Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу, посилаючись на те, що 22 березня 2015 року відповідач, який є працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоспецтранс Київського картонно-паперового комбінату», керуючи автомобілем [NUMBER], який перебуває в оренді у позивача, рухався по проспекту Московському, 22 в місті Києві в порушення вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем [NUMBER], яким керував [PERSON], що призвело до пошкодження обох транспортних засобів. Вина відповідача у скоєні ДТП підтверджується постановою Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП та яку відповідно до постанови Апеляційного суду міста Києва від 08 липня 2015 року змінено в частині накладення адміністративного стягнення та застосовано до відповідача замість адміністративного стягнення у виді позбавлення права керувати транспортним засобом строком на 1 рік адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 гривень, а в решті постанову від 24 квітня 2015 року залишено без змін. В результаті ДТП автомобіль [NUMBER] зазнав механічних пошкоджень та згідно з висновком Звіту № 336 Товариства з обмеженою відповідальністю «Незалежна Експертно-Асистуюча Компанія», вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля [NUMBER] склала 125\~332,32 гривень. Власник автомобіля [NUMBER] [PERSON] отримав відшкодування в сумі 50\~000,00 гривень від Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», де був застрахований його автомобіль, а різниця між розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням склала 75\~335,32 гривні. В подальшому Позивачем було виплачено власнику автомобіля [NUMBER] [PERSON] згідно визнаної ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 25 лютого 2016 року мирової угоди в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП з урахуванням судових витрат 51\~035,94 гривень, тому, як вказує позивач, відповідач зобовязаний відшкодувати завдану шкоду позивачу в порядку регресу, а також судові витрати, повязані зі сплатою судового збору за розгляд даної справи. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позові та додаткових поясненнях, надав пояснення аналогічні викладеному в них. Відповідач та його представник позов не визнали та просив у його задоволенні суд відмовити, посилаючись на його безпідставність, оскільки позивач не є власником автомобіля [NUMBER]. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до наказу № 104п від 07 червня 2013 року [PERSON] прийнятий з 07 червня 2013 року на посаду водія Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоспецтранс Київського картонно-паперового комбінату». Автомобіль «КАМАЗ 6250» державний номерний знак [NUMBER] згідно Договору оренди транспортних засобів № 01/0115/438/13/0115 від 29 грудня 2014 року укладеного між ПАТ «Київський картонно-паперовий комбінат» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автоспецтранс Київського картонно-паперового комбінату» перебуває в оренді у позивача. Відповідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоспецтранс Київського картонно-паперового комбінату» № 4 від 04 січня 2015 року за водієм [PERSON] з 04 січня 2015 року закріплено автомобіль [NUMBER] . 22 березня 2015 року відповідач, який є працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоспецтранс Київського картонно-паперового комбінату», керуючи автомобілем [NUMBER], який виконуючи свої трудові обовязки водія, рухався по проспекту Московському, 22 в місті Києві в порушення вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем [NUMBER], яким керував [PERSON], що призвело до пошкодження обох транспортних засобів. Згідно постанови Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП за вчинення вищезазначеного ДТП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на 1 рік. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 08 липня 2015 року постанову Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2015 року змінено в частині накладення адміністративного стягнення та застосовано до [PERSON] адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоспецтранс Київського картонно-паперового комбінату», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, було визнано мирову угоду укладену між сторонами та закрито провадження у справі. Позивачем було виплачено згідно вказаної ухвали від 25 лютого 2016 року власнику автомобіля [NUMBER] [PERSON] в рахунок відшкодування шкоди та понесених витрат завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди та понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 51\~035,94 гривень двома платежами, що підтверджується платіжним дорученням № 700 від 17.03.2016 року на суму 25\~000,00 гривень та № 746 від 22.03.2016 року на суму 26\~035,94 гривень. Згідно ч. 1\~ст. 1172 ЦК України, юридична\~\~або\~\~фізична\~\~особа\~\~відшкодовує шкоду,\~\~завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. У відповідності до п.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою собою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 3\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 29.12.1992 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди , заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", за вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди), в силу норм\~ЦК\~відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність\~у порядку регресу за нормами трудового законодавства. \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно вимог\~ст. 233 КЗпП України,для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству , установі, організації, встановлюється\~\~ строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Право регрессної вимоги до працівника\~\~виникає з часу виплати підприємством сум третій особі і з цього часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» та згідно правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року по справі № 6-1654цс15,\~судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Як вбачається із матеріалів справи, позивач виплатив регресне відшкодування 22 березня 2016 року, отже з цього дня і почався річний строк на звернення до суду з цим позовом до [PERSON], отже позивачем не пропущений строк звернення до суду. Згідно з ч.5 п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п.2 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 07.06.2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем, у випадку незабезпечення з вини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди, спричиненої підприємству, її повернення виконується згідно з діючим законодавством. Відшкодування шкоди, заподіяної працівником, провадиться в повному обсязі. Водночас, відповідно до ч. ч.1, 2\~ст. 130 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до п.1\~ст.134 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~ст. 135-1 цього Кодексу\~укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Стаття 135-1 КЗпП України\~встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Пленум Верховного Суду України в п. 8\~Постанови від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»\~роз'яснив, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1\~ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі\~ст. 135-1 КЗпП України\~може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. Посада водія, як і виконувана ним робота, до зазначеного переліку не відноситься. Таким чином, враховуючи вищевказане, суд доходить висновку, що на відповідача не може бути покладена повна матеріальна відповідальність. Абзацами 1 та 3\~пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1992р. № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»\~звернуто увагу суддів на те, що за правилами\~ст.132 КЗпП\~за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100\~Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). Відповідно до наданої представником позивача довідки про доходи, середньомісячна заробітна плата відповідача з останні два місяці його роботи склала 6113,11 грн., а відтак з урахуванням вищевикладеного, беручи до уваги неможливість покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності, суд приходить висновку, що з останнього на користь позивача підлягає стягненню майнова шкода в порядку регресу лише у розмірі 6113,11 грн. Доказів наявності підстав, передбачених\~ст. 134 КЗпП України, для повної матеріальної відповідальності [PERSON] у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини підприємству, позивачем не надано. Відповідно до ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial