Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом знесення гаража, який розташований за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідача понесені судові витрати. Мотивуючи свої вимоги тим, що йому належить 67/100 частин житлового будинку № [ADDRESS], власником 43/100 частин житлового будинку, якому надано нову адресу: [ADDRESS], є відповідач. Відповідачка з чоловіком своєї доньки [PERSON] з 2007 року почали самовільне будівництво гаража з використанням стіни будівництва, на території земельної ділянки, які належать позивачеві, без його згоди на письмових документів на дозвіл зазначеного будівництва. Для постановлення даху відповідач врізав балки в стіну гаража позивача, чим порушив конструкцію гаража, який належить йому. Примикання гаража відповідача до гаража позивача призводить до неможливості обслуговування позивачем стіни свого гаража та його своєчасного ремонту. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Наполягав на задоволення позовних вимог в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] є власником 67/100 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд [ADDRESS] на підставі договору дарування частини житлового будинку від 05.02.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 405 та на підставі договору дарування від 25.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Юрловою Т.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 135. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.01.2008, позивачу належить 67/100 часток житлового будинку за літ. А, загальною площею 56,4 кв.м., житловою площею 34,0 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 9). Судом встановлено, що згідно з рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 575/63 від 10.05.1958 [PERSON] (матері позивача) було відведено земельну ділянку під забудову площею 468 кв.м. по [ADDRESS] В 1991 році мати позивача - [PERSON] продала 43/100 частин житлового будинку № [ADDRESS] [PERSON], який в свою чергу, продав зазначену частку відповідачу. Далі, за рішенням Миколаївської міської ради від 25.05.2007 зазначеній частці житлового будинку був наданий новий адрес: [ADDRESS]. Таким чином, відповідачу належить житловий будинок № [ADDRESS] Таким чином, з інвентарної справи вбачається, що позивач був власником 57/100 частки буд. [ADDRESS], а після виділу 47/100, що належать відповідачу в окрему адресу буд. 11/1, залишився одноосібним власником будинку № 11. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.06.2007 та додатковим рішенням цього ж суду від 07.09.2007, визнано недійсним та скасовано виданий [PERSON] Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування індивідуального житлового будинку, площею 0,0270 га, реєстраційний № 597 від 12.08.1997 та зобов'язано Миколаївську міську раду видати [PERSON] Державний акт на право приватної власності на землю, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 120-2291 від 18.12.2006 ( а. с. 12, 13). Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.09.2009 визнано незаконним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії [NUMBER], площею 191 кв. м. за адресою [ADDRESS] виданий 17.08.2006 миколаївською міською радою на ім'я [PERSON] та зобов'язати Миколаївську міську раду видати Державний акт [PERSON] з урахуванням уточнення земельної ділянки за адресою [ADDRESS]. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2014 року зобовязано [PERSON] усунути перешкоди у користуванні [PERSON] власністю шляхом знесення за рахунок позивача [PERSON] самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаражу з силікатної цегли зі встановленими металевими розпашними воротами, який побудовано впритул до гаражу літ. "З", та знаходиться за адресою: [ADDRESS] і належить [PERSON]; зобов'язано [PERSON] протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду законної сили за власний рахунок знести самочинно збудовану відкриту веранду, по стовпам з силікатної цегли з перекриттям з дерев'яних брусків та покриттям листами хвилястими азбестоцементними за адресою: [ADDRESS]. Проте, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15.01.2015 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2014 року в частині знесення за рахунок позивача [PERSON] самочинно збудованого незавершеного будівництвом гаражу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині вказаного рішення залишено без змін. Згідно рішення Миколаївської міської ради № 4/52 від 19.04.2016 року надані громадянам у власність земельні ділянки, раніше надані їм у користування для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, додатково надані земельні ділянки, передані в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, передані в оренду земельні ділянки для введення городництва, надано у власність земельні ділянки для ведення садівництва. Отже, на сьогоднішній день, сторони є суміжними користувачами. Як вбачається з листа Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 07.11.2014 року за вих. № 7/14-61.31-14у, громадянці [PERSON] в період з 01.01.2008 року по теперішній час документи дозвільного характеру Управлінням не видавалися, документи декларативного характеру не реєструвалися. Згідно листа з Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 06.09.2017 року за вих. № 661/22.01.01-20/17, Управлінням, за зверненням [PERSON], здійснено перевірку дотримання вимог містобудівного законодавства, але при перевірці мешканці будинку № [ADDRESS] перешкоджали у здійсненні повноважень органу держархбудконтролю шляхом недопущення до об'єктів будівництва, відмови надання документів, приховування відносин до прав власності на садибу. Відповідно до висновку експерта № 125-063 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, встановлено, що будівля гаражу літ. «Г» - 2017 р. побудови, яка належить [PERSON], збудована самочинно на земельній ділянці № [ADDRESS] на час дослідження має - 100 % ступень готовності та експлуатується. При будівлі гаражу літ. «Г» була порушена межа земельної ділянки № [ADDRESS] в фасадній частині вздовж правої бокової зовнішньої стіни гаражу літ. «З» загальною площею - 2,6 кв. м. розміром 0,3х8,27 м., як вказано на геодезичній зйомці ТП -№244.07.2018, виконаною ФОП [PERSON]- липень 2018. Дослідивши зовнішнім оглядом фасадну та задню торцеву частини будівлі гаражу літ. «Г», яка розташована на земельній ділянці № [ADDRESS], встановлено: земельна ділянка довжиною - 0,3 м., яка прилягає до правої зовнішньої стіни будівлі гаражу літ. «З» забудована кладкою з силікатної цегли та пиляного каменю, що є фасадною та задньою стінами будівлі гаражу літ. «Г», але встановити чи використовувалася частина будівлі гаражу літ. «З», а саме права бокова стіна та чи є вона загальною стіною з гаражем літ. «Г», а також чи має факт пошкодження [PERSON] при будівлі гаражу за адресою: [ADDRESS] будівлі гаражу літ. «З», що належить [PERSON] не надається можливим, в зв'язку з відсутністю доступу на земельну ділянку № 11/1 та дослідження будівлі гаражу літ. «Г». Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, закріплений у статті 10 ЦПК України,принцип змагальності зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва визначено, що під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, не додержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Відповідно до ст. 319 ЦК України при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати своє право власності на шкоду правам та свободам громадян. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Згідно ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Стаття 375 ЦК України надає право власникові земельної ділянки зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно з ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У відповідності до ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Пункт 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначає, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України. Збудований об'єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об'єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (правова позиція, установлена Верховним Судом України у постанові від 19 квітня 2017 року, справа №6-129цс17). Законом України «Про будівельні норми» визначено правові та організаційні засади розроблення, погодження, затвердження, реєстрації і застосування будівельних норм. Застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов'язковим для всіх суб'єктів господарювання незалежно від форми власності, які проводять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність та забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення. Згідно з п. 3.13 Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92», затверджених наказом Держкоммістобудування 17 квітня 1992 року №44, відстань між житловими будинками, житловими і громадськими, а також між виробничими будинками треба приймати на основі розрахунків інсоляції і освітленості відповідно до норм (розділ 10), протипожежних вимог (додаток 3.1). Розташування і орієнтація житлових будинків повинна здійснюватися з урахуванням забезпечення нормативної тривалості інсоляції та норм освітленості відповідно до «Санітарних норм та правил забезпечення інсоляцій споруд та територій житлової забудови» та ДБН В..2.5-28-2006 Природне і штучне освітлення. Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Відповідно до ч.2 ст.38 Закону за рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок відповідно до Закону. Відповідно до п.6.7 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій» дозволено проектувати огородження як окремих ділянок, так і усієї прибудинкової території садибної забудови. Висота огороджень має бути не більше ніж 2,0 м на межі сусідніх земельних ділянок та не більше ніж 2,5 м на межі з вулицею для забезпечення нормативної інсоляції та провітрювання суміжних територій. Згідно п.3.25 ДБН 360-92** для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Як зазначено у висновку судової експерта № 125-063 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, при будівлі гаражу літ. «Г» була порушена межа земельної ділянки № [ADDRESS] в фасадній частині вздовж правої бокової зовнішньої стіни гаражу літ. «З» загальною площею - 2,6 кв. м. розміром 0,3х8,27 м. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 102 ЦПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Згідно ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта від 17.01.2017 року містить докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання, узгоджуються із іншими зібраними по справі доказами як окремо, так і у їх сукупності, а отже, його слід вважати належним та допустимим доказом. Із системного аналізу зазначених вище норм права випливає, що позивач в даних правовідносинах має право вимагати захисту своїх прав як шляхом відновлення стану, який існував до порушення його прав, так і шляхом запобігання вчиненню дій, що порушують його права або створюють небезпеку порушення прав. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом знесення гаража, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ч.3 ст.133, ч.2 ст.137, ст.141 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, витрати на проведення експертизи, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження судових витрат суду надано: копію довіреності від 26.09.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON]; копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 30.11.2017 року про сплату [PERSON] за отримання юридичних послуг у розмірі 7000 грн. 00 коп.; копію квитанції про сплату послуг ММБТІ № 3965674 від 27.07.2018 року; копію квитанції про оплату товарів/послуг від 11.07.2018 року про сплату за послуги фізичним та юридичним особам у розмірі 700,00 грн.; копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 325 від 11.07.2018 року про сплату [PERSON] послуг за виконання інженерно - геодезичних вимірювань земельних ділянок по [ADDRESS] у розмірі 2000 грн. 00 коп.; копію квитанції від 06.08.2018 року про направлення [PERSON] повідомлення [PERSON] у розмірі 410 грн. 82 коп.; копію рахунку Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області про оплату за проведення судової експертизи, акту здавання - приймання послуги № 125-063 від 09.08.2018 року; копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 125-063 від 09.08.2018 року про сплату за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 6000 грн. 00 коп.. Всього на загальну суму 16750 грн. 82 коп. Доказів щодо надання адвокатом [PERSON] юридичних послуг (найменування послуг та їх розцінка, договір про надання юридичних послуг, тощо) суду не надано, а тому суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню. Також судом не враховується квитанція № 3965674 від 27.07.2018 року, оскільки вона не містить суми, призначення платежу, тощо. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат підлягає частковому задоволенню, у розмірі 9110 грн. 82 коп. (2000+6000+410,82+700). Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп..

Outcome: partial