Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, уточненим та доповненим в подальшому до [PERSON], посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року належала квартира [ADDRESS] Зазначав, що 18 квітня 2008 року він уклав договір дарування квартири [ADDRESS] відповідно до умов якого позивач подарував, а відповідач прийняв в дар спірну квартиру. Стверджував, що вищевказаний договір був їм підписаний, коли він знаходився в такому стані, що не розумів значення своїх дій, та не міг керувати ними. При цьому, він не усвідомлював, що фактично передав спірну квартиру у власність відповідачці, хоча його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, оскільки в момент її підписання він не розумів, який саме документ підписує, не розумів які наслідки підписання такого документу, оскільки наміру передавати своє єдине житло у власність відповідачці він не мав. Вказував, що в кінці 2016 року йому стало відомо, що на квартиру [ADDRESS] було накладено приватним нотаріусом обтяження №7851374 від 03 вересня 2008 року у зв'язку з укладенням договору іпотеки між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ) та [PERSON], а також Відділом примусового виконання рішень управління держаної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області на виконання виконавчого листа №1519/13268/2012 виданого 04 липня 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси. Позивач зазначав, що в процесі судового розгляду, а саме 06 вересня 2018 року йому стало відомо, що 04 вересня 2017 року право власності наквартиру [ADDRESS] було оформлено на ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд винести рішення, яким визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 18 квітня 2008 року між ним та [PERSON], недійсним; визнати договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя №44/39/10, укладений 03 вересня 2008 року між Акціонерним Комерційним Промислово - Інвестиційним Банком (ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та [PERSON], зареєстрований приватним нотаріусом Гашовою В.В. за №8917, недійсним; визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 102,0 кв.м., в тому числі житловою 61,3 кв.м.; витребувати у ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»квартиру [ADDRESS], загальною площею 102,0 кв.м., в тому числі житловою 61,3 кв.м.; скасувати свідоцтво про право власності від 04 вересня 2017 року на квартиру [ADDRESS], загальною площею 102,0 кв.м., житловою площею 61,3 кв.м., видане ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г., зареєстроване в реєстрі за [NUMBER]; скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коржова Ю.Е.; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 36895812 від 04 вересня 2017 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. на квартиру [ADDRESS] загальною площею 102,0 кв.м., в тому числі житловою 61,3 кв.м.; скасувати обтяження на квартиру [ADDRESS] загальною площею 102,0 кв.м., в тому числі житловою 61,3 кв.м. за №7851374 від 03 вересня 2008 року реєстратором: приватним нотаріусом Гашовою В.В.; вилучити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про власника, підстави виникнення права власності та підстави внесення запису, внесених на підставі Свідоцтва про реєстрацію права власності [NUMBER] від 04 вересня 2017 року та Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №36895812 від 04 вересня 2017 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г.; вжити заходи забезпечення позову, а саме заборони будь кому вчиняти дії направлені на відчуження квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 03 серпня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було залучено Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») (т.1 а.с. 45). Ухвалою суду від 06 вересня 2018 року за клопотанням представника позивача до участі у справі було залучено в якості співвідповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (т.2 а.с. 9-10). Представник позивача, діючий за ордером та угодою від 19 червня 2017 року, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, раніше надавав до суду відповідь на відзив відповідача, в якій просив суд задовольнити позовні вимоги (т.1 а.с. 62-65, т. 2 а.с. 55-56). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше в судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, про що надала відповідну заяву (т. 2 а.с. 13). Представник відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», діючий за довіреністю від 17 жовтня 2018 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надавав суду відзиви на позовну заяву та заперечення, в яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі та застосувати наслідки пропуску строку позовної давності (т.1 а.с.51, т.2 а.с. 15-16, 30-32, 66, 79-81, 86-87). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 16 розділу IV книги першої та главою 55, розділу ІІІ книги п'ятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є інвалідом 2 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням [NUMBER] (т.1 а.с.84). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебуває з 07 березня 1979 року в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується паспортами громадян України [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.86,89-90). Від шлюбу у них є двоє дітей: Гурова (Поп) Н.В., [INFO] та [PERSON],[INFO]. Встановлено, що позивач та його дружина [PERSON] проживали в м. Вуглегірськ, Донецької області і з 03 вересня 2014 року перемістилися з тимчасово окупованої території в [ADDRESS], що підтверджується довідками про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 20 листопада 2014 року №5137001062, №5137001063 (т.1 а.с.87,91). З матеріалів справи вбачається, що разом з позивачем і його дружиною в квартирі [ADDRESS] проживають батьки позивача [PERSON] та [PERSON], та син [PERSON], які також проживали в м. Вуглегірськ, Донецької області і з 12 грудня 2014 року перемістилися з тимчасово окупованої території в [ADDRESS], що підтверджується довідками про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 20 грудня 2014 року №5137001806, №5137001805 та від 22 грудня 2015 року № [NUMBER] (т.1 а.с.92,93,96,97,99-101,102). Встановлено, що квартира [ADDRESS] належала позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2007 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» в книзі №642 пр., на сторінці №58, за № 3327, реєстраційний номер 9176848 (т. 1 а.с. 4). 18 квітня 2008 року між [PERSON]та [PERSON], за згодою дружини позивача [PERSON], було укладено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарував, а донька [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 4). Судом встановлено, що 08 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ) та Закритим акціонерним товариством «АКВА» (далі - ЗАТ «АКВА») було укладено кредитний договір №39/10 від 08 жовтня 2008 року за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 6514670,00 грн., зі сплатою 16 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 07 жовтня 2010 року. 03 вересня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язань ЗАТ «АКВА»за кредитним договором №39/10 від 08 жовтня 2008 року, між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ) та[PERSON] був укладений договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя №44/39/10 від 03 вересня 2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с. 33-36). 07 серпня 2013 року [PERSON] зареєструвалася в квартирі [ADDRESS] але фактично проживає разом з дітьми в м. Запоріжжя, що підтверджується паспортом громадянина України [PERSON] та договором оренди жилого приміщення від 25 липня 2015 року, довідками з місця навчання дітей (т.1 а.с. 106,107,109,110,113). Встановлено, що у [PERSON] є троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження (т.1 а.с. 105,108,111). 24 липня 2017 року постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коржової Ю.Е. про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 24 липня 2017 року було передано стягувачу ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №1519/13268/2012 від 04 липня 2014 року, що видав Малиновський районний суд м. Одеса трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], на суму 1481563,30 грн., що належить [PERSON] (т.2 а.с. 21-22). З матеріалів справи вбачається, що 04 вересня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 41, 47 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки та передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу було посвідчено, що ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» належить на праві власності майно, яке складається з трьохкімнатної квартири, загальною площею 102,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], правовстановлюючим документом на вищезазначене нерухоме майно на колишнього власника - [PERSON], є договір дарування, посвідчений Коваль Н.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18 квітня 2008 року, за реєстровим №618, право власності зареєстроване 09 червня 2008 року КП «ОМБТІ та РОН», реєстраційний номер в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 9176848, номер запису 3327, в книзі 684 пр-72 (т.1 а.с.17). 04 вересня 2017 року право власності ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.2 а.с.1-4,18). Ухвалою суду від 01 березня 2018 року за клопотанням представника позивача по справі була призначена судово-психіатрична експертиза (т.1 а.с.193-195). Відповідно до висновку судово-психіатричних експертиз №148 від 28 березня 2018 року [PERSON], [INFO], у момент вчинення правочину - договору дарування від 18 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В. 18 квітня 2008 року та зареєстрованого у реєстрі за №618 страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного шизофреноподібного розладу» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F06.2» за Міжнародною класифікацією хвороб « 10-го перегляду), в наслідок чого, він не був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.с. 200-210). Зі змісту висновку судово-психіатричних експертиз №148 від 28 березня 2018 року вбачається, що [PERSON] з грудня 1995 року по даний час спостерігається у лікаря - психіатра, проходив стаціонарне лікування, стояв на обліку в Донецькій обласній психіатричній лікарні. Встановлено, що 04 серпня 2009 року відносно [PERSON] була проведена стаціонарна судова комплексна психолого - психіатрична експертиза, про що був складений акт стаціонарної судової комплексної психолого-психіатричної експертизи №286 від 04 серпня 2009 року (т.1 а.с. 68-75). Згідно висновку вказаного акту, [PERSON] на період березень-вересень 2007 року по своєму психічному стану не міг у повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2014 року стосовно [PERSON] була проведена судова - психіатрична експертиза №121ц, згідно висновку якої було встановлено, що [PERSON] страждає на органічний розлад особистості з когнітивними та емоційно-вольовими розладами. Зараз він може, але неповною мірою усвідомлю свої дії та керувати ними. 18 квітня 2008 року він також (на тлі органічного розладу особистості) страждав на органічний шизофреноподібний психоз (06.2) і тому не міг у той період часу усвідомлювати свої діти та керувати ними. (т.1 а.с. 76-80). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійним. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. У п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Таким чином, суд прийшов до висновку, що договір дарування квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON]та [PERSON], за згодою дружини позивача [PERSON], та посвідчений 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округуКоваль Н.В. є недійсним, оскільки на час його укладення [PERSON] страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного шизофреноподібного розладу», внаслідок чого, він не був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За таких обставин, суд вважає, що оскільки договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя №44/39/10 від 03 вересня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ) та [PERSON] від імені якої діяла [PERSON], та посвідчений 03 вересня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. був укладений на підставі недійсного договору дарування від 18 квітня 2008 року, то договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя №44/39/10 від 03 вересня 2008 року є недійсним, оскільки на час його укладення [PERSON] страждав на хронічний, стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного шизофреноподібного розладу», внаслідок чого, не був здатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В процесі розгляду справи представником відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», діючим за довіреністю від 17 жовтня 2018 року, неодноразово надавались відзиви, в яким представник просив суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що лише в кінці 2016 року йому стало відомо, що на квартиру [ADDRESS] було накладено обтяження, та у липні 2017 року позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, а тому строк позовної давності ним не пропущено. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилам реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Оскільки договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON]та [PERSON] за згодою дружини позивача [PERSON] та посвідчений 18 квітня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округуКоваль\~Н.В. та договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя №44/39/10 від 03 вересня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (ЗАТ) та[PERSON] від імені якої діяла [PERSON] та посвідчений 03 вересня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою\~В.В., визнанісудом недійсними, то суд з власної ініціативи застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Отже, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи вчиненням нею процесуальних дій. Як було встановлено судом, новим власником спірної квартири є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», який при отриманні свідоцтва про посвідчення права власності ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»на квартиру [ADDRESS] знав, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особаПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»в подальшому співвідповідач, про визнання договорів дарування та іпотеки недійсними, визнання права власності, та витребування майна, але погодився отримати вказане свідоцтво про посвідчення права власності від 04 вересня 2017 року. Суд вважає, що оскільки договір дарування та договір іпотеки визнані судом недійсними, то свідоцтво про посвідчення права власності ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»на квартиру [ADDRESS] підлягає скасуванню, оскільки видане на підставі договорів, які визнанні недійсними. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння, а саме у нового власника ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»підлягають задоволенню, а тому квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню у ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь позивача. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації Правовідносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 від 01 липня 2004 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 36895812 від 04 вересня 2017 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. на квартиру [ADDRESS] загальною площею 102,0 кв.м., в тому числі житловою 61,3 кв.м.; скасування обтяження на квартиру [ADDRESS] загальною площею 102,0 кв.м., в тому числі житловою 61,3 кв.м. за №7851374 від 03 вересня 2008 року реєстратором: приватним нотаріусом Гашовою В.В.; вилучення із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про власника, підстави виникнення права власності та підстави внесення запису, внесених на підставі Свідоцтва про реєстрацію права власності [NUMBER] від 04 вересня 2017 року та Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №36895812 від 04 вересня 2017 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г. підлягають задоволенню. Що стосується вимог про скасування постанови заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коржова Ю.Е., то суд прийшов до висновку що в задоволенні даних вимог слід відмовити у повному обсязі, оскільки ні начальник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Коржова Ю.Е., ні відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області не є сторонами по справі та не були залучені позивачем до участі у справі в якості співвідповідачів. Щодо вимог позивача про вжиття заходів забезпечення позову, а саме заборонити будь-якому вчиняти дії направлені на відчуження квартири [ADDRESS] до набрання чинності рішенням у справі, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки можуть бути заявлені сторонами та розглянуті окремо у порядку ст. ст. 149-154 ЦПК. За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 5081,03 грн., які були сплачені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial