Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання недійсним та скасування реєстраційного посвідчення, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що в провадженні Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області знаходиться цивільна справа № 444/783/16-ц за її, [PERSON], позовом до [PERSON], третя особа: Жовківська державна нотаріальна контора про визначення розміру частки в будинковолодінні за заповітом та за зустрічним позовом [PERSON] до неї, [PERSON] про зобов'язання виконання вимог, визнання за особою приміщень, скасування технічних паспортів, довідки та договору дарування, стягнення моральної шкоди та завданих збитків. Предметом спору є будинковолодіння (ліва частина) в [ADDRESS]. В ході розгляду цивільної справи в суді та ознайомлення з матеріалами інвентаризаційної справи № 46, реєстраційний номер 770, їй стало відомо, що [PERSON] з порушенням чинного законодавства України отримала реєстраційне посвідчення [NUMBER] від 17.11.1997 році на житловий будинок в [ADDRESS] та є власником 3/5 частин житлового будинку згідно рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08.07.1997 року. Вказане реєстраційне посвідчення серії [NUMBER] записане в реєстрову книгу № 5 за реєстровим № 770 від 17.11.1997 року. Зазначає, що 12.08.1999 року Верховний суд України на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08.07.1997 року та на ухвалу судової колегії в цивільних справах Львівського обласного суду від 15.09.1997 року вніс протест в порядку нагляду до президії Львівського обласного суду. 23.11.1999 року Президія Львівського обласного суду своєю постановою задоволила протест в порядку нагляду Верховного суду України від 12.08.1999 року та постановила протест задоволити, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08.07.1997 року та ухвалу судової колегії в цивільних справах Львівського обласного суду від 15.09.1997 року скасувати, а справу направити на новий розгляд. 26.12.2001 року Шевченківський районний суд міста Львова по цивільній справі № 2-2854/2001 вирішив визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на 29/50 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] (ліву частину з добудовою) з належною до них відповідною частиною господарських споруд. Позивач стверджує, що на даний час вона не може прийняти спадщину за заповітом від 07.05.1986 року, оскільки розмір частки, яка належить їй не визначена рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 26.12.2001 року по цивільній справі № 2-2854/2001. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої невизначено, істотне значення має встановлення розміру частки, що може бути зроблено також після відкриття, спадкоємець не позбавлений законом такого права і його право на визначення розміру частки, витікає з поняття спадкування, яким відповідно до ст. 1216 ЦК України є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла до інших спадкоємців. Враховуючи вищенаведені обставини, [PERSON] отримала реєстраційне посвідчення [NUMBER] від 17.11.1997 року на житловий будинок в [ADDRESS] та є власником 3/5 частин житлового будинку згідно рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08.07.1997 року. А тому просить визнати недійсним та скасувати з дати реєстрації та видання ОКП ЛОР "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" реєстраційне посвідчення [NUMBER] серії [NUMBER] від 17.11.1997 року, записане в реєстрову книгу № 5 за реєстром № 770 на житловий будинок в [ADDRESS], що [PERSON] є власником 3/5 частин житлового будинку згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.1997 року. Позивач [PERSON] та її представник- [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, просять такі задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'явилася, однак її представник за довіреністю- [PERSON]. в судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечив. Заперечення мотивоване тим, що реєстраційним посвідченням [NUMBER] від 17.11.1997 року 3/5 частин будинку у [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 липня 1997 року. Рішенням Жовківського районного суду від 10 серпня 1998 року зобов'язано [PERSON] і інших не чинити перешкод [PERSON] в користуванні 3/5 лівої частини будинковолодіння [ADDRESS] з господарськими спорудами і пропорційно до частки будинковолодіння земельною ділянкою. Актом про виконання 28.09.1998 року дане рішення судовим виконавцем з комісією виконано не повністю. До ОКП ЛОР «БТІЕО» подано усі вихідні документи для оформлення нового реєстраційного посвідчення. Зазначає, що постановою Президії Львівського обласного суду від 23.11.1999 року рішення від 08 липня 1997 яку було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, а саме до Шевченківського районного суду м. Львова, яким постановлено рішення від 26 грудня 2001 року про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом права власності на 29/50 ідеальних частин жилого будинку [ADDRESS] (ліву частину будинку з добудовою) з належною до них відповідною частиною господарських споруд. Звертає увагу, що до липня 2016 року [PERSON] не вимагала скасувати це реєстраційне посвідчення, при чому загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Вважає, що [PERSON], ствердивши про те, що [PERSON] в порушення чинного законодавства країни отримала оскаржуване реєстраційне посвідчення на вказаний житловий будинок вчинила обман, який підпадає під норми п. 2 ст. 230 ЦК України. Фактично, на його думку, позивач з своїм представником розробили схему заволодіння лівої частини будинку по [ADDRESS], дії яких підпали під норми ч. 4 ст. 190 КК України. Зазначає, що ще у 1992 році відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України [PERSON] прийняла цю частину як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем (своїми батьками) на час відкриття спадщини. Стверджує, що на сьогоднішній день [PERSON] не є власником будь-якої частки нерухомого майна у будинку [ADDRESS], відповідно вона не може бути позивачем у цій справі. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в судове засідання не з'явився, від них на адресу суду не надходило жодних клопотань, пояснень. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи, оскільки такий повідомлявся належним чином про дату, час та місце проведення судових засідань, його неявка не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши думку позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку . Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З оскаржуваного реєстраційного посвідчення [NUMBER] серії [NUMBER] від 17.11.1997 року, виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, записаного в реєстрову книгу № 5 за реєстровим № 770 вбачається, що 3/5 частини житлового будинку в [ADDRESS] зареєстровані за [PERSON] на праві особистої власності на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.1997 року (аркуш справи 6). Судом проаналізовано дане рішення Шевченківського районного суду міста Льова від 08.07.1997 року із змісту якого вбачається серед іншого, що судом вирішено визнати за [PERSON] право власності на 3/5 ідеальних частини будинковолодіння [ADDRESS] в порядку спадкування по заповіту (аркуш справи 7-10). В подальшому, а саме 12.08.1998 року Верховний суд України вніс протест в порядку нагляду до президії Львівського обласного суду, в якому просили рішення Шевченківського районного суду міста Льова від 08.07.1997 року та ухвалу судової колегії в цивільних справах Львівського обласного суду від 15.09.1997 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції (аркуш справи 11-12). Постановою Президії Львівського обласного суду від 23.11.1999 року протест було задоволено, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08.07.1997 року та ухвалу судової колегії в цивільних справах Львівського обласного суду від 15.09.1997 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд в той же суд іншим суддею (аркуш справи 13-15). В подальшому, а саме 26.12.2001 року місцевим судом Шевченківського району міста Львова було вирішено серед іншого визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на 29/50 ідеальних частини жилого будинку [ADDRESS] (ліву частину будинку з добудовою) з належною до них відповідною частиною господарських споруд. Дане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 27.01.2002 року (аркуш справи 16-19 та аркуш справи 38-40). Суд бере до уваги, що ухвалою Шевченківського районного суду місті Львова від 07.10.2015 року у задоволенні заяви [PERSON] про роз'яснення наведеного вище рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 26.12.2001 року в цивільній справі № 2-2854/2001р. відмовлено (аркуш справи 20-21). Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 17.02.2016 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Львова від 07.10.2015 року залишено без змін. Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (п. п. 33, 34) вкотре повторив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata («вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень. Так як рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 26.12.2001 року у справі № 2-2854/2001 р. набрало законної сили, а тому обставини, встановлені даним рішенням, не доказуються при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання недійсним та скасування реєстраційного посвідчення. Суд враховує, що оскаржуваним реєстраційним посвідченням [NUMBER] серії [NUMBER] від 17.11.1997 року, виданим Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, записаним в реєстрову книгу № 5 за реєстровим № 770 стверджується про те, що відповідач по справі [PERSON] є власником 3/5 частин житлового будинку в [ADDRESS] на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.1997 року. Однак суд враховує, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.1997 року, яке визнано право власності [PERSON] на 3/5 частини житлового будинку в [ADDRESS] скасоване. Як наслідок оскаржуване реєстраційне посвідчення видане на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване. Суд бере до уваги, що рішенням місцевого суду Шевченківського району м. Львова від 26.12.2001 року після скасування рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.1997 року та нового розгляду цієї ж справи № 2-2854/2001 р. за відповідачем [PERSON] в порядку спадкування за заповітом визнано право власності на 29/50 ідеальних частини жилого будинку [ADDRESS] (ліву частину будинку з добудовою) з належною до них відповідною частиною господарських споруд, тобто вирішено спір щодо розміру частки [PERSON] у вказаному будинку по іншому. Слід звернути увагу, що шляхом зведення дробів до спільного знаменника, а саме 3/5 частини будинку відповідає 30/50 частини жилого будинку [ADDRESS]. Тобто рішенням місцевого суду Шевченківського району м. Львова від 26.12.2001 року за [PERSON] визнано меншу частину житлого будинку [ADDRESS] (ліву частину будинку з добудовою) з належною до них відповідною частиною господарських споруд, а саме 30/50- 29/50= 1/50. Тобто оскаржуване реєстраційне посвідчення [NUMBER] серії [NUMBER] від 17.11.1997 року, видане Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, записане в реєстрову книгу № 5 за реєстровим № 770, згідно якого за [PERSON] визнано право особистої власності на 3/5 частини житлового будинку в [ADDRESS] на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.1997 року, яке слід звернути увагу в подальшому було скасоване, суперечить, не відповідає рішенню місцевого суду Шевченківського району м. Львова від 26.12.2001 року, яким за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом визнано право власності на 29/50 ідеальних частини жилого будинку [ADDRESS] (ліву частину будинку з добудовою) з належною до них відповідною частиною господарських споруд, тобто визнано право власності на меншу частину, а саме на 1/50 частини даного житлового будинку. Як наслідок суд приходить до висновку, що слід визнати недійсним та скасувати реєстраційне посвідчення [NUMBER] серії [NUMBER] від 17.11.1997 року, видане Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, записане в реєстрову книгу № 5 за реєстровим № 770 на житловий будинок в [ADDRESS], згідно якого за [PERSON] зареєстровано право особистої власності на 3/5 частини даного будинку на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.1997 року. Щодо вимоги позивача про визнання недійсним та скасування зазначеного реєстраційного посвідчення з дати його реєстрації та видання ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», то така, на переконання суду не підлягає задоволенню, оскільки реєстраційне посвідчення було дійсним до скасування рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 08.07.1997 року та ухвали судової колегії в цивільних справах Львівського обласного суду від 15.09.1997 року постановою Президії Львівського обласного суду від 23.11.1999 року. Щодо тверджень представника відповідача, що оскаржуване реєстраційне посвідчення не порушує жодним чином прав позивача, слід зазначити наступне. Судом було витребувано копією спадкової справи після смерті [PERSON]. З даної спадкової справи вбачається, що [PERSON] 10.07.2007 року зверталася в Жовківську державну нотаріальну контору Львівської області із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS]. В подальшому, а саме 03.03.2016 року [PERSON] 10.07.2007 року зверталася в Жовківську державну нотаріальну контору Львівської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на 1/4 частину житлового будинку в [ADDRESS]. А тому хибними є тведження представника відповідача про те, що оскаржуване реєстраційне посвідчення жодним чином не порушує прав позивача. Щодо тверджень позивача про те, що до липня 2016 року [PERSON] не вимагала скасувати реєстраційне посвідчення, а загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд враховує, що стороною відповідача не було подано заяви про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача, а тому дане питання не було предметом розгляду справи в суді. Судом вирішено спір по суті. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є підстави для часткового задоволення позовних вимог позивача [PERSON].

Outcome: partial