Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач звернувся до суду із первісним позовом до [PERSON] , Facebook Inc. (Фейсбук Інкорпорейтед), про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди і просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, яка поширена [PERSON] на власній сторінці у соціальній мережі Facebook, зобов`язати [PERSON] протягом трьох днів, з моменту набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену на власній сторінці у соціальній мережі Facebook, шляхом розміщення коментарю до публікації, який не видаляти протягом одного календарного місяця з моменту публікації, зобов`язати [PERSON] через один календарний місяць з моменту розміщення коментарю до публікації видалити публікацію, зобов`язати [PERSON] протягом трьох днів, з моменту набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену на власній сторінці у соціальній мережі Facebook шляхом розміщення на власній сторінці у соціальній мережі Facebook публікації (посту), яку не видаляти протягом одного календарного місяця з моменту публікації, зобов`язати Facebook протягом трьох днів та одного календарного місяця з моменту набрання рішення законної сили, видалити з власного ресурсу за «URL» адресою: https://www.facebook.com. публікацію за «URL» адресою: [INFO] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 98 000,00 грн. В обґрунтування поданого позову вказував, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, а її поширення шкодить діловій репутації позивача та порушує його особисті немайнові права, через що він зазнав значної моральної шкоди. 02.04.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказала, що просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позов пред`явлено не до належного позивача та інформація, яка була надрукована на її сторінці в мережі Facebook має суспільний інтерес, адже мова у пості йде про кримінальне провадження №12019220490004890, яке скоєне [PERSON] , [PERSON] та їх знайомими. При цьому зазначає, що позивач у своєму позові не вказує конкретно, яка саме інформація на його думку є недостовірною і не бере до уваги той факт, що інформація , яку він вважає недостовірною і просить спростувати є достовірною. Також у своєму відзиві відповідач зазначила, що інформація, яка була розміщена у неї на сторінці в мережі Facebook не містить фактичних відомостей, що порочать честь та гідність позивача, а є лише оціночними судженнями відповідача. Вважала, що в цьому випадку, якщо позивач вважав, що оціночні судження або думки з засобі масової інформації принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він мав право скористатися наданим йому ч.1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації, у даному випадку у мережі Facebook з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Також зазначила, що позивач не надав суду доказів, які б свідчити про порушення особистих немайнових прав позивача поширеною відповідачем інформацією. 18.06.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, де позивач вказував на те, що викладені у відзиві доводи щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача спростовуються поясненнями самої [PERSON] , яка підтвердила, що саме вона є автором спірної публікації в соціальній мережі Facebook, також зауважив, що незгода відповідача з діями органів влади жодним чином не виправдовує поширення недостовірної інформації відносно позивача та його дружини. ІІ Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Якуші Н.В. від 13.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2020 року позовну вимогу [PERSON] в частині зобов`язання Facebook Inc. (Фейсбук Інкорпорейтед, ІН F17165101, місцезнаходження: Сполучені Штати Америки, штат Каліфорнія, Менло Парк, [NUMBER] ) протягом трьох днів та одного календарного місяця з моменту набрання рішення законної сили, видалити з власного ресурсу за «URL» адресою: https://www.facebook.com. публікацію за «URL» адресою: [INFO] за заявою представника позивача залишено без розгляду. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. ІІІ.\~Пояснення\~учасників\~справи в\~судовому\~засіданні. Представник позивача адвокат Шамраєв М.Є., який діє на підставі ордеру, у судовому засідання не з`явився, надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач у судове засідання не з`явилась, надала клопотання про відкладення у зв`язку зі поганим самопочуттям. Розглядаючи клопотання відповідача суд зазначає наступне. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). Розгляд справи неодноразово відкладався через клопотання відповідача про відкладення. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України). Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Тому, враховуючи строки розгляду справи та те, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, процесуальних клопотань матеріали справи не містять, суд дослідив докази, які були своєчасно долучені сторонами. Приймаючи рішення про ухвалення рішення, суд також зазначає, що відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка пов`язана поведінки відповідача, спираючись на справу «Писатюк проти України», в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що «розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника». Відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, [INFO] [PERSON] розмістила на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook за адресою: [INFO] фотографію позивача та його дружини [PERSON] із зазначенням їхніх імен та прізвищ, а також інформацію наступного змісту: « [PERSON] [INFO] , СУДАХ. ПРОВОРАЧИВАЮТ АФЕРЫ [PERSON] , А В СЛУЧАЕ ОГЛАСКИ КРАДУТ ВСЕ ЧТО ВИДЯТ. ВСЯЧЕСКИ ОТМАЗЫВАЮТ ИХ В ПОЛИЦИИ, ИМЕЯ СВЯЗИ.» (мова оригіналу) посилання на публікацію:https://www.facebook.com/photo.php?fbid=265712669770674&set=a.408982372521195&type=3. Після розміщення відповідачем зазначеної інформації відбулось її поширення у соціальній мережі Facebook, зокрема на момент звернення із позовом кількість поширень (перепостів) указаної публікації становить більш ніж 90 тис. разів. Текст цієї публікації відображений у позовній заяві повністю, копія тексту, розміщеного за відповідним посиланням у мережі Інтернет, додана до позовної заяви (а.с.15). Також судом встановлено, що постановою слідчого СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області від 21.04.2020р. у зв`язку з відсутністю складу злочину закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019220490004890 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України за заявою [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова Колесник С.А. постанову слідчого СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області капітана поліції Малюги О.І. від 21 квітня 2020 року про закриття кримінального провадження № 12019220490004890 від 24 жовтня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України було скасовано. Матеріали кримінального провадження № 12018220490004034 від 21 вересня 2018 року було повернуто до СВ Київського ВП ГУНП в Харківській області для продовження досудового розслідування. Будь-яких доказів про вручення на теперішній час підозри, затвердження обвинувального акту, ухвалення вироку суду у кримінальному провадженню № 12019220490004890 суду надано не було. V. Норми права, що підлягають застосуванню та позиція, висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до положень частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою\~статті 8 Конституції України\~передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша\~статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи\~доказів). Щодо доводів відповідача про те, що позов було пред`явлено до неналежного відповідача, суд зазначає наступне. Пунктом 12\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~27.02.2009\~року №\~1\~«Про практику\~у справах\~про захист\~гідності та\~честі фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної і\~юридичної особи»\~передбачено,\~що відповідачами\~у справі\~про захист\~гідності,\~честі чи\~ділової репутації\~є фізична\~або юридична\~особа,\~яка поширила\~недостовірну інформацію,\~а також\~автор цієї\~інформації.\~Належним відповідачем\~у разі\~поширення оспорюваної\~інформації у\~мережі Інтернет\~є автор\~відповідного інформаційного\~матеріалу та\~власник веб-сайта,\~особи яких\~позивач повинен\~установити та\~зазначити в\~позовній заяві.\~Якщо автор\~поширеної інформації\~невідомий або\~його особу/та\~чи місце\~проживання (місцезнаходження)\~неможливо встановити,\~а також\~коли інформація\~є анонімною\~і доступ\~до сайту\~ вільним,\~належним відповідачем\~є власник\~веб-сайту,\~на якому\~розміщено зазначений\~інформаційний матеріал,\~оскільки саме\~він створив\~технологічну можливість\~та умови\~для поширення\~недостовірної інформації. Судом встановлено, що відповідач не заперечує проти того, що сторінка, на якій була розміщена спірна інформація, належить саме їй, а також те, що саме вона є її автором. Також судом встановлено, що при зверненні до суду із позовом позивач визначив в якості відповідача Facebook Inc. (Фейсбук Інкорпорейтед, ІН F17165101, місцезнаходження: Сполучені Штати Америки, штат Каліфорнія, Менло Парк, [NUMBER] ), до якого звертав вимоги про зобов`язання протягом трьох днів та одного календарного місяця з моменту набрання рішення законної сили, видалити з власного ресурсу за «URL» адресою: https://www.facebook.com. публікацію за «URL» адресою: [INFO] 21.08.2020 року за заявою представника позивача вимоги до цього відповідача були залишені без розгляду. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем за вимогами, які перебувають на розгляді у суду, є [PERSON] та вказаний відповідач є належним. Щодо вимог позивача про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, яка поширена [PERSON] на власній сторінці у соціальній мережі Facebook, зобов`язання [PERSON] протягом трьох днів, з моменту набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену на власній сторінці у соціальній мережі Facebook, шляхом розміщення коментарю до публікації, який не видаляти протягом одного календарного місяця з моменту публікації, зобов`язання [PERSON] через один календарний місяць з моменту розміщення коментарю до публікації видалити публікацію, зобов`язання [PERSON] протягом трьох днів, з моменту набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену на власній сторінці у соціальній мережі Facebook шляхом розміщення на власній сторінці у соціальній мережі Facebook публікації (посту), яку не видаляти протягом одного календарного місяця з моменту публікації, зобов`язати Facebook протягом трьох днів та одного календарного місяця з моменту набрання рішення законної сили, видалити з власного ресурсу за «URL» адресою: https://www.facebook.com. публікацію за «URL»адресою: [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до частини четвертої\~статті 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Конституція України\~визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28). Відповідно до\~статті 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони порядку з метою запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Вказане право також закріплено у\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до\~статті 9 Конституції України\~є складовою частиною національного законодавства. За правилами частини першої\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частиною першою\~статті 201 ЦК України\~передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до\~статті 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі\~статтею 299 ЦК України\~фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Аналогічний висновок\~щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у\~постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 523/9870/18-ц (провадження № 61-20095св19). Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Сторонами не оспорюється те, що інформація, поширена відповідачем у мережі Інтернет через соціальну мережу Фейсбук стала відомою більш ніж одній особі, оскільки всі, хто є користувачем вказаної соціальної мережі, мали можливість ознайомитись зі змістом поширеної відповідачем інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша\~статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п.2 ст.10 конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 6.10.2015). Суд враховує правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Таким чином,\~відповідно до\~статті 277 ЦК України\~предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункт 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Також, у п.39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено.\~У п.75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. У ч.2 ст.302 ЦК передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила. Судом встановлено, що із матеріалів оскаржуваної публікації вбачається використання фото позивача та його персональних даних у вигляді власного імені та прізвища, тобто наявна сукупність відомостей про фізичну особу, яка може бути конкретно ідентифікована. Крім того у спірному випадку конкретні факти поведінки (дій) позивача, зазначені відповідачем у пості у мережі Facebook, висловлені у формі твердження: « [INFO] , СУДАХ. ПРОВОРАЧИВАЮТ АФЕРЫ [PERSON] , [INFO] . ВСЯЧЕСКИ ОТМАЗЫВАЮТ ИХ В ПОЛИЦИИ, ИМЕЯ СВЯЗИ.» (мова оригіналу) та їх можливо перевірити. При цьому, спірна інформація була сформульована відповідачем без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири\~(чи\~інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені. У даному\~вислові наведені\~конкретні факти\~того,\~що позивач\~вчинив кримінальне правопорушення, тобто факти,\~які містять склад злочину, передбаченого\~КК України. Відповідно до\~статті 62 Конституції України,\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій\~статті 17 КПК України\~зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Враховуючи баланс прав на свободу слова, на повагу до гідності та честі, на недоторканність ділової репутації, а також презумпцію невинуватості, суд погоджується з доводами позивача у частині визнання недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію, поширеної у вказаний спосіб щодо нього. За відсутності\~вироку суду\~відносно позивача\~поширення відповідачем\~інформації порушує\~презумпцію невинуватості та не є оціночними судженнями, а є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами. У результаті розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження достовірності вищевказаної поширеної негативної інформації. Такої думки додержується і Верховний Суд у своїх рішеннях щодо розгляду справ про захист честі, гідності та ділової репутації. Так, постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 761/37180/17 (провадження № 61-4265св19) зазначено, що відповідно до статті 62 Конституції, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Крім того, в постанові Верховного Суду зазначається, що якщо інформація розповсюджена відповідачами містить фактичні твердження про вчинення позивачем противоправних дій, які містять склади злочинів, передбачених КК України така інформація не є оціночним судженням, а є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами. Якщо таких доказів не надано, така інформація визнається судом недостовірною, підлягає спростуванню, а позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд і у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц, від 08 травня 2019 року справа № 761/37180/17, від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс19. Отже, суд враховує те, що оприлюднена відповідачем щодо позивача інформація не відповідає дійсності, тобто, є недостовірною; створює у широкого кола осіб (кому вказана інформація стала відомою) викривлене уявлення про особистість позивача, сприймається як звинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень/злочинів, що, безперечно, порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Згідно із частинами четвертою, сьомою\~статті 277 ЦК України\~спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні, за необхідності, суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що є підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, яка поширена [PERSON] на власній сторінці у соціальній мережі Facebook, зобов`язання [PERSON] протягом трьох днів, з моменту набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену на власній сторінці у соціальній мережі Facebook, шляхом розміщення коментарю до публікації, який не видаляти протягом одного календарного місяця з моменту публікації, зобов`язання [PERSON] через один календарний місяць з моменту розміщення коментарю до публікації видалити публікацію, зобов`язання [PERSON] протягом трьох днів, з моменту набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену на власній сторінці у соціальній мережі Facebook шляхом розміщення на власній сторінці у соціальній мережі Facebook публікації (посту), яку не видаляти протягом одного календарного місяця з моменту публікації. Посилання позивача на те, що [PERSON] є публічною особою не заслуговує на увагу. Відповідно до п.7 Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації інших прав порівняно з іншими особами. Термін «публічна особа» в українському законодавстві не встановлений, а натомість використовуються терміни «службова особа», «посадова особа», «офіційна особа» тощо. Разом з тим, з вимог позивача вбачається, що останній просить суд зобов`язати відповідача спростувати розміщену на її сторінці Facebook інформацію в тому числі стосовно [PERSON] , яку позивач у своєму позові зазначає як дружину. Статтею 15 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що громадянка [PERSON] не є позивачем за цим позовом, також не була залучена в якості третьої особи, що унеможливлює прийняття рішення, яке буде стосуватися її прав та інтересів, тим більше здійснювати її судовий захист, на якому наполягає позивач [PERSON] . Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ст. 1167 ЦК України). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого». Проте позивач взагалі не обґрунтував, в чому проявилось спричинення йому моральної шкоди через висловлювання відповідача, не навів жодного аргументу чи обґрунтування щоб прив`язати будь-які немайнові особисті втрати до висловлювань [PERSON] , що не відповідає засадам законодавства про відшкодування моральної шкоди. Відтак, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Крім того, суд враховує, що суд, здійснюючи свою оцінку на засадах справедливості, як вимагається статтею 41 Конвенції, вважає, що визнання порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сілін проти України» від 13 липня 2006 року). Судові витрати. Питання про\~розподіл судових\~витрат суд\~вирішує відповідно\~до вимог\~ст.\~141\~ЦПК України\~та стягує\~з відповідача\~розмір судового\~збору,\~сплаченого позивачем\~при зверненні\~до суду\~пропорційно до\~розміру задоволених\~позовних вимог\~(за\~чотири вимоги\~немайнового характеру\~у розмірі\~3363,20\~грн.).\~Відомості,\~які б\~свідчили про\~підстави для\~звільнення відповідача\~від сплати\~судового збору, матеріали справи у собі не містять.

Outcome: partial