Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

В грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого він зазначав, що згідно свідоцтва на право власності на житло від 19.01.1995 року [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] була надана в спільну сумісну власність квартира [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, у вигляді права власності в спірному майні. Спадкоємцем після її смерті є позивач [PERSON] та його дружина [PERSON] З метою належного оформлення спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори, проте нотаріус відмовив йому у вчиненні відповідної нотаріальної дії в зв'язку з невизначеністю часток співвласників у праві спільної сумісної власності на майно, а також знаходженням квартири під арештом, не пов'язаним з боргами спадкодавця. Посилаючись на те, що наявність арешту порушує його права як власника, частки співвласників вищевказаної квартири є рівними, позивач просив визначити за ним ? частку квартири [ADDRESS] та звільнити її з - під арешту. Крім того, позивач просив визнати за ним право власності на ? частку металевого контейнеру, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно звільнивши частку даного майна з-під арешту. В подальшому позивач доповнив свої вимоги. Просив визначити частку [PERSON], звільнити її з-під арешту, а також скасувати постанову слідчого СВ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області про накладення арешту на вищевказану квартиру, що є необхідним для вирішення питання щодо оформлення спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. В заяві на адресу суду не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала частково. Не заперечувала проти визначення часток [PERSON], [PERSON] у праві спільній сумісній власності на спірну квартиру, звільнення з-під арешту ? частки квартири, належної позивачу. Також визнала позовні вимоги останнього щодо визнання за ним права власності на ? частку металевого контейнеру та звільнення її з-під арешту. В задоволенні решти позовних вимог просила відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість. Представник відповідача Науково - дослідного експертно - криміналістичного центру при УМВС України в Миколаївській області в судове засідання не з'явився. Згідно заяви, що надійшла на адресу суду, просив розглянути справу за його відсутності, вирішення справи залишив на розсуд суду. Представник третьої особи без самостійних вимог - ВДВС Вознесенського МРУЮ в судовому засіданні не заперечував проти визначення часток співвласників в праві власності на квартиру, але при цьому, на його думку, частка [PERSON] має бути розподілена між її спадкоємцями. З вимогою щодо судового звільнення цих часток з-під арешту не погодився, вказуючи на те, що арешт стосується тільки майна боржника [PERSON] та не порушує права інших співвласників. Проти задоволення решти позовних вимог [PERSON] не заперечував. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оглянувши матеріали зведеного виконавчого провадження, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого Знам'янським відділком Одеської залізниці 19.01.1995 року [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] була надана в спільну сумісну власність квартира [ADDRESS]. [INFO] один зі співвласників, а саме [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді частки у праві власності в спірному майні. Позивач [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] Разом з тим державним виконавцем ВДВС Вознесенського МРУЮ Миколаївської області під час здійснення виконавчих дій по примусовому стягненню коштів з відповідача [PERSON] 05.04.2013 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 08.09.2014 року державним виконавцем було складено акт опису й арешту майна, яким описано й арештовано квартиру [ADDRESS]; 09.09.2014 року - акт опису й арешту майна, яким описано й арештовано металевий контейнер [NUMBER], сектор В на території КП «Вознесенський ринок». Проте до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесені відомості про арешт квартири [ADDRESS] в цілому. Невизначеність часток [PERSON], [PERSON] та арешт квартири створює співвласнику перешкоди у розпорядженні своїм майном, в оформленні своїх спадкових прав. Майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, має особливий правовий режим та пов'язане з наявністю певних додаткових обмежень щодо його розпорядження, спадкування, тощо. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до абз. 3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»за №20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини, тощо. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визначаються рівними. Виходячи з обставин справи, а також враховуючи те, що судом не встановлено інших обставин, що впливають на зміну розміру часток співвласників майна, а тому вимоги позивача про визначення по 1/4 частці спірного майна [PERSON], [PERSON] (інші співвласники вимог про визначення їх часток не заявляли) є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником контейнеру [NUMBER], який розміщений в секторі «В» на території КП «Вознесенський ринок», відповідно до договору від 26.09.2007 року. Дане майно було набуто відповідачем у період перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем. Згідно ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.2 ст.71 СК України). Згідно ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, на підставі викладеного та враховуючи обставини, встановлені в судовому засіданні, за позивачем слід визнати право власності на1/2 частку контейнера. Що стосується вимог про звільнення майна з-під арешту, то суд виходить з того, що згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд незалежно від волі інших осіб, а в разі його порушення вимагати поновлення або захисту такого права. З матеріалів справи вбачається те, що при накладені арешту вказані принципи були порушені, що призвело до незаконного обмеження прав власників майна . Частина 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на це майно і про зняття з нього арешту. Вказане питання за винятком випадків, встановлених законом, вирішується судом. З врахуванням таких обставин, обраного позивачами способу захисту своїх прав, суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України частки [PERSON], [PERSON] в праві власності на квартиру [ADDRESS] необхідно звільнити з-під арешту. При вирішенні питання щодо скасування постанови слідчого про накладення арешту на спірну квартиру, слідує наступне. Відповідно до п. 7 ч.2 ст.131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна, накладення якого може бути оскаржено в порядку кримінально-процесуального законодавства. Проте, цей порядок має суттєві вади, оскільки в такому порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, його мають право оскаржити лише боржники. Слідчі або суди в порядку КПК України розглядають заяви боржників на правильність арешту майна. До цього ж зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" від 27 серпня 1976 року N 6 . Згідно зі ст.174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Особи, які пов'язані з долею майна цивільно-правовими стосунками, в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, його оскаржити не можуть, чим утискуються їх законні права, що є неприпустимим. У той же час, відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13. Як встановлено в судовому засіданні 12.07.2012 року слідчий СВ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області виніс постанову про накладення арешту майна відповідача [PERSON] для забезпечення цивільного позову. Але, Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна містить відомості про арешт квартири [ADDRESS] в цілому. На даний час вказана постанова не скасована, що створює перешкоди, зокрема для оформлення спадщини після смерті одного з співвласників майна, порушує право власності інших співвласників. Також встановлено, що цивільний позов вирішено по суті. Вирішено питання щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON], НДЕКЦ при УМВС України в Миколаївській області коштів, були видані відповідні виконавчі листи та пред'явлені до примусового виконання, що здійснює ВДВС Вознесенського МРУЮ Миколаївської області. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, позовні вимоги [PERSON] в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому скасування вказаної постанови не призведе до порушення прав стягувачів, оскільки захист їх прав здійснюється в рамках виконавчого провадження. Вирішуючи питання щодо звільнення з-під арешту ? частини металевого контейнеру суд виходить з наступного. Так, відповідні роз'яснення надані в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6, згідно яких, суд з урахуванням конкретних обставин може виключити річ з акта опису і стягнути з позивача в доход держави чи на користь організації, громадянина, в інтересах яких накладено арешт, грошову компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити річ в описові, зобов'язавши виплатити позивачу відповідну частину її вартості. За такого, враховуючи наведене, обставини даної справи, необхідність виконання рішення суду, а також те, що звільнення з-під арешту ? частки неподільної речі, фактично не вирішить питання про звільнення майна з-під арешту і породить подальші спори, суд приходить до висновку про доцільність залишення спірного майна під арештом зі сплатою позивачу після його реалізації вартості ? частки контейнеру.

Outcome: partial