Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач, [PERSON], 22.08.2016 року звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], який зареєстрований 12.04.1997 року Київським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова, актовий запис № 206, свідоцтво серії 1-ВЛ № 048070; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини, яка проживає з нею - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн щомісячно. Також позивач вказала, що бажає відновити дошлюбне прізвище «Кошман». В обґрунтування позову зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини з травня 2016 року фактично припинені, у звязку з тим, що відповідач принизливо ставився до позивачки, чинив психологічний тиск, завдавав їй ударів, побоїв. З того ж часу сторони проживають окремо та не ведуть спільне господарство. Також позивач вказувала, що протягом останніх 10 років відповідач ніде не працював, жив за її рахунок та за рахунок її батьків. З огляду на вищевикладене, позивачка переконана, що подальше спільне життя та збереження шлюбу не можливе та буде суперечити її інтересам. Зазначила, що відповідач зобовязаний приймати участь в утриманні дитини шляхом сплати аліментів, та оскільки, він не має постійного доходу, вона вважає, що розмір аліментів необхідно визначити в твердій грошовій сумі. Вказувала, що спору про поділ майна між сторонами немає. Позивач, [PERSON] 03.02.2017 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Цього ж дня надала суду заяву, в якій просила надалі справу розглядати за її відсутності, вказувала, що позов підтримує. Представник позивача 23.02.2017 року через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, [PERSON], у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать судові виклики, направлені за місцем реєстрації відповідача. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи,\~ встановив наступне. Сторони перебувають у шлюбі, що зареєстрований 12.04.1997 року Київським відділом реєстрації актів громадянського стану міста Харкова, актовий запис № 206. Дошлюбне прізвище позивача «Кошман». /оригінал свідоцтва про одруження а.с.20/. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинились в травні 2016 року і сторони вже не проживають як подружжя. Позивач в позові посилалась на те, що подальше спільне життя та збереження шлюбу не можливе і суперечитиме її інтересам, на примирення не згодна, зазначала, що відносини між сторонами припинились через не бажання відповідача утримувати сімю, психологічний тиск та погрози на адресу позивача, заподіяння тілесних ушкоджень дружині, надала копією висновку інспектора Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області від 18.05.2016 р. та копію консультативного висновку лікаря-спеціаліста КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги ім. проф. [PERSON]» від 08.05.2016 № 10/7161. Сторони спільне господарство не ведуть. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). При таких обставинах суд вважає, що шлюб розпався остаточно і підлягає розірванню, що відповідає інтересам позивача. Спору про майно між сторонами немає. Відповідно до вимог ст.113 СК України позивач виявила бажання після розірвання шлюбу повернути дошлюбне прізвище \~" Кошман ". Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін\~народилися діти: [PERSON],[INFO] та [PERSON], [INFO]/а.с.5-6/. Старший син [PERSON] проживає разом з відповідачем, а молодший [PERSON] з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Зазначені обставини сторонами не оспорювались. Відповідно до\~ст. 180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~ст. 181 ч. 3 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частині від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошової сумі. Даних про те, що відповідає має постійний дохід судом не отримано, тому суд вважає за можливе визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України \~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні питання про розмір аліментів суд враховує, що неповнолітній [PERSON] мешкає із матірю, доказів щодо відсутності у відповідача можливості утримувати дитину не надавалось, також з матеріалів справи вбачається, що із відповідачем проживає неповнолітній [PERSON], [INFO]. Суд враховує, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2017 року - 1355 гривень, з 1 травня - 1426 гривень, з 1 грудня - 1492 гривні. Суд вважає, що оскільки батьки повинні нести витрати на утримання дитини [PERSON] в рівних частках, є необхідним визначити розмір аліментів до стягнення в сумі 678 (шістсот сімдесят вісім) гривень, тобто половина від визначеного прожиткового мінімуму, встановленого на день постановлення рішення. Тобто, задовольняє вимоги позивача в цій частині частково. Також, суд відповідно до ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір за подання заяви з вимогою про стягнення аліментів на користь держави, оскільки позивач звільнена від сплати цих сум.

Outcome: partial