Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Городецьке» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України» про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що наказом президента Національної академії аграрних наук України від 19.03.2021 №111-к [PERSON] , було призначено виконуючим обов`язки директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Городецьке» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України», до призначення директора у встановленому законом порядку. Позивач очолював дане підприємство й до винесення цього наказу. В період з 01.06.2021 по 29.06.2021 [PERSON] , перебував на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності. Після повернення з лікарняного на роботу, 30.06.2021 [PERSON] , дізнався, що його звільнено з посади в.о. директора підприємства. При цьому, відповідного наказу про звільнення йому не вручили. Більш того на адвокатський запит адвоката Троянчука Д.М. від 12.07.2021 року про надіслання копії наказу про звільнення Національною академією аграрних наук України відповіді не надано. Згідно відомостей з ЄДР з 02.06.2021 року керівником Підприємства став [PERSON] . Як стало відомо, [PERSON] було призначено згідно наказу Національної академії аграрних наук України від 02.06.2021 №213-к. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.09.2021 року у справі №556/1395/21, позовні вимоги [PERSON] задоволені повністю, позивача поновлено на посаді в.о. директора підприємства. Тобто, суд встановив незаконним звільнення [PERSON] з посади в.о. директора підприємства. Отже, разом з поновленням на посаді до позивача повертається весь об`єм компетенції, якою наділена посада керівника ДП «ДГ «Городецьке» ІСГ Полісся НААН». Останніми двома місяцями перед звільненням [PERSON] , з роботи були квітень та травень 2021 року. З довідки №127 від 20.10.2021 року вбачається, що заробіток [PERSON] , за 2 останні місці, що передували незаконному звільненню складав 30072,00 грн. у квітні та 30072,00 грн. у травні 2021 року, а середньомісячний заробіток за вказані місяці склав 30072,00 грн. При цьому, середньоденна заробітна плата [PERSON] , як керівника юридичної особи за даний період склала 1002 грн. 40 коп. Таким чином позивач вважає, що із відповідача на його користь підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 101242 грн. 40 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.06.2021 року по 10.09.2021 року (1002,40 грн. х 101 календарний день), без врахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати. А тому враховуючи наведені обставини просить суд ухвалити рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі та у відповідності до вимог передбачених КЗпП України вирішити питання про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вказаний позов [PERSON] , надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 28.10.2021 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 01.11.2021 року у вказаній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстави наведених у позовній заяві, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Державного підприємства «Дослідне господарство «Городецьке» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України», будучи належно повідомленим про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення часу судового засідання не клопотав, відзиву на позов, пояснень чи будь-яких доказів з приводу позовних вимог не надав. Відповідно до ч. 2 ст.191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтею 43 Конституції України гарантується кожному право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку добровільно дає згоду. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Судом встановлено, що наказом президента Національної академії аграрних наук України від 19.03.2021 №111-к [PERSON] , було призначено виконуючим обов`язки директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Городецьке» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України», до призначення директора у встановленому законом порядку. Після повернення з лікарняного на роботу, 30.06.2021 року [PERSON] , дізнався, що його звільнено з посади в.о. директора підприємства. При цьому, відповідного наказу про звільнення йому не вручили. Згідно відомостей з ЄДР з 02.06.2021 року керівником Державного підприємства «Дослідне господарство «Городецьке» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України», став [PERSON] згідно наказу Національної академії аграрних наук України від 02.06.2021 №213-к. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 10.09.2021 року у справі №556/1395/21, [PERSON] поновлено на посаді в.о. директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Городецьке» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України». Разом з тим, питання стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах даної справи судом не вирішувалося. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 листопада 2016 року (№ 6-1395цс16), вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст.233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Так, у пункті 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами), при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до ст. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З довідки №127 від 20.10.2021 року, яка видана ДП «Дослідне господарство «Городецьке» Інституту сільського господарства Полісся Національної академії аграрних наук України», вбачається, що заробіток [PERSON] , за 2 останні місці, що передували звільненню (квітень та травень 2021 року) складав 30072,00 грн. у квітні та 30072,00 грн. у травні 2021 року, У відповідності до Порядку середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з квітня 2021 року по травень 2021 року розрахунково склав: 30072,00 грн. З приводу періоду, за який підлягає стягненню середній заробіток, судом встановлено наступне. Позивачем пред`явлено позовні вимоги про стягнення заробітної плати за період з 02.06.2021 року по 10.09.2021 року, тобто з першого дня тимчасової непрацездатності до дня фактичного поновлення на роботі. В той же час, з 01.06.2021 року по 29.06.2021 року позивач хворів,що підтверджується листками непрацездатності. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 19 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, відсутні підстави для стягнення суми середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу позивача під час перебування ним на лікарняному з 02.06.2021 року по 29.06.2021 року включно, оскільки за цей період йому були нараховані кошти у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». В той же час, на думку суду, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06.2021 року по 10.09.2021 року. Всього середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2021 року по 10.09.2021 року складає 52124,80 грн. (1002,40 грн. - сума за один день вимушеного прогулу x 52 робочих днів = 52124,80 грн.) Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З приводу стягнення судових витрат судоми встановлено наступне. Згідно з п.3) ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1012,42 грн. та заявлено позовні вимоги про стягнення 101242 грн. 40 коп. Судом задоволено позовні вимоги на суму 52124,80 грн., що становить 51 % від ціни позову, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 521,24 грн., що складає 51 % від 1012 грн. 42 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: partial