Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення. Зазначає, що 08.06.2012 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . У шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] та [INFO] - син [PERSON] 12.05.2016 року за кошти спільного сімейного бюджету ними було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м. Під час укладання договору купівлі-продажу вказана квартира була оформлена на чоловіка, хоча була придбана за спільні кошти. В подальшому, подружнє життя у них не склалося і 07.12.2018 року відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу вона з обома своїми синами перейшла проживати до своєї матері по місцю реєстрації: [ADDRESS] , де проживає і по теперішній час. Після розлучення з відповідачем не змогли дійти згоди, щодо добровільного розподілу майна тому вона звернулась із відповідним позовом до суду. 20.05.2019 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області було винесено рішення, відповідно до якого визнано спільною сумісною власністю подружжя майно [PERSON] та [PERSON] , набуте ними 12 травня 2016 року за кошти спільного сімейного бюджету під час спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах, з офіційною реєстрацією шлюбу, в період часу з 08 червня 2012 року по 08 січня 2019 року: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м, з якої 16,6 кв.м. житлової площі, загальною вартістю 109749 грн. станом на 14.02.2019 року; розподілено спільне сумісне майно та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Вказує, що після придбання квартири відповідач під приводом необхідності проведення ремонту забрав у неї ключі від квартири, з того часу ключі їй повернуто не було, [PERSON] не пускає її до даної квартири. Вона неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією, щодо спільного користування зазначеним майном, але він відмовляється і взагалі ігнорує всі її пропозиції та вимоги. Відповідач не визнає її права на квартиру та вважає, що дане житло належить лише йому. Таким чином, відповідач не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає їй право повноцінно користуватись її ж майном. Просить: зобов`язати відповідача [PERSON] , [INFO] , не чинити позивачу - [PERSON] , [INFO] , перешкод у користуванні власністю, а саме: 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м, з якої 16,6 кв.м. житлової площі, загальною вартістю 109749 грн.; вселити її, [PERSON] , [INFO] , в 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Пархета М.А. в судове засідання не з`явилися, подали на адресу суду заяви в яких просять розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Крім того, позивач у поданій заяві зазначила, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, замінив двері, вхідні замки. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим, про що свідчить виклик до суду на сайті Судова влада України від 25.01.2021 р., в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву щодо позову не надав. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суддя вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 08.06.2012 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області 07.12.2018 р. Від даного шлюбу сторони мають синів [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-11,8,9). Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.05.2019 р. було задоволено позов [PERSON] та: 1) визнано спільною сумісною власністю подружжя майно [PERSON] , громадянки України, [INFO] , уродженки м. Умань Черкаської області та [PERSON] , громадянина України, [INFO] , уродженця м. Умань, Черкаської області, набуте ними 12 травня 2016 року за кошти спільного сімейного бюджету під час спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах, з офіційною реєстрацією шлюбу, в період часу з 08 червня 2012 року по 08 січня 2019 року: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м, з якої 16,6 кв.м. житлової площі, загальною вартістю 109749 грн. станом на 14.02.2019 року; 2) поділити спільне сумісне майно подружжя [PERSON] громадянки України, [INFO] , уродженки м. Умань Черкаської області та [PERSON] , громадянина України, [INFO] , уродженця м. Умань Черкаської області, набуте ними 12 травня 2016 року за кошти спільного сімейного бюджету під час спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах, з офіційною реєстрацією шлюбу, в період часу з 08 червня 2012 року по 08 січня 2019 року; 3) визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м, з якої 16,6 кв.м. житлової площі, загальною вартістю 109749 грн., 1/2 частина вартості якої складає 54874.50 грн.; 4) визнано за відповідачем [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 30,8 кв.м, з якої 16,6 кв.м. житлової площі, загальною вартістю 109749 грн., 1/2 частина вартості якої складає 54874,50 грн. (а.с.12-13). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 179665373 від 04.09.2019 р., [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном, відповідно до ст.391 ЦК України. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст прав власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ч. 7 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Глава 28 ЦК України визначає житловий будинок як об`єкт права власності, а відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Суд враховує, що 1/2 частина квартири [ADDRESS] належить позивачу, відповідач перешкоджає їй у користуванні своєю власністю, а тому позов підлягає до задоволення. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України). Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження сплати коштів затрачених позивачем на правничу допомогу суду надано лише квитанцію, яка, крім того, не засвідчена печаткою адвоката. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Отже, виходячи з вище викладеного, позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження своїх вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial