Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась 09 листопада 2018 року до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на повнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , в сумі по 3000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду та до закінчення дочкою навчання. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, за час якого вони мають спільну дочку - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначила, що на цей час повнолітня [PERSON] продовжує навчання на денній формі, факультету міжнародних відносин Одеського національного університету імені І.І.Мечникова Міністерства освіти і науки України. Позивач зазначила, що відповідач має щомісячний дохід, може здійснювати допомогу по утриманню дочки, тому просить суд стягнути з відповідача аліменти у заявленому розмірі до закінчення дочкою навчання. Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду цивільну справу за вказаною позовною заявою було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20 листопада 2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 13.02.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача по справі [PERSON] , в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову. Також тієї ж дати 13 лютого 2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 06.03.2019 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 06.03.2019 року заперечував проти задоволення позовних вимог, з посиланням на те, що відповідач не має такої можливості, оскільки перебуває в шлюбі з [PERSON] , з якою мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] року, які в свою чергу перебувають на його утриманні. Заслухавши пояснення представників сторін по справі та позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що сторони: [PERSON]. і [PERSON] перебували у шлюбі з 1998 року по 2002 рік. За час перебування у шлюбі, сторони мають дитину - дочку [PERSON] , [INFO] . Надалі 27.04.2018 року [PERSON]. зареєструвала шлюб з [PERSON] , актовий запис №856, за наслідком чого змінила прізвище на «[PERSON]». З наданих до суду доказів, що також не заперечувалось сторонами по справі, вбачається, що [PERSON] мешкає разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зарахована на денну форму навчання, факультету міжнародних відносин, політології та соціології Одеського національного університету імені І.І.Мечникова Міністерства освіти і науки України, з 01 вересня 2018 року по 30 червня 2022 року, що підтверджується довідкою Одеського національного університету імені І.І.Мечникова Міністерства освіти і науки України від 19 жовтня 2018 року за №498. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ст. 200 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітню дочку (сина) у твердій грошовій сумі та (чи) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахування обставин, зазначених у ст. 182 Сімейного кодексу України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем та її представником під час розгляду справи не доведено та не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, що відповідач по справі спроможній сплачувати аліменти в сумі 3000 гривень щомісячно. Одночасно судом встановлено, що [PERSON] перебуває з 14 вересня 2017 року у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , актовий запис №2229, у зв`язку з чим остання змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За час вказаного шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Щодо посилань представника відповідача, що відповідач не працює на підтвердження чого надано довідку з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 22.01.2019 року за №3787, а також з урахуванням того, що відповідач має на утримання іншу родину та малолітню дитину, що в свою чергу є підставою для відмови у позові, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Відповідно до п.9 ст. 7 Сімейного кодексу, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 180, ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 12 даного Закону передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. На підставі вищевикладеного, суд вважає посилання відповідача на вказані обставини не доведеними, адже до суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що він матеріально утримує рідну дочку, яка продовжує навчання, а посилання останнього на наявність у нього неповнолітньої дитини від іншого шлюбу, утримання колишньої дружини, та на те, що він не може працевлаштуватися на постійну роботу, не позбавляє його обов`язку своєчасно платити аліменти. Таким чином, вимоги позивача є обґрунтованими та ґрунтуються на вимогах закону. Між іншим, під час визначення розміру аліментів, суд також враховує, що відповідно до довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №038933 серії 12 ААБ від 17.10.2018 року, вбачається, що [PERSON] , має другу групу інвалідності з дитинства. Крім того, судом встановлено, що відповідно до рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 січня 2017 року по справі №520/6358/16-ц, з [PERSON] стягувались на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 1 червня 2016 року до досягнення дитиною повноліття - [INFO] року, а також стягнуто додаткові витрати 118264 гривні 15 копійок. Рішення суду набрало законної сили. Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Судове рішення (постанова, ухвала) - це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому. Обов`язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов`язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд. Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов`язаної особи та обов`язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов`язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов`язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов`язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця. Судове рішення, по суті, є документом органу влади й містить у собі державно-владне, індивідуально-конкретне розпорядження щодо застосування норм права за встановленими у судовому засіданні фактами і правовідносинами. Європейською практикою стабільність судового рішення сприймається як один зі складників принципу правової певності (визначеності). Саме в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності вимагає, щоб судове рішення, в якому певне питання одержало остаточне вирішення, не ставилося під сумнів. Крім того, принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання, зокрема, учасники правовідносин повинні мати можливість у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки та бути впевненими у незмінності свого статусу, кола прав та обов`язків. До того ж у своїй практиці Суд неодноразово підкреслював потребу в забезпеченні державою умов для реалізації остаточного судового рішення. Право на виконання судового рішення розглядається як складова права на судовий захист. В порушення вищевказаних вимог закону, які встановлюють обов`язок з виконання рішень суду, відповідачем по справі належним чином рішення Київського районного суду міста Одеси від 11.01.2017 року по справі №520/6358/16-ц не виконано, що підтверджується наданим до суду витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29.01.2019 року, з якого судом вбачається наявність в Київському відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області кримінального провадження за №12019160480000364 відносно [PERSON] , який притягується до кримінальної відповідальності за ст. 164 ч.1 КК України, а саме за зверненням [PERSON] у зв`язку, з тим, що [PERSON] з 11.01.2017 року по теперішній час ухиляється від сплати встановлених рішенням Київського районного суду міста Одеси від 11 січня 2017 року по справі №520/6358/16-ц коштів, на утримання дочки - [PERSON] , [INFO] . На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що посилання [PERSON] про те, що наявність нової сім`ї та перебування на його утриманні дитини є перешкодою для утримання своєї іншої дочки - [PERSON] , [INFO] , є безпідставними, оскільки судом достеменно встановлено, що відповідач починаючи з січня 2017 року, тобто до реєстрації шлюбу з [PERSON] та народження другої дитини, нехтує своїми обов`язками по утриманню своєї дочки, що підтверджується наявним відкритим кримінальним провадження відносно нього, у зв`язку з несплатою аліментів. Отже, суд звертає увагу, що нехтування відповідачем своїми обов`язками з утримання своєї дитини, яка прагне навчатись, з урахуванням того, що на цей час дитина має вади здоров`я, наявність 2 групи інвалідності, призводить в першу чергу до неможливості останній реалізуватись, як особистості. Дитина, як і кожна людина в суспільстві, має свої права, які забезпечує їй держава. Повноцінний та дієвий захист прав дитини є обов`язком держави. А основними міжнародними документами, що регулюють питання захисту прав дитини, є Декларація прав дитини, прийнята у 1959 році Організацією Об`єднаних Націй, а також Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано Україною 27 лютого 1991 року. Згідно зі статтею 27 Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В українському законодавстві основними правовими документи з цього питання є Конституція України, Сімейний кодекс України, Закон України «Про охорону дитинства» та Цивільний кодекс України. 06 лютого 2018 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» від 7 грудня 2017 року № 2234-VIII. Відповідно до Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними чи за рішенням суду у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі вищевикладеного, вбачається, що Закон забезпечує права дитини, яка в свою чергу має право на утримання її з боку своїх батьків, що в свою чергу є для останніх їх обов`язком, з урахуванням того, що діти - є майбутнє та саме від останніх залежить розвиток гідного суспільства в нашій Країні. Отже незабезпечення дитини її права на розвиток, яке залежить від її утримання з боку батьків, в свою чергу істотно порушить права такої особи, які в свою чергу закріплені та охороняються Основним Законом України - Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у відповідності до якої Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням встановлених обставин щодо відсутності у відповідача зареєстрованого доходу, інформації про працевлаштування, під час визначення розмиіру, суд додатково зазначає, що відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум» встановлено, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. Статтею 2 вказаного Закону встановлено, що прожитковий мінімум застосовується для: загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (ст.4 ЗУ «Про прожитковий мінімум»). На підставі вищевикладеного, з урахуванням того, що відповідач не визнаний недієздатним, не має вади здоров`я, про що до суду доказів по справі не надано, а відтак може і повинен надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої дочки, яка продовжує на теперішній час навчання, і у зв`язку з цим її потребує, то, відповідно до ст. 199 СК України, з останнього, необхідно стягнути аліменти в розмірі одного прожиткового мінімуму на особу щомісячно, на період навчання повнолітньої дочки [PERSON] , на час її навчання в Одеському національному університеті імені І.І.Мечникова Міністерства освіти і науки України, що в свою чергу буде відповідати засадам розумності та справедливості, виходячи з інтересів дитини, а стягнута сума аліментів є достатньою для сплати грошових коштів за навчання дитини та забезпечення її потрібностей, з урахуванням того, що обов`язок по утримання дітей покладається на обох батьків в рівних частках, а також визначена судом сума відповідає встановленим Законом розмірам, яка в свою чергу кожен рік підлягає перерахунку, визначенню, та кожен місяць підлягає моніторингу, з урахуванням розвитку держави і потрібностей людей. Також суд зазначає, що з урахуванням вищезазначених норм законодавства, законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу, у той же час у відповідності до ч. 2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Отже право на утримання невід`ємно пов`язане із навчанням, тому стягнення аліментів з відповідача присуджується з дня подачі позову і до закінчення [PERSON] навчання, тобто до 30 червня 2022 року. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704 гривні 80 копійок.

Outcome: partial