Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Направленим позовом [PERSON] просить суд винести рішення, яким визнати житловий будинок № 17, що розташований по вул. Бердичівській в с. Озерянка Житомирського району Житомирської області та земельну ділянку площею 0,2500 га, що знаходиться за тією ж адресою, обєктами спільної сумісної власності подружжя, а також здійснити поділ зазначеного нерухомого майна між сторонами, визнавши за позивачем право власності на їх ? ідеальні частини. В судове засідання сторони не зявились, проте спрямували до суду заяви про слухання справи за їх відсутності. Позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач позов визнав та не заперечував щодо його задоволення. Дослідив матеріали справи, судом встановлено наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. 6 лютого 2010 року сторони зареєстрували шлюб (а.с.11), від якого мають двох спільних дітей [PERSON], [INFO] (а.с.12), [PERSON], [INFO] (а.с.13). 1 квітня 2015 року відповідачем з [PERSON] укладено договори купівлі-продажу житлового будинку № 17, що розташований по вул. Бердичівській в с. Озерянка Житомирського району Житомирської області (а.с.4) та земельної ділянки площею 0,2500 га, що знаходиться за тією ж адресою, кадастровий номер 1822085300:02:002:0122 (а.с.9). В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що оскільки назване вище нерухоме майно було придбано відповідачем під час шлюбу, воно є спільною сумісною власністю подружжя. Правовідносини, що склались між сторонами у справі, врегульовані наступними нормами матеріального закону. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Кодексу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 Кодексу). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, адже як встановлено в ході розгляду даної справи, нерухоме майно, що його просить визнати позивач обєктом спільної сумісної власності подружжя та здійснити його поділ, дійсно було набуто сторонами, як подружжям, за час шлюбу, а відтак позов є обґрунтованим та доведеним заявником. Водночас, частковість задоволення позову, суд аргументує відмовою у задоволенні вимоги заявника про стягнення з відповідача на її користь витрат, повязаних з наданням їй правової допомоги у розмірі 100 гривень. За змістом ст. 84 ЦПК України склад та розмір витрат, пов'язаних із оплатою правової допомоги, належить до предмета доказування у справі та окремо регулюється відповідним нормативно правовим актом. На підтвердження цих обставин суду слід надавати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам, наприклад особисті розписки адвоката про одержання грошей або бланк квитанції завірений лише печаткою адвоката. Відповідно до абзацу 4 п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім цього, оскільки позов підлягає до часткового задоволення, у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесенні останньою і документально підтверджені судові витрати, що складаються із судового збору розміром 786,00 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial