Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - Банк; АТ КБ «ПриватБанк»), та [PERSON] 15 липня 2008 року уклали кредитний договір без номеру, останній також підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито кредитний рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 3300,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позовної заяви. Позивач зазначив у позові, що свої зобов`язання перед [PERSON] банк виконав, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме, щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Але у процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 31 березня 2020 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 138787,24 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 2893,20 грн., заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 124569,48 грн.; нарахованої пені у сумі 4477,55 грн.; штрафу (фіксована частина) у сумі 250,00 грн., штрафу (процентна складова) у сумі 6597,01 грн. Вказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідача на користь банку, а також просить стягнути 2102,00 грн. судового збору. Представник позивача Гребенюк О.С., який діє на підставі довіреності, у судове засідання не з`явився, але надав суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги банку підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не з`явився, за адресою, вказаною позивачем у позовній заяві та підтвердженою копією паспорта відповідача і відповіддю органу місцевого самоврядування на запит суду, неодноразово викликався в судові засідання рекомендованими поштовими відправленнями, які він отримав 01 серпня 2020 року та 11 вересня 2020 року, а судова повістка про виклик у судове засідання на 23 жовтня 2020 року повернулася до суду з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім того, суд відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України здійснив виклик відповідача у судові засідання на 31 серпня 2020 року, на 15 вересня 2020 року та на 23 жовтня 2020 року через оголошення на офіційному веб-сайті суду. Відповідач [PERSON] після оприлюднення оголошень про його виклик у судові засідання до суду жодного разу не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, із заявами про відкладення розгляду справи з певних причин або про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався, відзив на позов не подав. Тому суд розглядає справу за відсутності відповідача за наявними у справі доказами з постановленням заочного рішення відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, відсутність заперечень проти задоволення позову з боку відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За змістом ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Наказом Мінфіну від 21 травня 2018 року №519 (рішенням єдиного акціонера банку) було змінено найменування банку з ПАТ КБ «ПриватБанк» на АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується копією Статуту акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». Судом встановлено, що 15 липня 2008 року відповідач [PERSON] звернувся до позивача АТ КБ «ПриватБанк» та підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідач [PERSON] засвідчив своїм підписом, що ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, а також підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку. До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана 15 липня 2008 року [PERSON] . Згідно з наданим банком розрахунком у відповідача [PERSON] станом на 31 березня 2020 року утворилася заборгованість перед позивачем у сумі 138787,24 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 2893,20 грн., заборгованості за відсотками у сумі 124569,48 грн.; заборгованості по пені у сумі 4477,55 грн.; штрафу (фіксована частина) у сумі 250,00 грн., штрафу (процентна складова) у сумі 6597,01 грн. Судом враховано, що відповідно до ч.1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Судом встановлено, що вищезазначений кредитний договір від 15 липня 2008 року складається не лише із анкети-заяви за підписом [PERSON] , а також із довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, за 55 днів пільгового періоду» за підписом [PERSON] про ознайомлення зі всіма Умовами кредитування, зокрема: типом картки, пільговим періодом, валютою, ставками процентів, пені, комісії, штрафів тощо, з якими відповідач [PERSON] погодився у повному обсязі та які, у тому числі, містять умови, ставки, порядок нарахування банком позичальнику процентів, пені, комісії та штрафів тощо. Суд у цій справі виходить з презумпції правомірності правочину - вищезазначеного кредитного договору (ст.204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості договору (ст.629 ЦК України). Оскільки правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним; договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] користувався вищезазначеним кредитом, наданим йому банком, але належним чином не виконував своїх зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором, несвоєчасно та не у повному обсязі сплачував нараховані йому банком платежі, передбачені договором, що підтверджується розрахунком заборгованості відповідача перед банком та випискою по рахунку відповідача, що долучені банком до позовної заяви. Відповідачем не спростовано факту отримання грошових коштів від банку за вищезазначеним кредитним договором у цій справі, а із розрахунку заборгованості та виписки по рахунку відповідача встановлено, що він частково сплачував заборгованість. Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 2893,20 грн. є такими, що підлягають задоволенню. У той же час, судом враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк дії кредитної картки. При цьому, як встановлено із довідки, наданої позивачем, що за кредитним договором б/н від 15 липня 2008 року [PERSON] отримав одну кредитну картку, а саме: 15 липня 2008 року № [NUMBER] строком дії до 12/11. Із розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за відсотками Банком фактично нараховувалась у період з 21 серпня 2008 року по 31 липня 2019 року, в той час коли встановлено, що строк дії картки, а отже й кредитного договору, становить до 12/11. Натомість, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, саме у межах строку кредитування до 31 грудня 2011 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа місяця, наступного за звітним. Починаючи з 01 січня 2012 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Слід зауважити, що вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених відповідно до ст.625 ЦК України, позивач не пред`явив. Зважаючи на це, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по нарахованим відсоткам у сумі 124569,48 грн. є частково обґрунтованими і підлягають задоволенню лише за період, що відповідає строку дії картки, у сумі 2994,56 грн. Нарахування Банком відповідачу за вищезазначеним договором відсотків, після закінчення строку дії договору з 01 січня 2012 року по 31 липня 2019 року (в межах заявлених у цій справі позовних вимог) є безпідставним, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження № 14-10цс18). Відповідач про застосування строку позовної давності не заявляв, тому питання про його застосування у цій справі судом до будь-якої заборгованості відповідача за договором не вирішується. Окрім того, вимоги позивача про стягнення одночасно із відповідача пені та штрафів, як це передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг і довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», не ґрунтуються на законі, зважаючи на таке. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав, або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості. У той же час, у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Враховуючи однаковість підстав нарахування пені та штрафів, а також те, що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення штрафів, передбачених у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в сумі 250,00 грн. (фіксована частина) та 6597,01 грн. (процентна складова), задоволенню не підлягають. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року. За таких обставин, позовні вимоги банку слід задовольнити частково і стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором б/н від 15 липня 2008 року станом на 31 березня 2020 року у розмірі 10365,31 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 2893,20 грн., заборгованості за відсотками у сумі 2994,56 грн. та нарахованої пені у сумі 4477,55 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Крім того, в силу вимог ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені останнім судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 156,99 грн. (розрахунок: судовий збір, сплачений банком за подачу позову до суду 2102,00 грн. х суму задоволених позовних вимог банку 10365,31 грн. / суму заявлених позовних вимог банком 138787,24 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial