Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

В липні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила позбавити його батьківських прав відносно їх дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є батьком [PERSON] , але не приділяє уваги її вихованню, не утримує матеріально, постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. З 2013 року вони стали проживати окремо і їх сімейні відносини припинилися. Однак з того часу він ні разу її не відвідав, не поцікався її здоров`ям, життям, розвитком. Вона одружилася з іншим чоловіком та змінила місце проживання, але він знову не поцікавився новим місцем проживанням дитини, ні разу не зателефонував, хоча номер телефону вона не змінювала. Крім того, просила стягнути з нього аліменти на утримання дочки [PERSON] , яка проживає з нею, і повністю перебуває на її утриманні в розмірі 1500 грн. щомісячно. Відповідач подав зустрічну позовну заяву про усунення перешкод в участі у вихованні його дочки, яка ухвалою суду 30 жовтня 2018 року була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. В ній просив зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкод в участі у вихованні та вільному спілкуванні з дочкою, встановивши йому наступні способи участі у вихованні: право забирати дочку на день (з 10.00 до 20.00) два рази на місяць у вихідний день за місцем її фактичного перебування, з правом відвідування дитячих заходів, розважальних установ; право забирати доньку один раз на строк не більше 7 днів під час одних з канікул протягом навчального року та один раз протягом літніх канікул в період не більше 30 днів з правом виїзду на оздоровлення, відпочинок, екскурсії в межах території України; право на безперешкодне відвідування дитини за місцем її фактичного перебування у разі хвороби. В судовому засіданні [PERSON] та її представник первісний позов підтримали та просили його задовольнити з підстав викладених у ньому. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. [PERSON] та його представник в засіданні просили відмовити в задоволенні первісного позову в частині позбавлення батьківських прав, а в частині стягнення аліментів позов визнали частково, вважаючи можливим сплачувати аліменти на утримання дочки в розмірі 1200 грн. щомісячно. Свій зустрічний позов просили задовольнити. Представник третьої особи - служби у справах дітей Черкаської міської ради в судовому засіданні також позов первісний підтримала та просила його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення представника третьої особи та свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01 грудня 2011 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції реєстру актів цивільного стану громадян, [PERSON] народилася [INFO] ; актовий запис про її народження вчинено цим же органом; мати в свідоцтві зазначено - [PERSON] , тобто позивачка за первісним позовом, а батько - [PERSON] , тобто відповідач за первісним позовом. 18 березня 2017 року вона уклала шлюб із [PERSON] і змінила своє прізвище із [PERSON] на [PERSON] (а.с. 23). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від свої обов`язків має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно приписів статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка є частиною національного законодавства України у відповідності до статті 9 Конституції України, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також дитинi забезпечується такий захист i пiклування, якi необхiднi для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків. В теперішній час неповнолітня [PERSON] , проживає та перебуває на утриманні своєї матері у м . Черкасах . Як пояснила в судовому засіданні позивачка, і цього не заперечував відповідач за первісним позовом, з 2013 року вони припинили проживати разом і вести сімейне життя, вона переїхала жити окремо від нього до м. Миколаєва, де винаймала квартиру, але про свою нову адресу проживання його не повідомила. З 2015 року вона стала спільно проживати однією сім`єю із [PERSON] , з яким після одруження в 2017 році переїхали до м. Черкас, де вони постійно проживають і до цього часу. Про зміну місця проживання вона також [PERSON] не повідомила. Відповідно до висновку Черкаської міської ради від 11 липня 2018 року, складеного як органу опіки та піклування, відповідач [PERSON] не виконує своїх батьківські обов`язків відносно своєї дочки, її життям та здоров`ям не цікавиться, не підтримує її матеріально, а тому орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити його батьківських прав в судовому порядку. З інших письмових матеріалів справи також вбачається, що за час проживання неповнолітньої [PERSON] в м. Черкаси відповідач не відвідував її, не цікавився її життям та здоров`ям, не утримував матеріально. В той же час, суд вважає, що у [PERSON] не були всі належні умови для повноцінного виконання своїх батьківських обов`язків. Так, з 2013 року позивачка змінила своє місце проживання та проживання дитини, не повідомивши про це батька. В 2015 році вона знову змінила місце проживання з дитиною та переїхала постійно мешкати до м. Черкас, про що також не повідомила батька і не повідомила їх адресу проживання. Її посилання з представником та посилання представника третьої особи про те, що батько не був позбавлений можливості в телефонному режимі самостійно шукати дитину і взнавати де вона мешкає, суд не приймає, оскільки вважає, що відповідно до положень ст.ст. 150-153, 157 СК України в обов`язки батька по вихованню дитини не входить здійснення заходів по її пошуку та адреси проживання у тому випадку, коли вони змінюються матір`ю без його відома. Існування об`єктивних перепон, які не залежать від волі батька, і які заважають належним чином виконувати батьківські обов`язки, не повинні мати наслідком встановлення факту його умисного їх невиконання. При складанні висновку органу опіки та піклування цього не було враховано, як і не були перевірені та заслухані пояснення батька та його можливі дані. Тому суд не вважає, що висновок складено після всебічної та повної перевірки обставин, а має однобічний характер. Серед іншого суд відмічає, що у висновку Черкаської міської ради зазначено, що заявницею було надано ксерокопію заяви [PERSON] про згоду на позбавлення батьківських прав, однак суд вважає, що орган опіки та піклування не мав права на неї посилатися, оскільки заява не була завірена і не встановлено, що її дійсно склав заявник. Достовірних даних про те, що батько викликався до органу опіки та піклування для з`ясування обставин щодо заяви [PERSON] про позбавлення його батьківських прав, суду не представлено. Таким чином суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову в частині позбавлення батьківських прав слід відмовити. Що ж стосується вимог про стягнення аліментів, то суд зазначає наступне. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. В ч. 1 ст. 182 СК України передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України). Як було зазначено судом, в ст. 181 СК України передбачено, що розмір аліментів може визначатися у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини (ст. 183) або ж у твердій грошовій сумі (ст. 184). Тобто вибір виду стягнення законодавцем віддається на розсуд отримувача без будь-яких обмежень. Так, в ст. 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (ч. 2 цієї статті). Відповідно до позовних вимог позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь на утримання дочки щомісячно в розмірі 1500 грн. Відповідач позов визнав частково: погодившись із вимогою про стягнення аліментів, вважав можливим сплачувати їх в розміру 1200 грн. щомісячно, вказавши, що має нерегулярні і не постійні доходи, утримує іншу свою дочку, що також повинно враховуватися при визначенні розміру аліментів. Враховуючи обов`язок батька утримувати свою дочку до її повноліття, передбачений ст. 180 СК України, вимоги ст. 182 СК України, суд прийшов до висновку, що відповідач зобов`язаний та має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої своєї дитини в розмірі 1500 грн. щомісячно. Такий розмір аліментів на думку суду буде достатнім для забезпечення належного розвитку дитини. Відносно зустрічних вимог [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дитини суд приходить до наступних висновків. З 2013 року сторони припинили спільне проживання і сімейне життя. Їх спільна дочка [PERSON] залишилася проживати з матір`ю: спочатку в м . Миколаєві , а потім і до тепер - у м. Черкасах. В ч. 2 та ч. 3 ст. 157 СК України зазначено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у їх вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В судовому засіданні було встановлено, що між батьком та матір`ю існують деякі неприязні відносини; вона змінила місце проживання з дитиною не повідомивши про це його, а також вказала, що вважає за необхідне, щоб її теперішній чоловік удочерив дочку [PERSON] . Це дає суду обґрунтовані сумніви, що в подальшому відповідачка може створювати перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. Тому суд вважає за необхідне захистити права батька шляхом встановлення часу та місця його побачення з дочкою та участі його в її вихованні. Вимоги позивача за зустрічним позовом суд вважає можливим задовольнити частково. Не заперечуючи проти задоволенні вимог в частині визначення періодичних побачень на вихідні, суд вважає можливим визначити право батька на його побачення з дочкою в період літніх канікул терміном у двадцять днів. Визначаючи такий термін суд враховує і права матері на відпочинок та спілкування з дитиною, тому вважає термін у 30 днів занадто значним в період літніх канікул, а термін у 20 дні оптимальним, що не буде впливати на відпочинком дитини з матір`ю, дідом чи бабусею, друзями, можливість знаходитися в літніх таборах тощо. В частині вимог про можливість забирати дочку на сім дні у одних із канікул протягом навчального року, то суд не вважає, що це буде недоцільним для інтересів розвитку дитини та її навчання, так як через віддаленість місця проживання дитини та батька і нетривалість канікул, це може зашкодити її особистому відпочинку, відпочинку з матір`ю, між навчальній підготовці, позашкільним заняттям тощо. Крім того суд не вважає, що у разі хвороби дитини необхідно дозвіл суду на побачення батька з нею, оскільки вважає, що в таких випадках мати, виходячи з положень ст. 157 СК України, не повинна перешкоджати батьку в побаченні з дитиною. За врахуванням викладеного,

Outcome: partial