті втраченого заробітку повинні враховуватися суми утриманих обов»язкових платежів та податків. Стосовно стягнення моральної шкоди представником відповідача зазначено, що дана вимога безпідставна, і підлягає зменшенню, оскільки позивач при визначенні розміру моральної шкоди на підставі проведених помилкових ним розрахунків виходив з того, що розмір втраченого заробітку становить 22775.44 гривень, проте, згідно розрахунку відповідача розмір втраченого заробітку становить 5339,43 грн. , тобто приблизно 1/4 частини від нарахованого позивачем. Розглянувши позовну заяву з уточненнями, письмові заперечення сторони відповідача, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 29 грудня 2017 року позовну вимогу позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача 200 гривень витрат на відрядження залишено без розгляду. Судом встановлено, що [PERSON] найманий на посаду директора КП «Водоканал-сервіс смт. Гусятина на термін з 05 січня 2015 року по 05 січня 2018 року, що стверджується контрактом укладеного між Гусятинською селищною радою та [PERSON] від 05 січня 2015 року та трудовою книжкою [PERSON] [NUMBER], заповненою 10.10.1987 року. Пунктом 17 вказаного Контракту визначено, що за виконання обов»язків, передбачених ним керівникові нараховується заробітна плата, виходячи з установлених керівнику: - посадового окладу в розмірі посадового окладу і фактично відпрацьованого часу; - надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі 50 % посадового окладу і фактично відпрацьованого часу; - премії в розмірі 50 % посадового окладу; - компенсація у вигляді 50 % надбавки до посадового окладу у разі використання власного транспорту для службових поїздок. Розпорядження Гусятинського селищного голови від 18 квітня 2016 року №60 «Про звільнення директора КП «Водоканал-сервіс» [PERSON].» позивача по справі звільнено з посади директора КП «Водоканал-сервіс». Рішенням Гусятинського районного суду від 03 червня 2016 року в справі №596/1227/16-ц визнано незаконним та скасовано вищевказане розпорядження Гусятинського селищного голови від 18.04.2016 року «Про звільнення директора КП «Водоканал-сервіс» [PERSON].» та поновлено останнього на посаді директора КП «Водоканал-сервіс» з 18 квітня 2016 року. Вказане рішення оскаржувалося і ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 05 липня 2016 року залишено без змін та набрало законної сили і є обов»язковим рішенням для всіх та підлягає виконанню згідно ст.14 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку. Надалі, розпорядженням Гусятинського селищного голови від 15 червня 2016 року № 92 на виконання вищевказаного судового рішення [PERSON]- позивача по справі поновлено на посаді директора КП «Водоканал-сервіс» з 18 квітня 2016 року. А тому, суд вважає доведеним незаконність звільнення позивача з посади директора КП «Водоканал-сервіс» з 18 квітня 2016 року, і зазначає про право позивача на оплату часу вимушеного прогулу з вини відповідача з 18 квітня 2016 року по 14 червня 2016 року. Посилання позивача в позовній заяві з уточненнями на те, що період вимушеного прогулу становить 58 днів, суд не приймає до уваги , оскільки вони спростовуються Порядком обчислення середньої заробітної плати затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами. При визначенні розміру втраченого заробітку суд зазначає наступне. У п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» постановлено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв»язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи при цьому суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами. Відповідно до п.2 вказаного вище Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплати за попередні два місяці роботи. Згідно п.8 вищезазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. З наданих відповідачем копій табелів обліку робочого часу за лютий, березень 2016 року КП «Водоканал-сервіс», тобто за останні календарні місяці, що передували звільненню позивача (лютий, березень 2016 року), вбачається що в лютому 2016 року [PERSON] відпрацьовано 21 днів, а в березні 2016 року - 22 дні. Тому середню заробітну плату за час вимушеного прогулу [PERSON]. слід обчислювати, виходячи з виплат за вказані два календарні місяці роботи. Відповідно до довідки № 67 про заробітну плату [PERSON], виданої КП «Водоканал-сервіс» 12.07.2016 року, [PERSON] в лютий 2016 року була нарахована заробітна плата сумі 7000 гривень, з яких: 2800 гривень посадового окладу; 1400 гривень надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі 50 % посадового окладу і фактично відпрацьованого часу; 1400 гривень премії в розмірі 50 % посадового окладу; 1400 гривень компенсації у розмірі 50 % надбавки до посадового окладу за використання власного транспорту для службових поїздок; у березень 2016 року - 7300 гривень з яких: 2800 гривень посадового окладу; 1400 гривень надбавки за інтенсивність праці та особливий характер роботи у розмірі 50 % посадового окладу і фактично відпрацьованого часу; 1400 гривень премії в розмірі 50 % посадового окладу; 1400 гривень компенсації у розмірі 50 % надбавки до посадового окладу за використання власного транспорту для службових поїздок та 300 гривень премії до Дня комунальника. За змістом пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються також: соціальні та компенсаційні виплати; виплати, пов'язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; Крім того, згідно п.3.22 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року дія якої поширюється на всіх юридичних осіб, їхні філії, відділення, представництва та інші відособлені структурні підрозділи, компенсація працівникам за використання для потреб особистого транспорту не належать до фонду оплати праці. Отже, враховуючи вищенаведені вимоги Закону, суд при обчисленні середньоденної та середньої заробітної плати [PERSON] не може брати до уваги виплачену позивачу компенсацію у вигляді 50 % надбавки до посадового окладу за використання власного транспортного засобу для службових поїздок за лютий, березень 2016 року в сумі по 1400 грн. та 300 гривень виплачених останньому як премія до Дня комунальника. Відповідно до норм тривалості робочого часу в лютому 2016 року був 21 робочий день, у березні 2016 року - 22 робочих днів, тобто, разом 43 робочих днів. Встановлено, що позивач в лютому 2016 року відпрацював 21робочих дні, в березні 22 робочих дні, що підтверджується копіями табелів обліку робочого часу за лютий, березень 2016 року КП «Водоканал-сервіс». Відтак, середньоденна заробітна плата [PERSON] за цей період становила 260 гривень 46 копійок (5600+5600=11200:43=260,46). Час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 18 квітня 2016 року по 15 червня 2016 року (день поновлення на роботі) в робочих днях становить 39 робочих днів (квітень 2016 року - 10 р.д., травень 2016 року - 19 р.д., червень 2016 року - 10 р.д.). Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача в письмових запереченнях на те, що розмір втраченого заробітку позивача становить 5339.43 грн., оскільки вони спростовуються вищенаведеними нормами Закону, дослідженими доказами по справі, які підтверджують факт нарахування та виплати заробітної плати позивачу за лютий, березень 2016 року в порядку, передбаченому п.17 трудового контракту, укладеного між Гусятинською селищною радою та [PERSON]. Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 10157 гривень 94 копійок (260,46 гривень х 39 днів). Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 " Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Судом встановлено, що [PERSON] за період з 05 травня 2016 року по 16 червня 2016 року виплачена допомога по безробіттю в сумі 8144грн. 94 коп., і даний факт підтверджується копією притензії Гусятинського районного центру зайнятості до Гусятинської селищної ради від 18.07.2016 року за № 06/959. З цих підстав до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає 2013 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу, без утримання податків та інших обов'язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян та інших обов»язкових платежів є відповідно обов»язком роботодавця та працівника. Суд також не приймає до уваги посилання представника відповідача в запереченнях про те, що при розрахунку втраченого заробітку слід виключити 1400 грн. премії нарахованих та виплачених за кожен місяць позивачу, оскільки згідно акту ревізії від 25.07.2016 року № 05-22/66 премія незаконно нарахована позивачу, оскільки вони спростовуються контрактом, укладеним між Гусятинською селищною радою та [PERSON]. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до частин 1,3 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року зазначено, що судам необхідно враховувати, що відповіднодост.237-1КЗпП занаявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Враховуючи вищенаведені вимоги Закону, встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про наявність факту заподіяння позивачу [PERSON] моральної шкоди в наслідок незаконного звільнення його з роботи. При визначенні її розміру, суд враховує тривалість та істотність вимушених змін у житті позивача, посаду, яку він обіймав, ступінь вини відповідача, моральні страждання та переживання у зв'язку із звільненням його з роботи та щодо його поновлення на роботі, втрату джерела доходів, що вплинуло на добробут його сім»ї, приниженням репутації в очах підлеглих працівників, те, що позивач змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, працевлаштування, звертатися додатково за правовою допомогою, витрачати на це свій час, захищати свої порушені права в суді. Проте, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги, заявлені до відповідача в цій частині, підлягають до часткового задоволення і з відповідача на користь позивача слід стягнути 1000 гривень моральної шкоди. На підставі ст.ст.235, 237-1 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати»,

Outcome: partial