Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 14.05.2007 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №CVX0GK00000049, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 35940 доларів США на термін до 13.05.2027 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 14.05.2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого у випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Однак, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, не сплачує отриманий кредит та відсотки за користування ним, у зв`язку з чим станом на 25.07.2019 року заборгованість становить суму 77403,92 долари США, в тому числі: заборгованість по тілу кредиту в сумі 30696,28 доларів США, заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом в сумі 9510,04 долари США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 1983,32 долари США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 35214 доларів США. Вказують, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості з а кредитом. Оскільки заборгованість до стягнення становить 30696,28 доларів США, а саме 30696,28 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, просять стягнути з відповідачів цю суму. Відповідно до п.5 Договору поруки позивачем направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором № CVX0GK00000049. Згідно п.6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання зазначені в письмовій вимозі протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Зазначають, що вимога, яка була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання, була залишена без задоволення. На основі викладеного, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 30696,28 доларів США, що за курсом 25,51 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.07.2019 року станом на 25.07.2019 року становить суму 783062,10 грн., що є заборгованістю за кредитом (тіло кредиту) та стягнути судові витрати в розмірі 11745,93 грн. Позивач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору посилаючись на те, що 14 травня 2007 року Приватбанк уклав з ним кредитний договір №CVX0GK00000049 згідно п.7.1 якого на строк з 14.05.2007 року по 13.05.2027 року йому оформлено кредит у розмірі 35940 доларів США: на споживчі цілі - 29 950 доларів США, на сплату страхових платежів в період дії договору - 5 990 доларів США зі сплатою 0,84% на місяць (10,08% річних) на залишок заборгованості, щомісяця комісії у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту; щомісячний платіж 353,30 долари США. 18 березня 2014 року сторони уклали до Кредитного договору Додаткову угоду, якою дійшли згоди, зокрема: п. 1. Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту до підписання Додаткової угоди, зменшити на 24979,55 долари США, а саме: відсотки у розмірі 5701,35 долари США, комісія - 2755,39 долари США, пеня - 16522,81 долари США. п.3. Вказати та викласти п.7.1 у відповідності діючого договору Позичальника: 7.1. Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк по 13.05.2027 року включно у вигляді: не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 44031,42 долари США (далі «Кредит») на наступні цілі: 29 950 долари США на споживчі цілі, а також у розмірі 14 081,42 долари США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків з 25.10.2008р. по 18.03.2014 року у розмірі 13,2%; з 18.03.2014 року у розмірі 10.08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту, щомісячної комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту. Вважає, що відповідач за зустрічним позовом при укладенні 18.03.2014 року спірної Додаткової угоди свідомо та навмисно ввів його в оману, застосував по відношенню до нього нечесну підприємницьку діяльність, що підтверджується нижченаведеним. Так, в розрахунку Банку станом на 18.03.2014 року в колонці 3 значиться поточна заборгованість за кредитом 26570,24 долари США, в колонці 4 прострочена заборгованість за кредитом - 0. Таким чином, після підписання додаткової угоди банком розмір поточної заборгованості за кредитом безпідставно збільшений на 7892,39 долари США, про що не зазначено в додатковій угоді від 18.03.2014 року. Вважає, що фактично, під виглядом зменшення заборгованості та покращення фінансового положення позичальника, банк, збільшив заборгованість по тілу кредиту, чим створив нове додаткове процентне навантаження. Як до підписання, так і після підписання Додаткової угоди він тривалий час здійснював оплату, погашав проценти, комісію та частково тіло кредиту. Посилається на те, що кредит він отримав в сумі 29950 доларів США. До підписання додаткової угоди на страхові платежі банк додатково надав 989,49 доларів США, що разом складає 30939,49 долари США. Згідно розрахунку банку станом на день підписання 18.03.2014 року додаткової угоди - часткове погашення заборгованості складає 18615,23 долари США, які зараховані банком наступним чином: 2096,51 долари США - комісія; 10192,44 долари США - проценти; 2237,61 долари США - пеня; 4088,67 долари США - тіло кредиту, в цю суму також входить 989,49 долари США виданих банком додатково на страховку. Отже, згідно розрахунку банку на момент укладення спірної угоди тіло кредиту було частково погашене (з урахуванням страхових платежів). Він визнає, що 18.03.2014 року підписав оспорюваний додатковий договір. Однак, він ніколи б не уклав такий договір, якщо б банк його попередив про те, що в односторонньому порядку створить нову збільшену заборгованість по кредиту, в той час як така інформація в самій додатковій угоді відсутня. Крім зазначеного, п.7.1 Кредитного договору, що відображено і в Додатковій угоді від 18.03.2014 року, передбачена щомісячна комісія у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, що не є послугою у визначенні п.17 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі дії є діями банку на власну користь, і не є послугою для споживча. Умова споживчого кредиту, на думку позивача за зустрічним позовом, щодо сплати щомісячної комісії є нікчемна. Те ж саме стосується і винагороди за надання фінансового інструменту, точніше за укладення договору, у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту в момент видачі кредиту, умова щодо якої заднім числом встановлена в оспорюваній Додатковій угоді від 18.03.2014 року. Згідно з п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, що діяла на момент укладення 18.03.2014 року Додаткової угоди, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (Постанова ВС від 20.06.2018 року справа №554/2254/16-ц). Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними. Умова кредитного договору, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемною (постанова ВС №666/4957/15-ц від 20.02.2019 року). Згідно банківського розрахунку, як зазначено вище, позичальником за час дії договору до укладення 18.03.2014 року Додаткової угоди, сплачувалися платежі по кредитному договору, в які входила, в тому числі, і комісія, а відтак комісія підлягає зарахуванню в сплату основного боргу. У зв`язку з тим, що нікчемний договір (або його частина) не породжує юридичних наслідків, окрім наслідків пов`язаних із його нікчемністю, сума до стягнення основного боргу по кредиту (тіло кредиту), відсотки та пеня мають бути перераховані. Згідно з ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Таким чином, як зазначає позивач за зустрічним позовом, п.7 Додаткової угоди від 18.03.2014 року щодо встановлення неустойки у розмірі: 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; 100% від розміру неналежно сплачених винагород, є несправедливим та суперечить принципам розумності, добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором. За наведених обставин, позивач за зустрічним позовом - просив визнати недійсною Додаткову угоду від 18.03.2014 року до кредитного договору №CVX0GK00000049 укладену між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк». Представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом Бацей Т.М. в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Зустрічні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов. Просила відмовити в задоволенні зустрічного позову. Пояснила, що дійсно 16.03.2012 року АТ КБ «Приватбанк» звертались до відповідача з вимогою погасити всю заборгованість, однак в подальшому у 2014 році була досягнута інша домовленість між сторонами. При цьому, додатковою угодою до кредитного договору було продовжено строк виконання договору та відповідач по справі [PERSON] її умови частково виконував, та, відповідно, погоджувався. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (том №1 а.с.237-238, том №2 а.с.45-47). Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених в зустрічній позовній заяві та відповіді на відзив (том №2 а.с.101-102). Вказав суду, що від АТ КБ «Приватбанк» він отримав по суті 30000 доларів США. При цьому, періодично по 3 місяці АТ КБ «Приватбанк» не приймав від нього платежі, у зв`язку з чим утворилось прострочення заборгованості. Вважав, що графік погашення платежів за додатковою угодою - взагалі не відноситься до його договору. Визнає суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13693 доларів США. Вказав на те, що додаткову угоду підписав через безвихідну ситуацію та тиск з боку позивача за первісним позовом, хоча з будь-якими заявами з цього приводу до правоохоронних органів не звертався. Вважав, що пред`явивши у 2012 році до нього претензію, позивач за первісним позовом тим самим розірвав договір. У 2012 році він був винен позивачу 44000 доларів США, однак в подальшому виплатив 34000 доларів США. З наявним у цивільній справі №2-1515/12, провадження №2/727/99/13 розрахунком експерта з приводу його заборгованості він також не погоджується, хоча експертиза призначалась за його клопотанням. Вважав, що його реальна заборгованість становить 9300 доларів США, до яких він просить застосувати строк позовної давності. Також, ствердив, що наданий ним розрахунок його заборгованості виконаний спеціалістом. Відмовився від заявлення клопотання про призначення судом експертизи. Не заперечував того, що сплачував позивачу за первісним позовом скільки міг, однак все одно просить суд визнати недійсною додаткову угоду до кредитного договору з підстав, зазначених ним у зустрічному позові. Просив суд відмовити в задоволенні первісного позову. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву (том №2 а.с.9-10, 60-61). Вказала, що їй, як поручителю не було відомо про додаткову угоду до кредитного договору [PERSON] , укладену у 2014 році та у 2012 році вона отримувала від АТ КБ «Приватбанк» лист про звернення стягнення на предмет іпотеки, а в подальшому їй нічого не було відомо про заборгованість [PERSON] за кредитним договором. Звернула увагу суду на те, що в додатковій угоді було збільшено і суму кредиту, і відсотки, і пеню. При цьому, не заперечувала того, що договір поруки між нею та АТ КБ «Приватбанк» вона не оскаржувала. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються первісні позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що первісні позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення, а в задоволенні зустрічної позовної заяви необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 14.05.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №CVX0GK00000049(том №1 а.с.16-18), відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 35940 доларів США, на наступні цілі: 29950 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 5990 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,20 % доларів США від суми виданого кредиту, з кінцевим терміном погашення кредиту до 13.05.2027 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 15.05.2007 року міжАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки (том №1 а.с.22), відповідно до умов якого у випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 18.03.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору №CVX0GK00000049 (том №1 а.с.19), відповідно до умов якої внесено зміни до Кредитного договору №CVX0GK00000049 від 14.05.2007 року, а саме: 1. Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшити на 24979,55 долари США, а саме: відсотки у розмірі 5701,35 долари США, комісія у розмірі 2755,39 долари США, пеня у розмірі 16522,81 долари США; 2. Згідно зі ст.ст. 212, 651 ЦК України у разі порушення Позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (Додаток 1 до цієї Додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 24979,55 долари США; 3. Вказати та викласти пункт 7.1. у відповідності діючого договору Позичальника: 7.1. Банк зобов`язується надати "Позичальникові" грошові кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк по 13.05.2027 року включно (надалі за текстом Договору «Строк кредитування»), у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 44031,42 дол. США (сорок чотири тисячі тридцять один дол. США 42 центів) (далі - «Кредит») на наступні цілі: 29950,00 дол. США на споживчі цілі, а також у розмірі 14081,42 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків з 25.10.2008 року по 18.03.2014 року у розмірі 13,2%, з 18.03.2014 року у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячної комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту, відповідно до п.3.11 даного Договору. Строк користування кредитними коштами згідно умов додаткової угоди узгоджений сторонами до 13.05.2027 року. Як вбачається з матеріалів справи, свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконало і надало [PERSON] обумовлений договором кредит, однак останній не виконує належним чином взяті за договором зобов`язання зі своєчасного повернення отриманих кредитних коштів, сплати процентів, що призвело до утворення заборгованості. Так, згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 25.07.2019 року загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту) [PERSON] за кредитним договором №CVX0GK00000049 становить 30696,28 доларів США, що за курсом 25,51 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.07.2019 року, станом на 25.07.2019 року становить783062,10 грн. (том №1 а.с.6-12, том №2 а.с.14-20). 26.07.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслав на адресу відповідачів повідомлення із зазначенням невиконаних зобов`язань, заборгованість складає 51118,01 долар США. Попереджено відповідачів, що у разі несплати простроченої заборгованості Банк буде вимагати повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (том №1 а.с.13, 14). Крім цього, судом встановлено, що 29.05.2012 року ПАТ КБ «Приватбанк» звертався до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28.03.2014 року вищезгадану позовну заяву залишено без розгляду (справа №2-1515/12, провадження №2/727/99/13). В ході розгляду вищевказаної справи було проведено судово-економічну експертизу від 06.08.2013 року, яка досліджена судом та з якої вбачається, що нарахування заборгованості по кредитному договору №CVX0GK00000049 від 14.05.2007 року проведені правильно і відповідають його умовам. Місячний платіж визначений у договорі №CVX0GK00000049 від 14.05.2007 року, відповідає відсотковій ставці 10,08 % річних і складає 353,30 доларів США. Заборгованість по оплаті кредиту (тіло кредиту) станом на 20.04.2013 року становить 27580,53 долари США (справа № 2-1515/12, провадження № 2/727/99/13 том №2 а.с.3-26). При цьому, враховуючи той факт, що при проведенні цієї експертизи судом, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, суд вважає за доцільне вважати цей висновок вірним розрахунком боргу [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №CVX0GK00000049 від 14.05.2007 року станом на 06.08.2013 року. При цьому, суд враховує і те, що в судовому засіданні відповідач за первісним позовом після роз`яснення йому відповідного права головуючим відмовився від заявлення по справі клопотання про призначення судово-економічної експертизи з метою визначення остаточної суми його заборгованості по тілу кредиту. Разом з тим, суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості, наданий відповідачем [PERSON] , оскільки вказаний розрахунок заборгованості складений самим відповідачем та є його власною позицією стосовно розмірів заборгованості перед банком, а не відповідним бухгалтерським документом чи висновком експерта, який міг би бути прийнятим судом до уваги в якості належного та допустимого доказу. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, враховуючи дані, які зазначені у висновку судово-економічної експертизи та у розрахунку, наданому АТ КБ «Приватбанк» тіло кредиту збільшилось з 27580,53 долари США до 30696,28 доларів США. Однак, АТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів які б свідчили про те, що позичальник додатково отримував кредитні кошти, внаслідок чого тіло кредиту збільшилось з 27580,53долари США до 30696,28 доларів США. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що позивачем не доведено підстави збільшення тіла кредиту, тому до стягнення підлягає сума в розмірі 27580,53долари США, що за курсом 25,51 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.07.2019 року станом на 25.07.2019 року становить703579,32 грн. (том №1 а.с.12). Суд приходить до такого висновку, оскільки як вбачається з наданої суду виписки по рахунку позичальника [PERSON] (том №2 а.с.73-84), останній не здійснював регулярне погашення заборгованості та відсотків згідно умов додаткової угоди від 18.03.2014 року до кредитного договору №CVX0GK00000049, яке визначене сторонами в розмірі 474,68 доларів США щомісячно (том №1 а.с.20-21). При цьому, з наявних в справі розрахунку заборгованості та виписки по рахунку [PERSON] (том №1 а.с.6-11, 44-233, том №2 а.с.14-20, 73-84) вбачається та обставина, що відповідач [PERSON] після укладення 18.03.2014 року додаткової угоди до кредитного договору №CVX0GK00000049 періодично раз у кілька місяців сплачував на користь АТ КБ «Приватбанк» кошти в сумі до 300 доларів США, які позивачем за первісним позовом спрямовувались на погашення відсотків, пені та комісії за кредитом, однак тіло кредиту за цей час [PERSON] не погашалось, а тому в цій частині твердження [PERSON] судом до уваги не приймаються. За наведених обставин, суд вважає, що заявлені первісні позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до задоволення частково, а саме в сумі 27580,53 доларів США. Крім того, відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, передбачені статтею 554 ЦК України. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Водночас статтею 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки. Відповідно до пункту 7.1 кредитного договору позичальник зобов`язаний щомісяця в період сплати надавати Банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитним договором. У разі порушення термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів Позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту, відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Відповідно до п.7 Додаткової угоди від 18.03.2014 року до Кредитного договору №CVX0GK00000049 від 14.05.2007 року Сторони узгодили, що при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в Графіку погашення кредиту, за цим договором, понад 1460 днів щодо зобов`язань строк яких не настав, Сторони узгодили, що термін повернення кредиту вважається 1460-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за Кредитом, починаючи з 1461 дня вважається простроченою. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такої зміни. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов`язання встановлений не був. Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя. Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п`ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа №604/156/14-ц, провадження №14-644цс18. За змістом п.12 договору поруки порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом узгодженого сторонами п`ятирічного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Суд вважає, що пред`явивши у 2012 року вимогу до відповідача [PERSON] про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та штрафних санкцій, АТ КБ «Приватбанк», відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання й протягом узгодженого сторонами п`ятирічного строку, починаючи від цієї дати, був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя [PERSON] , однак банк з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за кредитним договором, забезпеченим порукою, звернувся до суду лише у 2019 році. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 року по справі № 6-2662цс15, від 22.06.2016 року по справі № 6-368цс16. Крім того, 18 березня 2014 року між АТ КБ «ПритватБанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду, якою збільшено непоновлювальну кредитну лінію з 35940 доларів США до 44031,42 долари США та передбачено додаткову відповідальність позичальника у вигляді штрафу в розмірі 24979,55 доларів США, за порушення будь-якого зобов`язання, передбаченого в графіку погашення кредиту. Тобто, з укладенням даної додаткової угоди змінено зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, що силу вимог ч.1 ст.559 ЦК України є підставою для припинення поруки. Доказів про те, що [PERSON] була повідомлена про укладення 18 березня 2014 року вказаної додаткової угоди та надала свою згоду на внесення змін до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, матеріали справи не містять. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.12.2018 року по справі № 752/9256/15-ц. За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісних позовних вимог до відповідачки [PERSON] . Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Під час укладення додаткової угоди сторонами було додержано всіх необхідних вимог для чинності правочину, а саме позивач за зустрічним позовом мав весь необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, про що свідчить його підпис на додатковій угоді, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, сторонами додержана письмова форма правочину та укладення правочину було спрямоване на реальне настання правових наслідків. Підписанням додаткової угоди від 18.03.2014 року до кредитного договору [PERSON] підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору. Та обставина, що [PERSON] не лише особисто уклав спірну угоду, вчинивши на її тексті відповідний підпис, але й тривалий час виконував її умови сплачуючи плату за користування кредитними коштами згідно умов оспорюваної ним угоди, вказує на вільне волевиявлення позичальника в момент укладення правочину, повну обізнаність та погодження з умовами кредитування. [PERSON] не надав до суду жодного доказу, що під час укладання Додаткової угоди він не мав реальної можливості прочитати дану угоду та детально ознайомитися зі всіма умовами. Положеннями ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Позивачем не доведено, що оспорюваною угодою встановлено умови, з якими позивач не мав реальної можливості ознайомитись перед її укладенням і не отримав необхідну інформацію для його свідомого вибору, як не надано й доказів неправомірного впливу банку на його волевиявлення, а також того, що його як споживача було введено в оману та умови оспорюваної додаткової угоди пов`язані з використанням нечесної підприємницької діяльності, тобто, доказів на підтвердження обставин порушення відповідачем за зустрічним позовом Закону України «Про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Суд враховує той факт, що спірна угода підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач за зустрічним позовом на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, відповідач за зустрічним позовом надав позивачу документи, які передували укладенню додаткової угоди, у додатку до цієї угоди та графіку погашення кредиту, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Отже, відсутні правові підстави для визнання додаткової угоди недійсною, оскільки вона підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі №6-1341цс15. Окрім того, позивач за зустрічним позовом посилається на ст.230 ЦК України, як на підставу визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно п.п.19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, який був укладений в результаті помилки або під впливом обману повинна довести, що така помилка мала місце, що вона має істотне значення, а також довести умисел в діях однієї зі сторін по обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман має місце, якщо сторона договору заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач за зустрічним позовом в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не довів, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні додаткової угоди навмисно ввів в оману [PERSON] щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому, згідно умов додаткової угоди від 18.03.2014 року до кредитного договору №CVX0GK00000049 (том №2 а.с.19), сторони узгодили строк користування кредитом по 13.05.2027 року, а тому в цій частині твердження [PERSON] щодо застосування судом позовної давності також судом до уваги не приймаються. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, підстав для відмови в задоволенні первісного позову до [PERSON] у зв`язку з спливом строків позовної давності - судом не встановлено та в цій частині доводи [PERSON] до уваги судом також не приймаються. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первинний позов АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити. Також, згідно вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача за первинним позовом [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача за первинним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі 10554,68 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial