Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлосервіс-КР» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що з 01.07.2013 року ТОВ «Житлосервіс-КР» є управителем будинків, споруд та прибудинкової території у Довгинцівському районі м. Кривого Рогу. Послуги з утримання позивач надав відповідачу в порядку ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №150 від 10.08.2004 року «Про затвердження Примірного переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд», Наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 року «Про затвердження Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій». Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . За період з 01.05.2015 по 01.12.2017 відповідач отримав житлово-комунальні послуги від позивача на суму 5183,98 грн. У порушення вимог чинного законодавства відповідач не сплачує вартість спожитих житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за вищевказаний період. До того ж, з гідно з ч. 2 ст. 625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, тому позивач розрахував суму інфляційних збитків станом на 01.05.2018, яка становить 1220,62 грн, та 3% річних - 263,75 грн. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги з урахуванням інфляційних збитків та 3% річних, а також понесені судові витрати в розмірі 1921,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволені. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням карантину, з метою запобігання поширення коронавірусної інфекції COVID-19. Проте, суд вважає, що у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи слід відмовити. Згідно з рішенням Ради суддів України від 16.03.2020, з метою запобігання виникненню та поширенню гострих респіраторних захворювань серед населення та працівників апарату суду відповідно до п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», розпорядження Кабінету Міністрів України від 03.02.2020 №93-р «Про заходи щодо запобігання занесенню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19» та введення Урядом України протиепідемічних заходів, у Центрально-Міському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області продовжено особливий режим роботи (наказ №9-АГ). Однак, зазначення у вказаних наказах про можливість відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням карантину, мають виключно рекомендований характер. Разом з цим, під час особливого режиму роботи, судові засідання проводяться, справи розглядаються. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини 07.07.1989 у своєму рішенні у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Крім того, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах проти України також неодноразово зазначав, що однією з ролей національних судів є організація судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (п.28 рішення у справі Шульга проти України від 02.12.2010 р., заява № 16652/04) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (п.24 рішення у справі Мусієнко проти України від 20.01.2011 р., заява № 26976/06). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, виходячи з наступного. Ухвалою від 28.10.2019 судом було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі. Підготовче судове засідання призначено на 10 квітня 2020 року, о 10 годині 00 хвилин. 10.03.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив що заперечує проти позову, так як ніяких фактичних послуг виконаних позивачем не отримував, оскільки за вказаною адресою ніхто не проживає, більш того, жодного договору про надання житлово-комунальних послуг між ним та позивачем не укладено, відповідач жодного разу не звертався до відповідача про відкриття фінансового особового рахунку в ТОВ «Житлосервіс-КР», на який в своїй позовній заяві посилається позивач. Крім того, 3% річних та інфляційні збитки розраховано позивачем невірно, оскільки у першому випадку 3% річних нараховується на всю суму боргу, а у відповідача борг відсутній, а у другому випадку позивач не надав жодного нормативного акту Міністерства статистики України, яким встановлено індекс інфляції, тому розрахунок інфляційних втрат виконано невірно. Водночас, позивач стверджує, що надав послуги за період з 01.05.2015 по 01.12.2017, а згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Позивач звернувся до суду 04.04.2019 звернувся до суду з позовом до відповідача, таким чином пройшло більш ніж 3 роки від 01.05.2015. 27.03.2020 від представника відповідача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що твердження відповідача про неотримання жодних послуг від позивача є хибними та не відповідають дійсності, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, останній є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідно є співвласником багатоквартирного будинку [ADDRESS] , тому зобов`язаний забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Також, відповідач посилається на відсутність укладеного договору з відповідачем про надання послуг, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, проте відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача з оплати послуг у повному обсязі (постанова ВСУ від 30.10.2013 по справі 6-59цс13). Щодо тверджень відповідача стосовно розрахунку заборгованості та тарифів на відповідні послуги, представник позивача зазначає, що послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій окремо по кожному будинку встановлено рішенням виконкому Криворізької міської ради №417 від 14.12.2011 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення Довгинцівського району м. Кривого Рогу» та рішенням Криворізької міської ради №178 від 12.04.2017 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що надаються населенню м. Кривого Рогу ТОВ «Житлосервіс-КР». До того ж ТОВ «Житлосервіс-КР» не зобов`язаний чинним законодавством доводити до відома споживачам формули за якими здійснюється розрахунок кожної послуги при формуванні тарифу, оскільки дана інформація є публічною та доступною усім споживачам та міститься у постанові КМУ №869 від 01.06.201, якою затверджено «Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». На підтвердження надання послуг з управління будинком позивачем надано всі необхідні документи, зокрема, договір укладений з УБЖП м. Кривого Рогу, розрахунок заборгованості та відомість по видам послуг за період з 01.05.2015 по 01.12.2017, яка містить інформацію щодо переліку наданих послуг та вартості послуг з розрахунку грн/кв. метр. Щодо строків позовної давності представник позивача зазначає, що товариством було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості. Відповідач звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу та ухвалою суду від 15.01.2019 судовий наказ було скасовано. Враховуючи, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу, як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу перериває перебіг строку позовної давності, тому строки позовної давності не сплинули. Щодо розрахунку індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми, слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, враховуючи зазначене, а також те, що обов`язок відповідача здійснювати оплату не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим випливає з актів цивільного законодавства та типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який відповідач зобов`язаний укласти, 3% річних та інфляційні витрати розраховано вірно. 06.04.2020 відповідач надав заяву про перенос судового засідання, посилаючись на запроваджений загальнодержавний карантин. Отже, судом встановлено, що відповідач у судове засідання жодного разу не з`явився, доказів поважності своєї неявки жодного разу не надав, надав клопотання про відкладення розгляду справи, у якості підстав відкладення, повторно посилається на запроваджений карантин, надав свої письмові заперечення проти позову, які зазначив у відзиві на позовну заяву, з урахуванням цього суд вважає, що наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, зазначив свою позицію щодо предмету спору, а представник позивача не заперечував щодо розгляду справи за його відсутності, про що надав відповідну заяву, суд ухвалив здійснювати розгляд справи без участі сторін. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Як вбачається з Договору про надання послу з управління будинком, спорудою або групою будинків у Довгинцівському районі від 28.02.2013 та Додаткової угоди до цього договору, позивач є управителем будинків, споруд та прибудинкової території у Довгинцівському районі м. Кривого Рогу, зокрема за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 319 і ст. 322 ЦК України, власність зобов`язує і власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-ХII, з наступними змінами і доповненнями, утримання приватизованих квартир здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями житлових будинків. Згідно з п. 7 зазначених Правил, затверджених постановою КМУ від 24.01.2006 року, власник квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтями 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Саме такого висновку дійшов ВСУ у постанові від 18.03.2019, у справі №210/5796/16-ц. З урахуванням наведеного, відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг квартири, за адресою: [ADDRESS] , які з 01.07.2013 надає ТОВ «Житлосервіс-КР» як управитель будинків, споруд та прибудинкової території у Довгинцівському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З розрахунків наданих позивачем, підтверджується факт наявності заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги, яка з 01.05.2015 по 01.12.2017 складає 5183,98 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач своїх обов`язків по утриманню належного йому майна не виконав, своєчасно оплату за надані житлово-комунальні послуги не здійснював, у зв`язку з чим, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по оплаті за надані послуги є обґрунтованими. При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача, що відсутність письмово оформленого договору з позивачем звільняє його від оплати за житлово-комунальні послуги, оскільки даний договір є публічним та обов`язок укладання такого договору покладено на споживача. Щодо тверджень відповідача стосовно розрахунку заборгованості та тарифів на відповідні послуги, заслуговують на увагу суду доводи представника позивача зазначені у відповіді на відзив, а саме, що послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг, порядок розрахунків та формули за якими здійснюється розрахунок кожної послуги при формуванні тарифу, є публічною інформацією та доступною усім споживачам та міститься у постанові КМУ №869 від 01.06.201, якою затверджено «Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». Разом з цим, перевіряючи строк позовної давності у межах якого позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості, судом встановлено, що позивач частково пропустив строк позовної давності з огляду на наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи); частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 138). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). Відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, та частини першої статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з цієї дати, судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг (пункт 3 частини першої статті 96 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним. Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати). Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.12.2018 за заявою ТОВ «Житлосервіс-КР» було видано судовий наказ №211/2471/18 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Житлосервіс-КР» заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, яка утворилась у період з 01.05.2015р. по 01.12.2017 р., в розмірі 5183,98 грн., а також 3% річних у розмірі 263,75 грн., інфляційних витрат у розмірі 1220,62 грн., судового збору в розмірі 176,20 грн. Ухвалою суду від 15.01.2019 вказаний судовий наказ скасовано. (а.с. 14) Позивач вважає, що строк позовної давності переривався з моменту подачі зазначеного судового наказу, отже, позов про стягнення заборгованості подано у межах строку позовної давності. Проте, суд вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2020, у справі №712/8916/17 (провадження № 14-448цс19). Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, у редакції, що була чинною впродовж періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість). Як встановлено судом, з травня 2015 року відповідач жодного разу не оплачував за надані позивачем послуги, що підтверджується розрахунком, наданим позивачем до позову (а.с. 10). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Оскільки, заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. З огляду на те, що у позивача з відповідачем є фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 постанови КМУ №630 від 21.07.2005 термін внесення платежів, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем. Так як, подання позивачем заяви про видачу судового наказу не є підставою для переривання загальної позовної давності, остання не спливла до тих щомісячних платежів, від моменту прострочення яких до дня звернення до суду з позовом не минуло 3 роки. Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2019 року, він має право на стягнення заборгованості за період з березня 2016 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає сума заборгованості за період з 01.03.2016 по 01.12.2017, яка, згідно наданого позивачем розрахунку, становить 3351,70 грн, яка перевірена судом та яку суд вважає правильною. Разом з цим, у позовній заяві позивач вказав, що, окрім повернення боргу за надані ним послуги, відповідачі мають сплатити позивачеві три проценти річних й інфляційні втрати та надав розрахунок, згідно з яким нарахував три проценти річних й інфляційні втрати за період прострочення з травня 2015 року до травня 2018 року включно, у розмірі 263,75 грн та 1220,62 грн відповідно. Проте, суд з таким розрахунком позивача не погоджується з наступних підстав. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). Враховуючи, що відповідач, прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинен сплатити інфляційні втрати та три проценти річних саме від простроченої суми, а не за вказаний позивачем період. При цьому, розраховуючи три проценти річних, слід врахували, що початок періоду прострочення за кожним щомісячним платежем припадає на 21 число кожного наступного місяця. Тому сума заборгованості за процентами з березня 2016 року до грудня 2017 року включно відповідно до заявленого позивачем та дослідженого судом розрахунку становить 173,32 грн, розрахованих за формулою: сума боргу за один щомісячний платіж х 3 / 100 / кількість днів у році, коли мало місце прострочення х кількість днів прострочення цього щомісячного платежу у відповідному році. Разом з цим, відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Таким чином, відповідно до заявленого розрахунку заборгованості, на яку слід нарахувати інфляційні втрати за період з березня 2016 року до грудень 2017 року, сума таких втрат, що має компенсувати відповідач, становить 828,03 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Отже, з урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 1254,01 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial