Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог від 07 листопада 2019 p., просив: Визнати дії [PERSON] , такими що істотно порушили вимоги Договору і унеможливили виконання [PERSON] своїх зобов`язань за Договором про надання юридичних та консультаційних послуг від 28 лютого 2012 року; Розірвати Договір про надання юридичних та консультаційних послуг від 28 лютого 2012 року; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу в сумі 142211,00 грн. (Сто сорок дві тисячі двісті одинадцять) гривень; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Збитки від інфляції, за період с 29.02.2012 року по 15.07.2019 року, в сумі 227218,71 грн. (Двісті двадцять сім тисяч двісті вісімнадцять) гривень 71 коп.; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 32891,65 (Тридцять дві тисячі вісімсот дев`яносто одна) гривня 65 коп.; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди, завданої в наслідок порушення права на мирне володіння своїм майном, в розмірі 30000,00 (тридцять тисяч) гривень; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 4473,22 (чотири тисячі чотириста сімдесят три) гривні 22 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 лютого 2012 року між позивачем і відповідачем було укладено Договір про надання юридичних та консультаційних послуг (надалі - Договір/спірний договір), який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовською Д.В. Відповідно до змісту Договору позивач, в порядку та на умовах визначених Договором, зобов`язується надати відповідачу консультаційні та юридичні послуги, щодо захисту інтересів останнього в органах держаної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, а також в загальних та адміністративних судах України з питання розірвання шлюбу відповідача, та представлення інтересів останнього з питань визначення його частки майна в спільному майні подружжя за п.1.1. Договору, виділу, поділу, та витребування частки цього майна яка належить відповідачу за законом. Звернувшись до суду з позовом у даній справі, позивач стверджує, що відповідач, маючи на меті уникнути оплати послуг за Договором вчинив дії, якими порушив вимоги п.п. 4.3., 4.4., 4.5., 7.5., 8.2. Договору, що стало наслідком унеможливлення виконання позивачем своїх обов`язків за цим Договором. Позивач, звертався до відповідача, щодо вирішення спору мирним шляхом в досудовому порядку проте, станом на час подання позовної заяви, позивач будь-якої відповіді на своє звернення не отримав. На думку позивача, порушення відповідачем умов Договору, завдало позивачу суттєвої матеріальної і моральної шкоди, що призвело до звернення до суду за захистом своїх прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2015 р. головуючого суддю визначено Сербіну Н.Г. Ухвалою суду від 27 квітня 2016 року відкрито провадження у справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2016 р. головуючого суддю визначено Романа О.А. Ухвалою суду від 27 вересня 2016 року за заявою позивача накладено арешт на будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку роміром 0,2500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] . Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2017 р. головуючого суддю визначено Ларіонову Н.М. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проведений в порядку загального позовного провадження. Відповідачем подано відзив, згідно якого позов відповідачем не визнаний, просив у задоволенні позову відмовити, при цьому сторона відповідача не заперечувала факт укладення договору між сторонами, та зазначив, що строк дії договору закінчився, жодних змін, щодо терміну дії договору (пролонгації) чи інших його умов, між сторонами договору не укладались, та зауважив, що законодавство України не передбачає розірвання договору, дія якого закінчилась, а також вважає, що невиконання договору, який втратив дію, не тягне за собою настання збитків інший стороні. У судовому засіданні позивач позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Зауважив, що підписаними довіреностями від імені відповідача на позивача, такий підтвердив те, що він не заперечує проти продовження спірного договору, а тому такий договір є пролонгованим, та є додатковою угодою до основного договору. При цьому, зазначив, що відповідачем грубо порушено п. 4 Договору та останній абзац п. 3.2 спірного договору. Відповідач і його представник в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі, зазначили, що враховуючи, що п.8.1. Договору було встановлено термін його дії до 25.03.2013 року; п. 8.5. вищезазначеного Договору встановлював, що зміні та доповнення в цей Договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляються додатковою угодою до цього договору і посвідчуються нотаріально та п. 8.6, - жодних змін, щодо терміну дії договору (пролонгації) чи інших його умов, між сторонами договору не укладались. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 28 лютого 2012 року між позивачем і відповідачем було укладено Договір про надання юридичних та консультаційних послуг, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовською Д.В. за реєстровим номером 344. Даний факт сторонами підтверджено в судовому засіданні та не заперечується. Відповідно до приписів п.8.1., п.8.5. та 8.7. Договору встановлено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 25.03.2013 року. Зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою Сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору та посвідчується нотаріально. Усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням вимог цього договору і неврегульовані ним , регламентуються нормами чинного в Україні законодавства. 17 квітня 2013 року відповідач склав заяву, якою не заперечував стосовно продовження до 25 березня 2016 року терміну дії спірного Договору, а також повідомив про те, що всі істотні та факультативні умови Договору залишились не змінними. Така заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовським В.М. за реєстровим номером 843. Судом встановлено, що 28 лютого 2012 року та 30 травня 2014 року відповідачем були складені довіреності, в тому числі і на позивача, на представлення його інтересів, зокрема у судах, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вербовською Д.В. за реєстровим номером 342 та приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавренюк С.М. за реєстровим номером 3752. У свою чергу, позивач стверджує, що безпідставно змінивши свого представника у судових справах, відповідача порушив вимоги п.п. 4.3., 4.4., 4.5., 7.5., 8.2. Договору, що стало наслідком унеможливлення виконання позивачем своїх обов`язків за Договором і завдало останньому матеріальної і моральної шкоди. Відповідно до ч. 1. ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1, ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних, умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до статті 629 ЦК України, Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. ст. 610-611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.(Стаття 81 ЦПК України). Враховуючи зміст предмету договору, дослідженню у цій справі підлягають питання виконання сторонами зобов`язань за договором, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Статтею 901 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором про надання послуг виконавець зобов`язується за завданням замовника надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу. Згідно з приписами статті 903 названого Кодексу, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується відповідачем з 06.10.2015 року інтереси відповідача у судових справах почав представляти інший адвокат, оскільки на думку відповідача договір про надання юридичних послуг з позивачем вже втратив дію. Однак, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо передбачено ч. 4 ст. 631 ЦК України. Постановою Верховного Суду України від 19 березня 2019 року у справі № 916/626/18 Верховний Суд України дійшов висновку, що закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язань позивача-виконавця, які виникли внаслідок його укладення та не були виконані на момент припинення договору, не звільняє від виконання зобов`язань за договором щодо надання відповідних послуг. Наведені висновки ВС повністю узгоджуються з приписами чинного законодавства. Верховний Суд України послався на частину 1 статті 598 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 2 цієї статті визначено, що припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Стаття 599 ЦК України встановлює, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд із належним виконанням законодавство передбачає й інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Верховний Суд України зазначив, що чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору. Тобто, на думку Верховний Суд України, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору. Таким чином, Верховний Суд України погодився з позицією суду першої інстанції, що зобов`язання, яке існувало на момент дії договору, однак лишилося невиконаним, підлягає виконанню незалежно від того, що термін дії договору закінчився. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 04.05.2018 р. у справі № 927/333/17. Слід також зазначити, що, матеріали справи містять заяву відповідача від 17 квітня 2013 року з тексту якої випливає, що термін дії договору про надання юридичних та консультаційних послуг від 28 лютого 2012 року подовжено до 25 березня 2016 року і всі істотні та факультативні умови Договору залишились не змінними. Укладення цієї заяви, відповідачем в судовому засіданні не заперечувалось. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, досліджено в судових засіданнях і не заперечується стороною відповідача, позивач особисто приймав участь в судових засіданнях в якості представника [PERSON] на підставі відповідних довіреностей. Від імені і за дорученням [PERSON] складав і подавав процесуальні документи, у судових провадженнях Подільського районного суду м.Києва, у справах: №2607/3780/2012; №758/5149/14-ц; №758/9643/14-ц. Суд також бере до уваги, що за час надання послуг за договором про надання юридичних та консультаційних послуг відповідач не висував жодної претензії, щодо якості надання позивачем цих послуг. За таких обставин, враховуючи наведене вище суд вважає заперечення відповідача необґрунтованими і безпідставними. Разом з тим, в процесі судового розгляду було з`ясовано і підтверджено матеріалами справи, що 06 жовтня 2015 року, та 28 жовтня 2015 року безпосередньо перед черговими судовими засіданням Подільського районного суду м.Києва у справах № 758/9643/14-ц та № 758/5149/14-ц, відповідач повідомив позивача про те, що у нього є інший представник в цих справах. (Диск № 2 файл № VIDEO0023 час 12:30 - 13:05, додатково файли № VIDEO0019, VIDEO0020, VIDEO0021). З урахуванням викладеного вище і беручи до уваги зміст п.п.4.3., 4.4., 4.5., 7.5., 8.2. Договору, суд вважає, що дії відповідача, щодо призначення нового представника у судових справах, істотно порушили вимоги договору про надання юридичних та консультаційних послуг від 28 лютого 2012 року, що унеможливило виконання позивачем своїх зобов`язань за цим договором. А відтак, вимога позивача щодо визнання дій відповідача, такими що істотно порушили вимоги договору і унеможливили виконання позивачем своїх зобов`язань за договором про надання юридичних та консультаційних послуг від 28 лютого 2012 року підлягає задоволенню. Суд вважає, що вимога позивача, щодо розірвання договору про надання юридичних та консультаційних послуг від 28 лютого 2012 року, не підлягає задоволенню з таких підстав: Відповідно до п. 8.1. договору договір набуває чинності з моменту його підписання і діє по 25.03.2013 р. Водночас, з огляду на те, що 17 квітня 2013 року відповідач посвідчив свою заяву якою не заперечував стосовно продовження до 25 березня 2016 року терміну дії зазначеного вище Договору. З огляду на викладене, вбачається, що договір про надання юридичних та консультаційних послуг від 28 лютого 2012 року було подовжено до 25 березня 2016 року включно. Отже, строк дії договору про надання юридичних та консультаційних послуг від 28 лютого 2012 року закінчився 25.03.2016 р. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом у грудні 2015 року. Втім, з об`єктивних обставин, рішення по цій справі було прийнято 10 лютого 2021 року. Таким чином, на час прийняття судом цього рішення, договір про надання юридичних та консультаційних послуг від 28 лютого 2012 року завершив свою дію. Статтею 905 ЦК України встановлено, що Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.1 ст. 907 ЦК України, Договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Згідно п.7.5. договору, одностороння відмова Сторони від Договору, можлива тільки в разі неналежного виконання іншою Стороною зобов`язань за цим Договором. Згідно п.8.2. в разі дострокового розірвання Договору, Сторона повинна письмово повідомити про це іншу Сторону не менше ніж за ДВА місяці до дати розірвання Договору, а також підстави, щодо розірвання цього Договору. За загальними правилами, згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. За змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №910/7981/17. Враховуючи викладене, суд вважає, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), у зв`язку з чим вимога позивача про розірвання договору про надання юридичних та консультаційних послуг від 28 лютого 2012 року, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Вимога позивача, щодо стягнення з відповідача суми основного боргу, підлягає задоволенню з таких підстав: Як правову підставу стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди та матеріальної шкоди, а також моральної шкоди позивач посилається на норми статей 22, 623 Цивільного кодексу України, та п.5.2., 7.1., 7.4, 7.5 Договору. Положеннями ст.11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ч.2-3 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у спорі про відшкодування заподіяної шкоди, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. Підставою для відшкодування збитків є вина особи, яка їх заподіяла, за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями винної особи і самими збитками. Враховуючи наведене вище і беручи до уваги, що своїми діями відповідач порушив п.п.4.3., 4.4., 4.5., 7.5., 8.2. Договору, що стало наслідком завдання майнової шкоди позивачу у вигляді втрати можливої винагороди(п.5.2.Договору), яку б останній мав можливість одержати за звичайних обставин. Наведене вище не було спростовано відповідачем у судовому засіданні. За таких обставин суд вважає, що вимога позивача підлягає задоволенню. На думку суду, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача збитків від інфляції і 3% річних за порушення грошового зобов`язання підлягають задоволенню з таких підстав: Положення частини першої статті 901 ЦК України вказує на те, що договір про надання послуг (зокрема, юридичних та консультаційних) є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. За змістом статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України вбачається, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Частиною третьою статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмет договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до останнього виду грошових зобов`язань належить укладений 28 лютого 2012 року сторонами договір про надання юридичних та консультаційних послуг, оскільки ним установлена ціна договору(частина 5 Договору). Крім того, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Отже, правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору про надання юридичних та консультаційних послуг, є грошовим зобов`язанням і на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанова від 6 червня 2012 р. № 6-49цс12). З огляду на наведене, суд вважає, що вимога позивача підлягає задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди на користь позивача, суд виходить з такого. Ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром нього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховним судом України в п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний компенсувати моральну шкоду завдану в наслідок не виконання ним умов Договору, що порушило право власності позивача в сенсі права на мирне володіння майном. Суд, дослідивши надані письмові докази та давши оцінку заявленим позовним вимогам на їх відповідність наведеним нормам права, приходить до висновку, що вимога позивача не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України). Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так судом встановлено, що даний спір виник з правовідносин, щодо відшкодування шкоди, заподіяної неналежним виконанням зобов`язань за договором. Суд вважає, що на підтвердження того, що саме внаслідок невиконання відповідачем вимог договору, позивачеві завдано моральної шкоди, належних та допустимих доказів позивачем не надано. Суд вважає, що сам факт неналежного виконання вимог договору відповідачем, не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України потрібна наявність самої шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача. Тобто, позивач повинен надати докази, спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями заподіювача та спричиненою шкодою. Проте, належних та допустимих доказів щодо наведеного позивачем не надано, тобто вину відповідача в спричиненні моральної шкоди позивачеві не доведено, підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди за вимогами ст. 1167 ЦК України відсутні. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, при вирішенні спору суд врахував, що відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Принципами судового доказування є обов`язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню, за винятком тих, які не підлягають доказуванню в силу закону); належність доказів; допустимість доказів; вільна оцінка доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при подачі позову в грудні 2015 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3203,85 грн., збільшуючи вимоги 11.07.2019 р. та 07.11.2019 р. в частині збитків від інфляції та позивачем доплачено 1126,07 грн. Оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині розірвання спірного договору (немайнова вимога) та в частині відшкодування моральної шкоди (майнова вимога), то, з урахуванням ставок сплати судового збору 2015 року, які становили - за подачу позовної заяви майнового характеру фізичною особою у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (487,20 грн.)та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (6 090,00), та немайнового характеру у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (487,20 грн.), на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судового збору у розмірі 3 355,52 грн., що складається із різниці сум 4329,92 грн. (загальна сума справленого судового збору (3203,85 грн. сума сплачена при подачі позову +1126,07 грн. сплачена сума за збільшення вимог) та 974, 40 грн. (судовий збір за майнову 487,20 грн. + та немайнову вимогу 487,20 грн.) З огляду на викладене,

Outcome: partial