Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

Позивач звернувся в Орджонікідзевський міський суд до відповідача про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування буд. №2 по вул..Залізничній в м.Покров та шляхом зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу належить житловий будинок №2 по вул..Залізничній в м.Покров. Відповідач є рідною донькою колишнього власника вказаного житлового будинку. Оскільки відповідач відмовляється знятись з реєстрації у добровільному порядку, тому позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач до суду повторно не зявилася, хоча про час, дату та місце розгляду повідомлялася належним чином, причину своєї неявки та її поважність суду не повідомила, відзив не надала. Відповідно до ст.280 ЦПК України , суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] належить житловий будинок № 2 по вул. Залізничній в м. Покров Дніпропетровської області (а.с.8). Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого [PERSON] належить житловий будинок № 2 по вул. Залізничній в м. Покров Дніпропетровської області (а.с.9). Згідно копії домової книги [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.5-6). Однак, відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 12.10.2018 року, згідно якого [PERSON] прописана по вул. Залізнична, 2 в м. Покров Дніпропетровської області, однак фактично за даною адресою не проживає (а.с.7). Окрім цього, даний факт підтверджується показами свідків, допитаних у судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] надала показання, згідно яких відповідач по справі [PERSON] є членом сімї попереднього власника буд. №2 по вул..Залізничній в м.Покров. Стверджує, що відповідач за вказаною адресою з 2014 року не проживає, особових речей не зберігає, житлово-комунальні послуги не сплачує. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, згідно яких відповідач за адресою буд. №2 по вул..Залізничній в м. Покров лише зареєстрована, але не проживає. Наполягає на тому, що перешкоди у проживанні в зазначеному домоволодінні їй не чинять. Статтями 47, 48\~Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст. 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст. 317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7\~Закону України\~"Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial