Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

\~\~\~\~ Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Камянської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини шляхом встановлення графіку побачень. У своєму позові позивачі посилаються на те, що 27 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, від якого 23 квітня 2016 року народилась дитина [PERSON]. 22 вересня 2017 року рішенням суду шлюб було розірвано та дитина залишилась проживати з відповідачем. Комісією з питань захисту прав дитини при Адміністрації Заводського району Камянської міської ради було визначено [PERSON] порядок побачення з малолітньою дитиною [PERSON]: в понеділок з 10.00 год. до 12..00 год., четвер з 16.00 год. до 18.00 год., субота з 10.00 год. до 17.00 год., за попередньою домовленістю з матірю дитини. Не зважаючи на вказане розпорядження, відповідач все одно чинить перешкоди позивачу у спілкуванні із дитиною. У звязку з викладеним та з урахуванням уточнень до позову, просить суд зобовязати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] та не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з онуком [PERSON] [INFO]; визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO], та встановити наступний час спілкування з сином: кожний понеділок з 16.00 год. до 18.00 годин на нейтральній території без присутності матері; кожний четвер з 16.00 год. до 18.00 годин на нейтральній території без присутності матері; кожної суботи з 10.00 год. до 17.00 годин на нейтральній території без присутності матері; визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні онука [PERSON], [INFO], та встановити наступний час спілкування з дитиною кожну другу та четверту суботу або неділю з 10.00 год. до 16.00 год. за місцем проживання дідуся за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське, вул.Каштанів, буд.№ 3, кВ.№ 9 у присутності матері дитини [PERSON]; стягнути судові витрати по справі. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд зобовязати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON] та не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з онуком [PERSON] [INFO]; визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні сина [PERSON], [INFO], та встановити наступний час спілкування з сином: кожний понеділок з 16.00 год. до 18.00 годин на нейтральній території без присутності матері; кожний четвер з 16.00 год. до 18.00 годин на нейтральній території без присутності матері; кожної суботи з 10.00 год. до 17.00 годин на нейтральній території без присутності матері; визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні онука [PERSON], [INFO], та встановити наступний час спілкування з дитиною кожну другу та четверту суботу або неділю з 10.00 год. до 16.00 год. за місцем проживання дідуся за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське, вул.Каштанів, буд.№ 3, кВ.№ 9 у присутності матері дитини [PERSON]; стягнути судові витрати по справі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, про що надала суду відзив. Пояснила, що вона не заперечує участі батька у вихованні дитини, побачення з дитиною, але лише в її присутності, тому як дитина дуже маленька, потребує догляду за ним матері, а тому вона заперечує, щоб батько зустрічався з дитиною без неї. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Пояснила, що відповідач не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною, дитина дуже маленька, давно не бачила батька, а тому зустрічатися батькові з дитиною без присутності матері неможливо. Але мати дитини не заперечує проти того, що батько буде спілкуватися з дитиною в її присутності. На підставі викладеного представник відповідача просив позовні вимоги задовольнити частково. Представник третьої особи - Служби у у справах дітей Адміністрації Заводського району Камянської міської ради у судовому засіданні просила прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства, з урахуванням висновку Органу опіки та піклування, наданого у даній справі. В якості свідка в судовому засіданні [PERSON] суду пояснила суду, що вона була свідком того, що позивач [PERSON] кричав та ображав [PERSON], у звязку з чим дитина була залякана. Була викликана поліції та після її приїзду [PERSON] віддав їй дитину та зник. Вона взагалі вважає, що [PERSON] не має права будь-які побачення з дитиною, тому як він ображає [PERSON], яка є мамою його сина. В якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом [PERSON] та влітку 2017 року він бачив, що відповідач [PERSON] стояла біля будинку в нервовому стану та чекала, коли [PERSON] поверне дитину. Підтвердив факт того, що у сторін дуже напружені стосунки. Вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, її представника, представника третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 2015 року по 22 вересня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 564 від 27.11.2015 року, та рішенням суду від 22 вересня 2017 року (а.с.13, 15). У період шлюбу у сторін народилась дитина [PERSON] 23 квітня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії 1-КИ № 592375 від 28 квітня 2016 року (а.с.14). Малолітня дитини [PERSON] [INFO], на даний час проживає разом із своєю матірю [PERSON] за згодою сторін. Розпорядженням адміністрації Заводського району Камянської міської ради від 15.12.2017 року № 112-р визначено [PERSON] порядок побачення з малолітнім сином [PERSON] таким чином: в понеділок з 10.00 год. до 12..00 год., четвер з 16.00 год. до 18.00 год., субота з 10.00 год. до 17.00 год., за попередньою домовленістю з матірю дитини; звернуто увагу [PERSON] на її обовязок щодо виконання цього розпорядження та не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з сином (а.с.16). Окрім цього, як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] є дідусем [PERSON], [INFO], що убачається зі свідоцтва про народження [PERSON] та не заперечується відповідачем (а.с.39). Як вбачається з медичних документів, наданих до суду, протоколу обстеження 27 листопада 2017 року та 22 травня 2018 року малолітньому [PERSON] встановлений діагноз «синдром підвищеної нервово-рефлекторного збудження (стан після психотравмуючої ситуації 09.11.2017 року). Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобовязані здійснювати свої батьківські обовязки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Тобто права та обовязки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обовязків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Згідно до вимог ст.257 СК України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв'язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до вимог Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У своїх позовних вимогах позивачі вказують про те, що відповідач чинить їм перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до того, що сторони між собою не спілкуються, відповідачка уникає зустрічей з позивачем, не надає можливості батьку спілкуватися з дитиною. Факт того, що відповідачем чиняться перешкоди у спілкуванні батька та дідуся з дитиною, знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та був підтверджений належними письмовими доказами та не заперечується відповідачем. Згідно із ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Під час вирішення позову суд приймає до уваги рішення Органу опіки та піклування щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини, але при цьому зауважує, що вказане рішення було прийнято без вивчення думки відповідача та без врахування медичних документів та висновків психолога, а також вік дитини. Суд виходить із наданих сторонами доказів та досліджених судом письмових доказів, а також того, що відповідач визнає позовні вимоги позивачів та останні мають можливість та бажання приймати активну участь у вихованні\~ дитини, а також те, що таке спілкування не перешкоджатиме розвитку дитини, наявність між сторонами суперечок щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини. Так, дійсно, повинен бути визначений порядок участі позивача у вихованні [PERSON], але суд вважає необхідне до досягнення дитиною чотирьохрічного віку слід встановити графік спілкування батька з дитиною у присутності матері, що вказане надасть змогу дитині звикнути до батька, а позивачам встановити контакт з дитиною, зацікавити його, що позитивно вплине на їх стосунки та можливість подальшого спілкування у відсутності матері. Враховуючи викладене, з урахуванням встановлених судом обставин справи, суд вважає, що для позивачів необхідно встановити наступний порядок участі у вихованні [PERSON], а саме: до досягнення дитиною чотирьохрічного віку, тобто до 23 квітня 2020 року:\~ кожний понеділок з 16.00 год. до 18.00 годин на нейтральній території у присутності матері; кожний четвер з 16.00 год. до 18.00 годин на нейтральній території у присутності матері; кожної суботи з 10.00 год. до 17.00 годин на нейтральній території у присутності матері; з часу досягнення дитиною чотирьохрічного віку з 24 квітня 2020 року кожний понеділок з 16.00 год. до 18.00 годин на нейтральній території без присутності матері, але з попереднім узгодженням з матірю; кожний четвер з 16.00 год. до 18.00 годин на нейтральній території без присутності матері, але з попереднім узгодженням з матірю; кожної суботи з 10.00 год. до 17.00 годин на нейтральній території без присутності матері, але з попереднім узгодженням з матірю; визначити спосіб участі [PERSON] у вихованні онука [PERSON], [INFO], та встановити наступний час спілкування з дитиною кожну другу та четверту суботу або неділю з 10.00 год. до 16.00 год. за місцем проживання дідуся за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське, вул.Каштанів, буд.№ 3, кВ.№ 9 у присутності матері дитини [PERSON]. \~\~\~\~ Також суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачів про зобов'язання відповідача не чинити їй перешкоди у спілкуванні з дитиною, зважаючи на те, що такий факт, дійсно, має місце, що було встановлено під час розгляду справи. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial