Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати за ними право власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що [INFO] помер їх син [PERSON]. Заповіту на випадок своєї смерті син не залишав. Відповідач - [PERSON] являється колишньою дружиною сина, а [PERSON] - його сином, тобто їх внуком. Так, 29 червня 1990 року їх син [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON], в якому 18 грудня 1990 року у них народився син - [PERSON]. В 1994 році відповідач [PERSON] разом з тоді ще малолітнім сином [PERSON], [INFO], поїхали на відпочинок в Грецію, де й залишилась проживати по даний час. Син з невісткою на момент її виїзду за кордон проживали окремо, між ними були погані відносини, та відповідач [PERSON] виїхала в Грецію без наміру продовжувати сімейні відносини. 28 липня 2000 року шлюб між їх сином [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Після смерті сина залишилось спадкове майно - квартира [ADDRESS], яку він набув через два місяці після виїзду дружини за кордон, на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 1994 року. Кошти для придбання даної квартири син отримав від продажу квартири [ADDRESS], яка після приватизації 18 травня 1994 року, належала в рівних частках їм - [PERSON] та [PERSON], їхній покійній матері [PERSON] та їхнім дітям [PERSON] і [PERSON] На сімейній раді вони вирішили, що на гроші - вартість частки сина у проданій приватизованій квартирі, купити квартиру для сина. Таким чином, вважають, що квартира [ADDRESS] не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки набута сином після фактичного припинення шлюбних відносин та за кошти, які надали вони. Відповідачі після смерті [PERSON] до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались. Вони ж, у встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON], однак вчинення нотаріальної дії було зупинено в зв'язку з тим, що від відповідачів до нотаріальної контори не надійшло ні заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, ні заяви про факт набуття спадкової квартири спадкодавцем за особисті кошти. А відтак, вважають, що вони є єдиними спадкоємцями після смерті сина, однак позбавлені можливості оформити свої спадкові права. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просять позов задоволити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому, згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим розглядати справу у їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, показання свідків [PERSON] та [PERSON], які ствердили суду, що спірна квартира набута [PERSON] після фактичного припинення ним шлюбних відносин та за кошти його батьків, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 29 липня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, належить праві приватної власності [PERSON], що стверджується також реєстраційним посвідченням Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 02 липня 1994 року /а.с.5, 6/. Позивачі [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] /а.с.9, 16/. В період з 29 червня 1990 року по 28 липня 2000 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] /а.с.8/, в якому мають сина - [PERSON], [INFO]. [INFO] [PERSON] помер, що стверджується відповідним свідоцтвом про смерть виданим Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЛМУЮ серії [NUMBER] /а.с.3/. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Як вбачається належно завіреної копії спадкової справи №113/2013, заведеної Першою Львівською державною нотаріальною конторою, після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме вищезазначена квартира [ADDRESS], заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті не складав, а спадкоємцями першої за законом є його батьки - позивачі [PERSON] та [PERSON], а також син - відповідач [PERSON], які у встановлений законом строк - 10 квітня 2013 року, 23 квітня 2013 року та 12 серпня 2013 року звернулись до нотаріальної контори з відповідними заявами про прийняття спадщини. /а.с.67-68/. Однак, нотаріусом відкладено вчинення нотаріальної дії - видачу свідоцтв про право на спадщину, оскільки спадкове майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, так як набуте за час шлюбу, а колишня дружина спадкодавця - відповідач [PERSON] до нотаріальної контори ні заяви із проханням видати їй свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя, ні заяви про факт набуття спадкової квартири спадкодавцем за особисті кошти не подавала /а.с.21/. А відтак, у зв'язку з тим, що квартира [ADDRESS] набута спадкодавцем [PERSON] за час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON], позивачі позбавлені можливості оформити свої спадкові права, як спадкоємці першої черги за законом. Згідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно положень ч.1 ст.22 КпШС УРСР, який діяв в момент набуття спадкодавцем спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.28 КпШС УРСР, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з пояснень позивачів, показань свідків [PERSON] та [PERSON], спірна квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] за особисті кошти, а саме кошти виручені ним та його сім'єю, зокрема батьками, від продажу квартири [ADDRESS], під час роздільного проживання з відповідачем [PERSON], вже після того, як його остання переїхала на постійне місце проживання до Греції, після фактичного припинення їх шлюбних відносин. Судом встановлено, що дійсно напередодні придбання [PERSON] 29 липня 1994 року спірної однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 40,9 кв.м. /а.с.5/, [PERSON] та його сім'єю: батьками - позивачами [PERSON] та [PERSON], бабусею [PERSON], сестрою [PERSON], було продано трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], що стверджується наявним в матеріалах справи договором купівлі-продажу від 08 липня 1994 року /а.с.4/. Як ж вбачається з довідки Житлово-будівельного кооперативу №207 від 20.03.2013 року в квартирі [ADDRESS] був зареєстрований лише [PERSON] /а.с.93/. З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання, що квартира [ADDRESS], відповідно до ч.2 ст.28 КпШС УРСР, придбана [PERSON] під час його роздільного проживання з відповідачем [PERSON], після фактичного припинення їх шлюбних відносин, за особисті та його батьків кошти, а тому є його особистою приватною власністю. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. З врахуванням вищенаведеного, а також того, що спадкоємців першої черги за законом, які у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини є троє: батьки спадкодавця - позивачі [PERSON] та [PERSON], а також син - [PERSON], суд приходить до переконання, що за кожним із них слід визнати право власності в порядку спадкування на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд стягує з другої сторони понесенні нею і документально підтверджені витрати. В разі, якщо позивача звільнено при зверненні до суду від сплати судового збору, ці витрати потрібно стягнути з відповідача. Позивачі, як інваліди II групи при зверненні до суду з позовом від сплати судового збору звільнені законом. Таким чином з відповідачів необхідно стягнути 2798грн. судового збору в дохід держави /а.с.23/. На підставі ст.ст.16, 1216, 1218, 1261, 1267, 1268, 1269, 1270 Цивільного кодексу України, ст..ст.22, 28 КпШС УРСР, та

Outcome: partial