Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 21.09.2016р. надійшов вищезазначений позов, провадження відкрито ухвалою судді Ткаченко Н.В. 12.10.2016р. (а.с.№ 56 т. № 1). Серед позовних вимог [PERSON] просив суд визнати факт проживання позивача та відповідачки однією сім'ю без реєстрації шлюбу в період з літа 2002р. по 31.08.2016р., визнати їх спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS], визнати їх спільною сумісною власністю автомобіль марки - FORD, Модель - FIESTA державний реєстраційний номер [NUMBER], визнати їх спільною сумісною власністю земельну ділянку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0509 га, скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], проведену на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2005р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] транспортного засобу марки - FORD, Модель - FIESTA 1.1, Рік випуску - 2012, державний реєстраційний номер - [NUMBER], скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку в СТ «Виноградарь» для індивідуального садівництва, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0509 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], проведену на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04.09.2015р. приватним нотаріусом ДМНО Шевченко В.В.. Також позивач в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя просив визнати за ним право власності на 1/2 частину наступного майна: квартири [ADDRESS], автомобіля арки - FORD, Модель - FIESTA 1.1, Рік випуску - 2012, державний реєстраційний номер - [NUMBER], земельної ділянки в Садівничому товаристві «Виноградарь» для індивідуального садівництва, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0509 га, розташованої за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що в період з літа 2002р. по кінець серпня 2016р., що складає майже 13 років, позивач та відповідачка вели спільне господарство, мали спільний бюджет та розподіляли всі витрати по утриманню сім'ї, разом проводили вільний час, відпустки, їздили відпочивати, відвідували батьків, спільних друзів. В літню пору року їздили відпочивати на море, окрім цього позивач приймав постійно участь у вихованні доньки відповідачки від першого шлюбу, її навчанні в Університеті «ім. Альфреда Нобеля» за спеціальністю «Економічна кібернетика». В період з літа 2002р. по кінець серпня 2016р. його особисті речі знаходились за місцем їх спільного проживання, частина з яких була повернута в кінці серпня 2016р. після припинення фактичних шлюбних відносин. За час спільного проживання ними було набуте рухоме та нерухоме майно, техніка та меблі за кошти спільного бюджету. Про спільний бюджет позивача з відповідачкою свідчить придбання автомобіля марки ФОЛЬКСВАГЕН LT-35, 2001р., державний реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіля марки MERSEEDES-BENZ, модель 310, колір білий, тип Мікроавтобус-D, державний реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль марки FORD, модель FIESTA 1.1, 2012р. випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Транспортні засоби марок ФОЛЬКСВАГЕН LT-35 та MERSEEDES-BENZ відносяться до типу мікроавтобусів і були придбані для отримання прибутку, оскільки у позивача професія шофер і основний та єдиний заробіток є саме від заняття цією професією, а саме - перевезення пасажирів. На підтвердження даного факту є реєстрація позивача як ФОП з видом діяльності «Пасажирські наземні транспортні перевезення міського та приміського сполучення» в період з 11.12.2002р. по 22.12.2014р. З кінця грудня 2014р. він працює шофером з перевезення пасажирів як найманий працівник. 22 серпня 2005р. позивачем та відповідачкою для сумісного проживання було придбано однокімнатну квартиру [ADDRESS] для індивідуального садівництва, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0509 га, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, СТ «Виноградарь». Також було придбано - кондиціонер «Декор», кінотеатр «Ямаха», телевізор LG, комп'ютер, багатофункційний пристрій (МФУ) «Кенон», цифровий фотоапарат «Нікон», цифрову відеокамеру «Панасонік», посудомийку, холодильник «Шарп», холодильник «Електрон», мікрохвильову піч «Самсунг», електром'ясорубку «Мулинекс», духовий шкаф «Електролюкс», витяжку на кухонну плиту, кухонну плиту (панель) «Аристон», кухонну мебель. Позивач зазначав, що він ніс витрати по участі у навчанні дочки відповідачки [PERSON] (щомісячного грошового забезпечення навчання) в Університеті «ім. Альфреда Нобеля», а також витрати по утриманню автомобіля марки FORD FIESTA 1.1, а саме тонування скла автомобіля, встановлення сигналізації, встановлення паркувальної системи (парковщик), шини автомобільні (зимові) 4 шт., реєстратор 2ш., навігатор 1шт. Позивач та його адвокат - [PERSON] (діє за договором про надання правової допомоги від 09.09.2016р. та ордеру від 12.03.2018р.- а.с. № 27 т. № 1таа.с. № 117 т. № 3) в ході судового розгляду справи позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачка та її представники - адвокат [PERSON] (діє за договором про надання правової допомоги від 04.04.2017р. - а.с. № 179-180 т. № 1 та ордеру від 08.02.2018р. - а.с. № 105 т.№ 3) та [PERSON] (діє за довіреністю від 11.04.2017р. - а.с. № 187 т.№ 1) позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що факти викладені позивачем в позовній заяві не відповідають фактичним обставинам. Зазначали, що відповідачка познайомилась з позивачем в 2003р., підтримували дружні стосунки. У квартирі, яка належала їй та знаходилась за адресою: [ADDRESS], разом з [PERSON] вони не проживали і не вели спільного господарства. 22.12.2003р. відбувся продаж цієї квартири, тому їй з донькою довелося орендувати квартиру за адресою: [ADDRESS]. В цій квартирі [PERSON] з донькою проживали удвох до січня 2005р. Позивач з ними не проживав, спільного господарства не вів. В січні 2005р. вони з донькою вимушені були залишити орендовану квартиру, тому [PERSON] запропонував взяти відповідачці в оренду кімнату в квартирі його батьків для проживання та зберігання її майна. Немаючі достатнього часу для пошуків іншого житла, вона погодилась. В даній квартирі вони з донькою проживали в період часу з січня 2005р. по квітень 2005р., тобто 4 місяці. За цей час [PERSON] зарекомендував себе людиною неблагонадійною. Знаючи, що вона володіє грошима від продажу своєї квартири, він неодноразово намагався вмовити її використати дані гроші на його потреби, а саме сплатити його заборгованості перед іншими людьми тощо. Така ж поведінка спостерігалася і з боку його батьків. Після чергових подібних прохань з боку родини позивача відбулась сварка, внаслідок якої її з донькою було виставлено на вулицю, не надаючи змоги забрати з квартири особисті речі. Деякий час їм довелося шукати притулку у знайомих, потім сестра відповідачки надала їй можливість оселитися на деякий час в неї. Також відповідачка, не визнаючи позов, зазначала, що з 1988р. і по цей час працює викладачем 1 категорії в МКЗКДДМШ №15 (дитяча музична школа №15), ніколи не була зареєстрована як ФОП, як і не працювала шофером. В квітні 2005р. саме нею було прийняте рішення придбати мікроавтобус MERSEDES - BENZ на гроші, вилучені з продажу квартири, та використовувати даний автомобіль в комерційних цілях, а саме для перевезення пасажирів. На той період часу [PERSON] був оформлений, як приватний підприємець, тому вона запропонувала йому працювати водієм на її автомобілі, на що він погодився. Їх стосунки із позивачем були суто ділові. В подальшому 25.11.2005р. мікроавтобус MERSEDES - BENZ було передано в заставу банку та отримано за нього 4500 доларів США. Данну суму позивач вмовив її надати йому в борг, оскільки потребував коштів для придбання автомобіля ФОЛЬКСВАГЕН LT-35. Заборговану суму [PERSON] їй так і не повернув в 2016р. Жодного фінансового внеску зі сторони [PERSON] по сплаті кредиту за квартиру або кредиту за автомобіль марки FORD FIESTA не надходило. Вказаний позивачем в переліку рухомого та нерухомого майна автомобіль марки FORD FIESTA було взято саме нею в кредит 06.03.2013р., підтвердженням цього є ті обставини, що кредит було оформлено саме на її ім'я. Кредит вона сплачувала самостійно, а позивач жодного відношення до даного автомобіля не має. [PERSON] не заперечувала, що з серпня 2015р. позивач почав жити в її квартирі № [ADDRESS]. Однак, не зважаючи на спільне проживання, спільного господарства вони із ним не вели, не були пов'язані спільним побутом. Всі щоденні витрати та комунальні платежі за квартиру вона сплачувала самостійно. Сумісним проживанням, на її думку, слід вважати період з січня 2005р. по квітень 2005р. (тобто 4 місяці), та період з серпня 2015р. по грудень 2015р. (тобто 5 місяців). Весь інший час, який зазначає позивач, вони мали дружні, інколи тісні (інтимні) стосунки. [PERSON] не заперечувала, що позивач часто перебував в її квартирі, були і спільні святкування деяких подій, що й відображено на фотознімках, які надані останнім. Відповідачка зазначає, що навіть в періоди сумісного проживання, вони ніколи не мали спільного сімейного бюджету, оскільки [PERSON]. постійно відчував нестачу грошей, тому є недоведеними його твердження, що він начебто сплачував навчання її доньки в Університеті. Представник 3-ї особи - Відділу реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в підготовчі та судові засідання по справі не з,явився, про дати підготовчих та судових засідань був повідомлений належним чином (а.с. № 148, 151, 163-165, 171-172 т. № 3). Ухвалами суду від 02.07.2018р., 01.10.2018р. (винесені без виходу до нарадчої кімнати) було ухвалено про розгляд справи в підготовчому та судових засіданнях по справі без участі представника третьої особи (а.с. № 161, 166-169 т. № 3) з огляду на належне повідомлення третьої особи про дати засідань (а.с. № 148, 151, 163-165 т. № 3). Відповідно до вимог ст. 197, п.3 ч. 2 ст. 200 та п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України підготовче засідання у справі проведено 02.07.2018р. (а.с. № 161 т.№ 3). В межах підготовчого провадження по справі сторони обмінялись відзивом (07.06.2017р. - а.с. № 1-12 т. № 2, 26.04.2018р. - а.с. № 140-145 т. № 3) та відповіддю на відзив (23.04.2018р. - а.с. № 134-135 т. № 3) згідно положень ст.ст.178, 179 ЦПК України. Крім того, за відповідними клопотаннями сторін були винесені ухвали про витребування доказів від 12.12.2016р., 27.07.2017р.,18.10.2017р.,12.03.2018р. - а.с. № 90 т. № 1, а.с. № 32,49, 119 т.№ 3). Клопотання представника позивача про витребування доказів від 12.04.2017р. було відкликано представником 02.07.2018р. (а.с. № 170 т. № 1, а.с. [ADDRESS],161 т. №3). Клопотання представника відповідачки про витребування доказів від 18.12.2017р. також було відкликано представником 02.07.2018р. (а.с. № 95-96, 152, 161 т. №3). Під час розгляду справи в судових засіданнях здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами відповідно до ч.1 ст. 247 ЦПК України. При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якої справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухав позивача, представника позивача, відповідачку, представників відповідачки, допитавши свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] познайомились влітку 2002р. та почали поживати разом однією сім'єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу з 2003р. та вести спільне господарство, за адресою: [ADDRESS], яка належала на праві власності відповідачці. З грудня 2003р. сторони та донька відповідачки від першого шлюбу [PERSON] проживали однією сім'єю в найманій квартирі [ADDRESS]. З січня 2005р. сторони та донька відповідачки проживали однією сім'єю в квартирі [ADDRESS], що належала на праві власності батькам [PERSON], та була розташована за адресою: [ADDRESS]. З кінця серпня 2005р. [PERSON] та [PERSON] та її донька [PERSON] проживали однією сім'єю за адресою: [ADDRESS]. На підтвердження фактів, викладених в позові, за клопотанням [PERSON] в судовому засіданні 05.11.2018р. були допитано свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з літа 2002р. по 31.08.2016р. та ведення ними спільного господарства. Свідок [PERSON] (мати позивача) повідомила суду, що знайома з [PERSON] з літа 2002р., коли її син познайомив її с нею. Вона також повідомила суд, що позивач та відповідачка з зими 2003р. проживали в найманій квартирі за адресою пр. [PERSON]. Потім позивач та відповідачка з січня 2005р. проживали у її (свідка) квартирі [ADDRESS]. Проживали вони втрьох разом з донькою відповідачки [PERSON]. Свідок також повідомила, що здійснювала допомогу з питань придбання квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] на умовах кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк». Свідок також зазначила, що здійснювала допомогу в придбанні у її знайомої та в подальшому облаштуванні земельної ділянки в Садівничому товаристві «Виноградарь», підтвердила неодноразове відвідування позивача та відповідачки їхнього дома за адресою: [ADDRESS], спільне відвідування сином та [PERSON] її (свідка) в неї дома, їхнє спільне проведення свят, днів народження, спільний літній відпочинок на морі та на дачному будинку у СТ «Виноградарь» на протязі їхнього спільного проживання однією сім'єю. Свідок зазначила, що вони були сім'єю, вели спільний побут, мали взаємні права та обов'язки, спільно приймали рішення з питань їхньої сім'ї та дбали один про одного. Свідок [PERSON] (сусідка по квартирі на [ADDRESS]) повідомила суду, що знає відповідачку з 2005р. коли позивач та [PERSON] проживали в квартирі батьків позивача, за адресою: [ADDRESS] разом з донькою відповідачки [PERSON] близько півроку. Додатково заначила, що позивач та відповідачка поводили себе як звичайна сім'я, разом здійснювали відпочинок, проводили свята. Свідок неодноразово бувала в квартирі та бачила їх звичайний сімейний побут, що притаманний звичайній сім'ї. Свідок [PERSON] (сестра позивача) повідомила суду, що дійсно познайомилась з [PERSON] влітку 2002р. коли їх познайомив [PERSON] Вона також повідомила суд, що [PERSON] та [PERSON] з зими 2003р. проживали в найманій квартирі по пр. [PERSON], потім позивач та відповідачка з січня 2005р. проживали у квартирі їхніх (позивача та свідка) батьків за адресою: [ADDRESS]. Вона, свідок, жила в одній кімнаті разом з [PERSON] (донькою відповідачки). Після придбання братом та [PERSON] квартири [ADDRESS], вони постійно там проживали разом, здійснювали ремонт в квартирі, купували техніку, меблі, тобто вели спільне господарство. Свідок зазначила, що вони були справжньою сім'єю, проводили спільно свята, відвідування родичів, як з боку позивача, так і з боку відповідачки. Її брат дбайливо ставився до доньки відповідачки [PERSON], як до своєї рідної. Свідок [PERSON] (чоловік сестри позивача) повідомив суду, що він знає [PERSON] з 2012р. коли їх познайомив [PERSON]. Свідок повідомив суду, що сторони проживали разом в квартирі № [ADDRESS]. Свідок зазначив, що на його погляд, позивач та відповідачка були сім'єю (родиною), проводили спільно свята, відвідування родичів, як з боку позивача, так і з боку відповідачки. Свідок [PERSON] (колега по роботі) повідомила суду, що знає [PERSON], як дружину [PERSON] Останній звернувся до неї з проханням прописати [PERSON], оскільки для отримання кредиту на придбання квартири була необхідність в реєстрації. Свідок неодноразово бувала на роботі у позивача, періодично спілкувалась з відповідачкою на різноманітні теми. На її погляд відносини між [PERSON] та [PERSON] були притаманні сім'ї (дбайливе ставлення [PERSON] до [PERSON], погодження між собою у вирішені різноманітних побутових питань, таких як придбання речей, проведення відпочинку). Свідок [PERSON] (керівник позивача) повідомив суду, що знайомий зі сторонами у справі, як з подружжям. Свідок [PERSON] (продавець земельної ділянки) повідомила суду, що до неї звернулась [PERSON] (мати позивача) з питання продажу земельної ділянки її сину та [PERSON]. Свідок зазначила, що [PERSON] та [PERSON] разом приїжджали до неї погоджувати питання придбання земельної ділянки, разом їздили до нотаріуса та разом проводили з нею розрахунок, на її погляд, вони поводили себе як справжня сім'я. Свідок [PERSON] (колега по роботі) повідомив суду, що знайомий з обома сторонами. Зазначив, що неодноразово бував в [PERSON] та [PERSON] на придбаній ними дачі, вони разом смажили шашлик та відпочивали. Свідок засвідчив, що неодноразово купував у сторін фрукти (абрикос), ягоди (малину), допомагав заносити фрукти в їх квартиру [ADDRESS] та зазначив, що [PERSON] добре орієнтувався в квартирі. Також зазначив, що в квартиру заходили разом і [PERSON], і позивач. Після того, як свідок допоміг занести фрукти, він вийшов з квартири, при цьому позивач попрощався з ним і залишився в квартирі. Свідок також зазначав, що неодноразово приїздив до будинку забирати на роботу позивача, привозив його пізно ввечері за цією ж адресою. Також вказав, що після припинення сімейних відносин між сторонами в кінці серпня 2016р., перевозив речі позивача з адреси: [ADDRESS] до батьків [PERSON]. [PERSON] засвідчив суду, що поведінка сторін була притаманна звичайній родині (сім'ї), оскільки [PERSON] та [PERSON] спільно вирішують різні побутові питання, дбали та піклувалися один про іншого. Свідок [PERSON] (дружина [PERSON]) повідомила суду, що знайома з обома сторонами, неодноразово бувала у них на дачі, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, садівниче товариство «Виноградарь», вони разом смажили шашлик, вони неодноразово з чоловіком купували у них фрукти та ягоди. Під час спілкування бачила між ними порозуміння, а в їх відносинах - справжні сімейні стосунки. На підтвердження фактів, викладених в запереченнях [PERSON], за клопотанням останньої в судовому засіданні 19.11.2018р. були допитані свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з кінця серпня 2005р. та ведення ними спільного господарства. Свідок [PERSON] (сусідка - [ADDRESS]) повідомила суду, що знає обох з 2005р., зазначила, що вони товаришують як сусіди. Також повідомила, що позивача часто бачила за цією адресою (один-два рази на місяць), перестала його бачити восени 2015р. Вона (свідок) сприймала його як чоловіка [PERSON], між тим він був «приходящим мужчиной, пришел, ушел, но не жил постоянно». Свідок також казала, що квартира куплена за гроші [PERSON], ремонт в квартирі робився теж за її гроші, між тим вона запрошувала сторонніх чоловіків до цих робіт. Свідок [PERSON] (сусід - [ADDRESS]) повідомив суду, що знає і позивача, і відповідачку з 2005р. Зазначив, що позивача зустрічав два рази на тиждень. Зазначив, що сторони спільно здійснювали ремонт, він неодноразово бував в їхній квартирі. Свідок [PERSON] (знайома доньки [PERSON]) повідомила суду, що також знає і позивача, і відповідачку. Свідчила про те, що дружить з донькою відповідачки, вона неодноразово зустрічала позивача за адресою: [ADDRESS]. Повідомила, що позивач був одягнутий в домашній одяг, почував себе як мешканець квартири. Між тим, [PERSON] його за вітчима не вважала. Коли вона (свідок) приходила до [PERSON], він знаходився на кухні, а вона з [PERSON] були у кімнаті. [PERSON] під час її відвідувань подруги, періодично приходила і до них з [PERSON], а потім поверталась на кухню до [PERSON]. Свідок [PERSON] (сестра відповідачки) повідомила суду, що знайома з позивачем. Повідомила, що [PERSON] та [PERSON] разом не проживали. Позивач за адресою: [ADDRESS] не проживав, на дачі також його не було. В придбанні квартири, автомобіля та земельної ділянки участі він не приймав, все було набуто за кошти відповідачки, яка працює викладачем музики у музичній школі та окрім цього дає приватні уроки. Також свідок повідомила, що у свій час надала сестрі гроші в розмірі 22500 доларів США для погашення кредиту за квартиру, які заробила в умовах праці на Крайній Півночі РФ. Втім, суд критично оцінює ці покази, оскільки доказів передачі таких грошей сестрі та наявності їх у свідка в той період часу взагалі [PERSON] суду не надала. Ці покази суд вважає намаганням рідної сестри допомогти [PERSON] вивести спірну квартиру зі спільної сумісної власності сторін. Крім того, показання цього свідка в частині того, що ремонт в спірній квартирі є незавершеним і на сьогоднішній день, спростовані показами свідка [PERSON] (заявленого відповідачкою), який 19.11.2018р. в суді зазначив, що був в квартирі сторін і до, і після завершення ремонтних робіт, бачив там і позивача. Суд критично оцінює й покази свідка [PERSON] про те, що позивач постійно з [PERSON] не жив, а був «приходящим мужчиной», оскільки в інший частині покази цього свідка знаходяться у протиріччі з показами іншого свідка (також запрошеного відповідачкою). Так, свідок [PERSON] (сусідка) зазначала, що донька [PERSON] проживає в спірній квартирі і по сьогоднішній день, тоді як свідок [PERSON] (подруга [PERSON]) зазначила, що у 2017 році [PERSON] переїхала жити до м. Запоріжжя, оскільки там знайшла роботу. Судом також було оглянуто долучені до матеріалів справи: фотокартки за різний період часу, на яких спільно зображено позивача та відповідачку, їхнє спільне проживання та побут, спільне зображення з батьками відповідачки та позивача, їхні родини, друзів, а також їхній спільний відпочинок в літню пору року на морі, спільний відпочинок на дачі, святкування днів народження, святкування новорічних свят, тощо (а.с. № 23-26, 98-115 т. № 1, а.с. № 55 т. №3 ). Суд критично ставиться до позиції відповідачки, щодо її перебування з позивачем в трудових відносинах, оскільки [PERSON] не надано будь-яких достатніх та допустимих доказів цьому. Отже, суд приходить до висновку, що позивач здійснював перевезення пасажирів на транспортному засобі мікроавтобус MERSEDES - BENZ, хоча і належачему відповідачці, між тим в інтересах їхньої сім'ї (як чоловіка та жінки). При цьому, саме відповідач у спірний період часу був зареєстрований фізичною особою-підприємцем за видом підприємницької діяльності «перевезення пасажирів». Суд критично ставиться до твердження відповідачки та її представника, щодо найму в січні 2005р. на умовах оренди однієї кімнати в [ADDRESS] в квартирі, яка належала на праві власності батькам позивача, тільки для проживання неї самої та її доньки, а також зберігання їхнього майна, а також щодо сплати відповідачкою грошових коштів в рахунок орендної плати за проживання в квартирі. Ці твердження [PERSON] були спростовані свідками, що були допитані в судовому засіданні 05.11.2018р. (наприклад, сестра позивача [PERSON] свідчила про те, що вона навіть проживала у той період в одній кімнаті з [PERSON]). І на ці покази відповідачка жодних заперечень під час допиту свідка і пізніше не висловила. Отже, судом встановлено, що відповідачка та її донька проживали з позивачем за вказаною адресою ([ADDRESS]), як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, як звичайна сім'я. Стосовно заперечень відповідачки стосовно того, що кредитний договір на придбання квартири [ADDRESS] був оформлений на її ім'я (а.с. № 27-30, 31-34 т. № 2), суд зазначає, що у супутніх до цього кредитного договору документів є і заява [PERSON] на отримання кредитних коштів, в якій остання зазначає, що [PERSON] є її цивільним чоловіком. Отже, твердження відповідачки, що для отримання кредиту на придбання квартири необхідно було лише формально зазначити в документах позивача, як цивільного чоловіка, в іншому випадку банком було б відмовлено в наданні кредитних коштів, не знайшло свого підтвердження, а достатніх та допустимих доказів відповідачкою надано не було. Саме тому суд вважає ці твердження такими, що не відповідають дійсності та надуманими. Судом було встановлено, що платежі по сплаті кредиту дійсно здійснювались від імені відповідачки в період з серпня 2005р., остаточний платіж було здійснено 20.12.2011р. в сумі 22 483 долари США. Втім, цілком логічним виглядає, що у квитанціях за кредитом оформленим на ім'я відповідачки, слід було зазначати саме її прізвище. При цьому відповідачкою не надано будь-якого достатнього та допустимого доказу на підтвердження надання цієї суми саме сестрою [PERSON] та її батьками. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] (сестри відповідачки), оскільки відбулось протиріччя в показаннях свідка та поясненнях самої відповідачки, тому суд не бере їх до уваги. Так, відповідачка вказувала, що позивач періодично проживав з нею в квартирі [ADDRESS], а свідок [PERSON] категорично заперечувала та зазначала, що жодного дня [PERSON] там не був, як не був і на дачній ділянці. Посилання відповідачки та її представників на те, що позивач необізнаний про вартість квартири, придбаної в кредит, вартість оплати комунальних платежів, вартість навчання [PERSON] в Університеті, не можуть бути покладені в основу рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, які стосуються встановлення факту сумісного проживання їх як чоловіка та жінки, однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд не може погодитись з твердженням представника відповідачки адвоката [PERSON], який в судовому засіданні в обґрунтування своєї позиції щодо неприйняття позивачем жодної участі у справах, зокрема, фінансової, наголосив на тому, що позивач не може зазначити точну адресу проживання [PERSON] та [PERSON] в 2003 році за адресою по [ADDRESS], оскільки позивач по тексту свого позову від 19.09.2016р. зазначає, що вони з [PERSON] з літку 2002р. проживали за адресою: [ADDRESS]. Також суд не бере до уваги твердження представника відповідачки щодо не володіння позивачем інформацією, за якою ціною та якого числа вчинено правочин з продажу нерухомого майна, оскільки квартира [ADDRESS] є приватною власністю відповідачки [PERSON], яку вона набула у власність до спільного проживання з позивачем, крім того, вона не є предметом розгляду справи. Крім того, в своїх запереченнях відповідачка зазначала, що дійсно в 2003 році довелось винаймати квартиру по пр. [PERSON] на житловому масиві Перемога. В судовому засіданні не спростовувалось, тобто підтверджувалось, що була орендована трикімнатна квартира на третьому поверсі, саме про яку й вказував в позовній заяві [PERSON] Підчас розгляду справи відповідачка та її представник звертали увагу на те, що позивач не приймав участь в придбанні будь-якого майна, оскільки у нього відсутні будь-які фінансові документи. На це суд зауважує, що цілком слушними є пояснення представника позивача щодо фінансових документів про здійснення придбання нерухомого майна, придбання рухомого майна, побутової техніки, меблів та інше, а саме те, що вони знаходяться саме у [PERSON], оскільки придбання здійснювалось за кредитні кошти від імені відповідачки, фінансові документи є гарантійним документом та при виникненні гарантійних зобов'язань вони повинні були находитись у відповідачки. Суд критично ставиться до позиції відповідачки щодо здійснення всіх розрахунків за кредитними договорами на придбання квартири, побутової техніки, телевізорів, кінотеатрів, посудомийних машин, холодильників, меблів, рухомого майна та іншого майна лише нею, оскільки наявні в матеріалах справи докази про фінансовий стан [PERSON] вказують про її фінансову неспроможність самостійно проводити розрахунки за спожитими кредитами, кредитом по квартирі та кредитом по автомобілю. Крім того, пояснення позивача про зворотне були підтвердженні показаннями свідків про участь [PERSON] у сплаті грошових коштів за кредитними договорами укладеними на ім'я [PERSON] Суд залишає поза увагою твердження представника відповідачки щодо не володіння позивачем інформацією про дату придбання автомобіля [PERSON] - FORD, Модель - FIESTA 1.1, оскільки [PERSON] вказана інформація зазначена в самій позовній заяві. Позивач стверджує, що він, заробляючи гроші як ФОП (квед «перевезення пасажирів»), віддавав гроші відповідачці, а вона, як жінка, слідкувала за усіма проплатами. Доказів зворотнього, а що саме дохід [PERSON] (яка працює викладачем музики у музичній школі та підробляє приватними уроками), відповідачка суду не надала. Взагалі, [PERSON] не надала доказів, що отримує будь-який дохід, крім офіційної заробітної плати викладача музики у музичній школі. Той факт, що позивач, оформивши підприємницьку діяльність 11.12.2002р., декілька років (з 2003р. по 2010р.) не відображав свої доходи з метою уникнення оподаткування (а.с. № 84-88 т. № 3), не може свідчити, що всі ці роки він не отримував доходу, маючи два транспортні засоби типу «маршрутки для перевезення пасажирів». На жаль, така практика є розповсюдженою в Україні. І тільки після посилення податкового контролю та відповідальності, позивач у 2011-2013р.р. вже задекларував свій дохід, втім по цій самій причині був вимушений на наступний рік - 22.12.2014р. закрити підприємницьку діяльність (а.с. № 22 т. № 1). В будь-якому випадку, відповідачка, зазначаючи, що отримувала дохід від приватних уроків, також не надала доказів, що вона здійснювала цю діяльність на законних підставах зі сплатою податків. Відповідачка в ході розгляду справи також стверджувала, що позивач був лише присутнім в квартирі під час ремонтних робіт, але в цій квартирі до серпня 2015р. не проживав. Між тим, факт спільної участі сторін по справі у ремонтних роботах в спірній квартирі підтвердили й допитані свідки, навіть зі сторони відповідачки. Так, свідок [PERSON] зазначив, що ремонт у квартирі був завершений до 2015р. і він особисто бачив позивача в квартирі під час ремонтних робіт. Отже, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] та [PERSON], проживаючи разом, як чоловік та жінка однією сім'єю, спільно здійснювали ремонт у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] із залученням сторонніх працівників для виконання будівельно-ремонтних робіт. Суд критично ставиться до посилань відповідачки стосовно того, що [PERSON] не мав стабільного заробітку та постійно потребував грошей, час від часу звертався до її знайомих із наміром взяти гроші в борг (більшості з них борги досі не повернуто в повному обсязі), оскільки жодний з допитаних свідків таких фактів не підтвердив.. Навпаки, судом було встановлено, що позивач увесь спірний період, що є предметом розгляду судом, постійно працював та забезпечував потреби своєї сім'ї. Підчас розгляду справи відповідачка та її представник звертали увагу на те, що позивач не приймав участь в придбанні будь-якого майна, оскільки у нього відсутні будь-які фінансові документи. На це суд зауважує, що цілком слушними є пояснення представника позивача щодо фінансових документів про здійснення придбання нерухомого майна, придбання рухомого майна, побутової техніки, меблів та інше, а саме те, що вони знаходяться саме у [PERSON], оскільки придбання здійснювалось за кредитні кошти від імені відповідачки, фінансові документи є гарантійним документом та при виникненні гарантійних зобов'язань вони повинні були находитись у відповідачки. Суд критично ставиться до позиції відповідачки щодо здійснення всіх розрахунків за кредитними договорами на придбання квартири, побутової техніки, телевізорів, кінотеатрів, посудомийних машин, холодильників, меблів, рухомого майна та іншого майна лише нею, оскільки наявні в матеріалах справи докази про фінансовий стан [PERSON] вказують про її фінансову неспроможність самостійно проводити розрахунки за спожитими кредитами, кредитом по квартирі та кредитом по автомобілю. Крім того, пояснення позивача про зворотне були підтвердженні показаннями свідків про участь [PERSON] у сплаті грошових коштів за кредитними договорами укладеними на ім'я [PERSON] Стосовно придбання 04.09.2015р. земельної ділянки [ADDRESS] для індивідуального садівництва (кадастровий номер [NUMBER]), площею 0,0509 га (а.с. № 133-137 т. № 2), суд зазначає, що відповідачка не довела факт придбання за власною ініціативою та за власні кошти цієї земельної ділянки. Так, свідок [PERSON] (продавець земельної ділянки) 05.11.2018р. повідомила суду, що до неї звернулась саме мати позивача - [PERSON] з питання продажу земельної ділянки її сину та [PERSON]. Свідок також зазначила, що [PERSON] та [PERSON] приїжджали до неї разом погоджувати питання придбання земельної ділянки, разом їздили до нотаріуса та разом проводили з нею розрахунок. Доказів зворотнього [PERSON] суду не надала. Втім, сама суду зазначила, що придбана 04.09.2015р. земельна ділянка [ADDRESS] була розташована саме поруч з земельною ділянкою матері позивача. Також, після конфлікту у грудні 2015р., позивач разом зі своєю матір'ю продовжував користуватись суміжною земельною ділянкою, аж до моменту придбання в січні 2016р. донькою, [PERSON], земельної ділянки. Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд покладається на наступні норми сімейного та цивільного законодавства. За приписами ч. 2 сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Як передбачено ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У відповідності із п. 22 Постанови ВСУ від 21.12.2007р. № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. За ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Абз. абз. 4 - 6 п. 30 вищезазначеної Постанови ВСУ від 21.12.2007р. № 11 вказують, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд, згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Постановою ВСУ від 11.03.2015р. у справі № 6-211цс14 та Постановою ВСУ від 25.12.2013р. у справі № 6-135цс13 висловлені правові позиції про те, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Постановою ВСУ у своїй постанові від 08.06.2016р. у справі №6-2253цс15, виклав наступну правову позицію: «За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16.01.2007р.), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із ч.4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності». Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.06.2018р. в справі № 61-22277св18, в якій зазначається, що «Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте),а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.». Рішення суду повинно бути вмотивованим та обґрунтованим. Статтею 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України визначений обв'язок сторін довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їхній сукупності. Таким чином, суд оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їхній сукупності шляхом дослідження письмових доказів, допиту свідків по справі, з урахуванням вимог норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що викладені відповідачкою обставини не відповідають дійсним, фактичним обставинам сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому майно, а саме: квартира [ADDRESS], транспортний засіб [PERSON] - FORD, Модель - FIESTA 1.1, 2012р. випуску, державний реєстраційний номер - [NUMBER]; земельна ділянка [ADDRESS] для індивідуального садівництва, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0509 га., розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, СТ «Виноградарь», набуте в період їхнього спільного проживання, є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] Оскільки, суд дійшов до висновку про те, що вищезазначене майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], підлягають задоволенню і ті позовні вимоги, які стосуються скасування реєстрації права власності тільки за [PERSON] права власності на це майно та визнання права власності на це майно за [PERSON] та [PERSON] по ? частині за кожним. Підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя (положення ч.2, ч. 3 ст. 70 СК України) в справі, що розглядається судом, не встановлено. Стосовно періоду, протягом якого, суд вважає встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, варто зазначити. Оскільки судом встановлено, що позивач зареєстрував розірвання шлюбу з [PERSON] тільки 19.07.2005р. (актовий запис № 618 від 19.07.2005р. - а.с. № 130 т. № 3), то за правилами ч. 1 ст. 74 СК України, періодом проживання як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу можна вважати тільки період з 20.07.2005р., відмовивши в задоволенні тієї частини позовних вимог, що стосується встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з липня 2002р., як наполягав на цьому позивач. Крім того, суд не може визнати факт безперервного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу до серпня 2016р., як зазначено у позові, оскільки під час розгляду справи обидві сторони визнавали, що на один рік, а саме з червня 2011р. по червень 2012р. вони припиняли проживання однією сім'єю. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що у цій справи судові витрати слід розподілити в такий спосіб. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру (про встановлення факту та про скасування державної реєстрації), за якими сплачений судовий збір у розмірі по 551грн. 20коп. та вимога майнового характеру, за яку позивачем сплачений судовий збір в загальному розмірі 6890грн. ( 1125грн. та 5765грн.) (а.с.№ 2, 3 т.№ 1). З огляду на те, що вимоги немайнового характеру щодо встановлення факту проживання однією сім'єю за період з липня 2002р. по 31.08.2016р. задоволені частково (в частині періоду спільного проживання), то враховуючи роз'яснення, що містяться в п. 36 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» стосовно пропорційності присуджених судових витрат, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в розмірі 275грн.60коп. Враховуючи, що інші позовні вимоги позивача, за які ним був сплачений судовий збір в розмірі 551грн.20коп. та 6890грн. задоволені в повному обсязі, то з відповідачки на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у розмірі 7441грн.20коп. Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 7716грн. 80коп., а в іншій частині у стягненні судового збору слід відмовити у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial