Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

У липні 2020 року [PERSON] , в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - Товариство) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в 1991 році [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем та працював на Товаристві машиністом млинів. 26.11.1991 р. з позивачем стався нещасний випадок, довідкою МСЕК від 15.11.1995 р. йому первинно було встановлено 5% втрати професійної працездатності у зв`язку нещасним випадком, безстроково. У зв`язку з отриманою травмою змінилися образ і якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Він змушений постійно звертатися до медичних закладів за медичною допомогою для покращення стану свого здоров`я. Вважає, що з вини Товариства, яке не створило безпечних умов праці, позивач втратив своє здоров`я, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він відчуває постійні фізичні страждання, біль у суглобах, який посилюється при ходьбі або навіть при незначному навантаженні, порушено функції опори та руху, постійне відчуття втоми, усвідомлення того, що стан здоров`я вже ніколи не стане кращим і бажаного одужання чи навіть покращення стану здоров`я не відбудеться. А тому просив стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, яку він оцінює в 23 615 грн, без утримання податку з доходу фізичних осіб та всіх інших обов`язкових податкових платежів. Позивач та представник позивача будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явились, представник позивача подав заяву, в якій просив розглянути справу у їх відсутності. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, також зазначив, що проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки позивач та відповідач про день та час розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, суд вважає, за можливим розглянути справу у їх відсутності. Ухвалою суду від 04.08.2020р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 21.08.2020р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування зазначив, що нещасний випадок стався з позивачем 26.11.1991 р. під час виконання ним посадових обов`язків машиніста млинів. Згідно з висновком комісії з розслідування, винною особою було визнано представника роботодавця (службові особу начальника зміни [PERSON] ), який не забезпечив дотримання трудової дисципліни підлеглим працівником (потерпілим). Однак, в п. 11 Акта ф. Н-1 опису обставин нещасного випадку вбачається, що безпосередньою причиною нещасного випадку стало грубе порушення трудової та технологічної дисципліни з боку самого потерпілого, який вирішив на свій розсуд, без доручення роботодавця спуститися на відмітку, яка розташована нижче для дроблення тічки, що є категорично забороненим. На думку відповідача, при проведенні розслідування нещасного випадку комісія з розслідування свідомо, з міркувань гуманності, уникла визнання вини потерпілого, враховуючи незначний досвід його роботи за професією, молодий вік та наслідки травми, і саме тому вся провина була покладена на керівника робіт. Крім того вважає, що до спірних правовідносин мають застосовуватися нормативні акти, які були чинними на той час, а саме ЗУ «Про охорону праці» № 2694-ХІІ від 14.10.1992р., та «Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» Тому вважає, що нормативні акти ст. 237-1 КЗпП України та ст.ст. 1167, 1168 ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу позовних вимог вони набрали чинності з 13.01.2000р. та з 01.01.2004р. та відповідно до ст. 58 Конституції України не мають зворотної дії у часі, отже не можуть бути застосовані до спірних правовідносин у даній справі. Також вважає, що до спірних правовідносин має застосовуватися строк позовної давності,встановлений ст. 233 КЗпП України, а саме, три місяці з дня, коли працівник дізнався про порушення свого права, а тому представник позивача просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Частиною 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.06.1991 р. працював на Товаристві машиністом млинів (а.с. 22-30). Згідно акту № 48/ХІ про нещасний випадок на виробництві складеного 28 листопада 1991 року на Північному гірничо-збагачувальному комбінаті (далі Акт), проведено розслідування нещасного випадку, що стався 26 листопада 1991 року о 01 год. 20 хв. на рудозбагачувальній фабриці № 2, конвеєр № 41 завантаження руди в млин, тічка дрібної руди з [PERSON] . У пунктах 11, 11.1 Акта зазначено, що по наряду начальника технологічної зміни № 2 [PERSON] , [PERSON] обслуговував млини мокрого самоподріблення четвертої технологічної секції. Встановивши, що сталося зависання руди в перезагрузочній тічці похилого конвеєра № 41 крупними шматками руди, [PERSON] повідомив про це начальника зміни [PERSON] [PERSON] після огляду місця виникнення зависання в перезагрузочній тічці вирішив залучити для виконання робіт по разбутовке тічки машиніста млинів [PERSON] та [PERSON] не виконавши заходи по п. 8 «Перелік робіт які виконуються в умовах підвищеної небезпеки» [PERSON] без видачі заявки на розбір електросхеми приводу конвеєра № 41 не визначивши порядок виконання робіт членами бригади, стоячи на аспіраційному укриті тічок дрібної та крупної руди, за допомогою лома [PERSON] здійснював ошуровку тічок дрібної руди через спеціально вирізаний отвір. [PERSON] , стоячи на аспіраційному укриті, ручним електрофанариком освітлював порожнину тічки, в цей час [PERSON] стоячи позаду [PERSON] і [PERSON] . При обваленні руди в тічці [PERSON] вирішив запустити конвеєр № 41 в роботу для протяжки стрічки з рудою. З цією метою він зістрибнув на нижче лежачу відмітку з висоти 1,15 м. при цьому отримав перелом внутрішньої кісточки великої гомілкової кістки правої гомілки. Вид події - падіння з висоти. Також, у пункті 11.2 Акта зазначено, що причиною нещасного випадку, є незадовільна організація робіт, яка виразилася в невиконанні [PERSON] переліку заходів, що забезпечують безпеку при разбутовке течок. У пункті 13 Акта вказано, що особи, які порушили законодавство про охорону праці, і правила по охороні праці - [PERSON] порушення п. 9.28.3 «Положення про систему управління охороною праці на ПівнГЗК» (а.с. 10-13). Відповідно до висновку ЛТЕК від 15.11.1995 р. позивачу вперше було встановлено 5% втрати професійної працездатності у зв`язку нещасним випадком, безстроково (а.с. 9). Згідно з копіями виписки з історії хвороби, позивач неодноразово знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у зв`язку з отриманим тілесним ушкодженням у вигляді перелому внутрішньої кісточки великої гомілкової кістки правої гомілки. Потреба у додаткових видах допомоги: нагляд у травматолога, ЛФК, масажі, лікування радоном (а.с. 14-15, 16-17, 18-19,20-21). За таких обставин, судом встановлено, що 26.11.1991 р. [PERSON] перебував у трудових відносинах із відповідачем та отримав травму у зв`язку з нещасним випадком що стався на виробництві. Висновком ЛТЕК від 15.11.1995р. позивачу первинно було встановлено 5% втрати професійної працездатності, безстроково. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто 15.11.1995р. Так, ст. 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 15.11.1995р.) передбачала, що власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. За статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 15.11.1995р.), відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на 15.11.1995р.) відшкодування працівнику моральної шкоди у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок трудового каліцтва, отриманого під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача за вказаним трудовим каліцтвом. У відповідності до положень п.11 Правилам відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями станом на 01.08.1995) (далі Правила № 472) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною станом на 15.11.1995р.) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Виходячи з зазначеного, з урахуванням статей 3 і 8 Конституції України, є підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваного мінімумом доходів громадян, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та врахувати засади розумності, виваженості та справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Згідно ст. 8 Закону України № 294-ІХ від 14.11.2019 р. «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 5 000 грн, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 25 000 грн, а максимальний 1 000 000 грн. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р., моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. При визначені розміру моральної шкоди суд, враховує ступінь втрати працездатності [PERSON] в розмірі 5%, який встановлено безстроково, час роботи на підприємстві відповідача, крім того, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, який відчуває біль у нозі, порушено його звичайний устрій життя, відчуття дискомфорту, постійна напруга при виконанні будь-яких фізичних вправ, потреби у медичній та соціальній допомозі: нагляд у травматолога, ЛФК, масажі, лікування радоном. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачу була заподіяна значна моральна шкода, так як він отримав травму на виробництві, що призвело до встановлення стійкої втрати професійної працездатності безстроково, що було встановлено судом, переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Доводи представника відповідача, про те, що висновком комісії з розслідування, винною особою було визнано представника роботодавця, який не забезпечив дотримання трудової дисципліни підлеглим працівником. Однак, із викладеного в п.11 Акта опису обставин нещасного випадку, вбачається, що безпосередньою причиною нещасного випадку стало грубе порушення трудової та технологічної дисципліни з боку самого потерпілого та на думку відповідача при проведенні розслідування нещасного випадку комісія з розслідування свідомо, з міркувань гуманності, уникала визнання вини потерпілого, враховуючи незначний досвід його роботи за професією, молодий вік та наслідки травми, і тому вся провина була покладена на керівника робіт, тобто на самого роботодавця, суд вважає безпідставними, оскільки нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обов`язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» необхідно стягнути на користь [PERSON] 12 000 грн на відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Разом з тим, вимога позивача про стягнення з відповідача 23 615 грн, належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. З огляду на викладене необхідно стягнути з приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь Держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial