Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Позовна заява мотивована тим, що 5 січня 2018 року о 10.00 год. в м. Вінниці на вулиці Некрасова на перехресті з вулицею Шмідта водій автотранспортних засобів міжнародних перевезень та за суміщенням професій експедитор Департаменту транспорту Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕПІЦЕНТР К» [PERSON] , керуючи автомобілем «VOLVO FH», державний номер [NUMBER] не дотримався бокового інтервалу, не врахував габарити транспортного засобу та допустив зіткнення із припаркованим автомобілем «Mercedes-Benz» ML-350, державний номерний знак [NUMBER] , який на праві приватної власності належить позивачу. Після чого, [PERSON] залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль [PERSON] . Постановою Чернівецького районного суду Вінницької області від 13.03.2018 року у справі №150/66/18 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4. Вказана постанова суду була залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11.02.2019 року. Позивач зазначає, що протиправними діями [PERSON] були порушені його права на володіння, користування та розпорядження його власністю, та спричинено матеріальні збитки в результаті пошкодження автомобіля. Згідно висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження збитки позивача становлять 88828,09 грн. Крім того, внаслідок вказаної ДТП позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна, душевних переживаннях та стражданнях, внаслідок протиправних дій щодо нього. В результаті ДТП, позивач не міг користуватись власним транспортним засобом та був вимушений відвідувати різних спеціалістів, які проводили роботи щодо ремонту та відновлення його автомобіля. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 50000,00 грн. Враховуючи вказане вище, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» на його користь кошти в сумі 88828,09 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок вчинення [PERSON] адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП, а також стягнути кошти в сумі 50000,00 грн. в якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок вчинення [PERSON] адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Додатково пояснив, що автомобіль був відновлений в серпні 2018 року. Ремонтом автомобіля займалась дружина, тому йому не відомо про вартість ремонту. Щодо відшкодування судових витрат, то докази щодо їх розміру будуть надані пізніше. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві. Додатково пояснив, що позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу щодо підтвердження належності транспортного засобу «Mercedes-Benz» саме позивачу. Також зазначив, що висновок експерта від 26.07.2018 року №4065/18-21 є неналежним доказом, оскільки ні представник товариства, ні [PERSON] , ні представник ПАТ «Страхова Компанія «Країна» не були присутні під час огляду пошкодженого транспортного засобу «Mercedes-Benz». Звіт не було підписано керівником суб`єкта оціночної діяльності. До висновку експерта не додано та не складався протокол технічного огляду транспортного засобу з посиланням на характер і обсяг його пошкодження. Крім того, висновок складено через більш як шість місяців з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди, з огляду на це, не можливо встановити дійсні пошкодження, завдані внаслідок пригоди. Представник також додав, що цивільно-правова відповідальність ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» перед третіми особами щодо транспортного засобу «VOLVO FH», реєстраційний номер [NUMBER] була застрахована у ПАТ «Страхова Компанія «Країна». Також представник відзначив, що автомобіль позивача вже відновлений проте, позивач не надав суду доказів на підтвердження реальної вартості відновлювальних (ремонтних) робіт. Щодо відшкодування моральної шкоди, то вона нічим не підтверджена, а транспортний засіб хоч і був пошкоджений, проте був на ходу. Відносно судових витрат позивача, представник зазначив, що вони не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами. Тому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою суду від 18.10.2019 року було залучено до участі в даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Країна». Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариство «Страхова Компанія «Країна» в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що постановою Чернівецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року у справі №150/66/18, яка набрала законної сили, [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП та застосовано відносно нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с. 124-127). Зазначена постанова суду була залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 11.02.2019 року (а.с. 47-50). Зі змісту даної постанови вбачається, що 05.01.2018 року о 10 год. 00 хв. в м. Вінниця по вул. Некрасова на перехресті з вулиці Шмідта водій [PERSON] , керуючи автомобілем «VOLVO FH», державний номерний знак [NUMBER] , не дотримався бокового інтервалу, не врахував габарити транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення з припаркованим автомобілем «Mercedes-Benz» ML-350, державний номерний знак [NUMBER] , в результаті чого транспортні засоби отримали технічні пошкодження. Положенням ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду. На момент події ДТП, цивільно-правова відповідальності перед третіми особами, при використанні транспортного засобу «VOLVO FH», державний реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована відповідачем у ПАТ «Страхова Компанія «Країна», поліс № АК/7181391 від 10.08.2017 року (а.с. 87). Зі змісту відповіді Регіонального сервісного центру у Вінницькій області від 24.06.2019 року вбачається, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, автомобіль марки «VOLVO» модель «FH», 2011 року випуску, номерний знак [NUMBER] з 01.08.2014 року по теперішній час перебуває у власності ТОВ «ОТП ЛІЗИНГ» (а.с. 44). Разом з тим, з відповіді ТОВ «ОТП ЛІЗИНГ» від 15.07.2019 року встановлено, що дане Товариство не має жодної інформації щодо особи, яка станом на 05.01.2018 році на відповідній правовій підставі володіла вказаним автомобілем, так як 01.08.2014 року він знятий з реєстрації (а.с. 76). На підтвердження зняття з реєстрації Товариством надано облікову картку ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві №45747818 від 01.08.2014 року (а.с. 77). З матеріалів справи вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру ТЗ, станом на 05.01.2018 року транспортний засіб VOLVO FH, 2011 року випуску, 01.08.2014 року був зареєстрований за ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» (а.с. 139). Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] судом встановлено, що автомобіль марки «Mercedes-Benz», моделі «ML 350» універсал-В, легковий, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] 21.05.2014 року (а.с. 114). 14.03.2019 року [PERSON] звернувся до ПАТ «Страхова Компанія «Країна» із заявою про виплату страхового відшкодування, проте йому було відмовлено, оскільки з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди пройшло більше року. Також в листі вказано, що згідно з актом огляду транспортного засобу від 14.03.2019 року, транспортний засіб «Mercedes-Benz» державний реєстраційний номер [NUMBER] , на момент огляду відновлений (а.с. 22). Частиною 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно із ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Зі змісту постанови Чернівецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року у справі №150/66/18 встановлено, що [PERSON] на час вчинення ДТП працював водієм автотранспортних засобів міжнародних перевезень та за суміщенням професій експедитором департаменту транспорту «ЕПІЦЕНТР К». Даний факт також було підтверджено в судовому засіданні представником відповідача. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Приймаючи до уваги викладене вище, суд вважає, що відповідач, відповідно ст. 1187 ЦК України, повинен нести відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду внаслідок ДТП з вини його працівника. Таким чином, обов`язок відшкодувати позивачеві матеріальну шкоду покладається на відповідача, оскільки його працівник під час виконання ним своїх трудових обов`язків керував автомобілем VOLVO FH, державний номерний знак [NUMBER] , який належить відповідачу на праві власності. Так, постановою Чернівецького районного суду Вінницької області від 13 березня 2018 року у справі №150/66/18 було доведено вину [PERSON] у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4 КУпАП (а.с. 124-127). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положенням ст. 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Обгрунтовуючи розмір завданої матеріальної шкоди, позивач посилається на висновок експерта Вінницького відділення Київського НДІСЕ №4065/18-21 від 26.07.2018 року, згідно якого розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mercedes-Benz ML-350, державний номерний знак [NUMBER] в результаті його пошкодження складає 88828,09 грн. Суд погоджується з твердженням представника відповідача та не приймає висновок експерта до уваги, оскільки він є неналежним доказом. Так, в супереч вимог ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» звіт не скріплений підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Також експертом в порушення вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, не було вчинено: виклик відповідача та третіх осіб на огляд транспортного засобу; не зазначено місце проживання замовника експертизи; дані про час та місце проведення огляду КТЗ оцінювачем; відомості про осіб, які брали участь в огляді об`єкта оцінки. Крім того, до висновку експерта не було додано протокол технічного огляду транспортного засобу з посиланням на характер і обсяг його пошкодження, а також посвідчення про підвищення кваліфікації експерта. Фотографії долучені до висновку експерта не містять номеру висновку до якого вони долучаються. Отже, з огляду на вказане, суд не приймає до уваги висновок експерта про визначення матеріального збитку позивачу, завданого внаслідок пошкодження його транспортного засобу під час ДТП. Слід відзначити, що опис пошкоджень на автомобілі позивача вказаний лише у висновку експерта, а схему місця ДТП із фіксуванням пошкоджень, [PERSON] суду надано не було. При цьому, у відповіді ПАТ «Страхова Компанія «Країна» вказано, що станом на 14.03.2019 року транспортний засіб позивача відновлений. Даний факт також підтверджує в судовому засіданні позивач та пояснює, що він відвідував різних спеціалістів, які проводили роботи щодо ремонту та відновлення його автомобіля. Автомобіль був відновлений в серпні 2018 року. Ремонтом автомобіля займалась дружина, тому йому не відомо про вартість ремонту. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Враховуючи положення ст. 1192 ЦК України, особа, яка завдала шкоди майну іншій особі, відшкодовує завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається зокрема вартістю робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Оскільки позивачем було самостійно відновлено автомобіль до розгляду справи по суті, то розмір збитків позивача становить реальна вартість робіт по відновленню автомобіля, яка ним була понесена. Проте, позивачем не було надано жодного належного доказу на підтвердження вартості понесених витрат по відновленню (ремонту) автомобіля. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Позивачем у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Таким чином, вимога позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не було надано належних та допустимих доказів розміру понесених витрат. Суд не погоджується з твердженням представника відповідача відносно того, що позовні вимоги слід пред`являти до страхової компанії, оскільки цивільно-правова відповідальність ТОВ «ЕПІЦЕНТР К» була застрахована, оскільки за змістом ст. 12, 14 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на наведене вище, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому, відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності». Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16 та від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, а також від 27 червня 2018 року у справі № 761/34627/16-ц, від 02 липня 2018 року у справі № 750/9590/16-ц. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити таке. Згідно із ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди. Вказані підстави відшкодування моральної шкоди знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Так, вина та неправомірність дій заподіювача шкоди підтверджена, спричинення моральної шкоди встановлено та наявність причинного зв`язку між ними. Враховуючи обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем у розмірі 50000,00 грн., є завищеним. Так, розмір відшкодування має бути співмірним з нанесеною моральною шкодою. Крім того, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. В позовній заяві позивач зазначає, що моральна шкода полягає у душевних переживаннях та стражданнях, відсутністю можливості тривалий час користуватись власним транспортним засобом, вимушеності відвідувати різні спеціалісті які проводили роботи щодо ремонту автомобіля, погіршенні його стану здоров`я, перебування в постійній нервовій та психологічній напрузі, не можливістю виїзду на власному автомобілі за кордон. Все це стало наслідком порушення нормального життєвого ритму позивача, що позначилось на негативних змінах у його житті, викликало негативні переживання та спогади, потребу в уникненні аналогічних обставин, насторогу, тривогу, емоційні реакції при згадуванні, загострення уваги на проблемі ремонту автомобіля, переживання фізичних незручностей та дискомфорту, знижений настрій, емоційну напругу, почуття образи, обурення, приниження власної гідності. Однак, слід зазначити, що позивачем не надано доказів на підтвердження вказаних вище фактів, зокрема ним не надано підтвердження про відвідування різних спеціалістів, які проводили роботи щодо ремонту автомобіля, погіршенні його стану здоров`я, необхідності (планування) виїзду на власному автомобілі за кордон. Відносно твердження позивача про відвідування різних спеціалістів, які проводили роботи щодо ремонту автомобіля, то суд зазначає, що ним в судовому засіданні було надано пояснення згідно яких, ремонтом автомобіля займалась дружина та вартість ремонту йому не відома. Тобто він не витрачав свій час на організацію ремонту автомобіля. Щодо пояснення позивача про те, що в нього була відсутня можливість тривалий час користуватись власним транспортним засобом, то суд звертає увагу, що дорожньо-транспортна пригода сталася 09.01.2018 року, а автомобіль було відновлено в серпні 2018 року. Крім того, враховуючи характер пошкоджень, позивач міг користуватись автомобілем в період з моменту пошкодження до початку ремонтних робіт, що підтвердив у судовому засіданні у своїх поясненнях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Слід зазначити, що розмір заявленої позивачем моральної шкоди (50000,00 грн.) не відповідає обсягу його страждань внаслідок протиправних дій водія [PERSON] . З огляду на вказане вище, суд вважає, що [PERSON] було завдано моральну шкоду на суму 5 000,00 грн., яка полягає у душевних переживаннях та стражданнях; порушенні нормального життєвого ритму позивача, а також витрачанні часу для звернення в суд за захистом своїх прав. Даний розмір моральної шкоди буде відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем моральну шкоду позивачу. В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Разом з тим, у рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», зазначено, що в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Отже, вина [PERSON] в скоєнні ДТП підтверджена рішенням суду, яке набрало законної сили, тому вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є законною, проте підлягає частковому задоволенню, відповідно до її співмірності із спричиненою шкодою. Таким чином, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає частковому задоволенню. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1388,28 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 49,97 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial