Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

У квітні 2015 року позивач звернулась до Центрального районного суду м.Миколаєва із вищевказаним позовом та просила суд визнати квартиру № 3 за адресою: м.Миколаїв, пр.Леніна 177, спільною сумісною власністю подружжя з встановленням права позивача на спільну сумісну власність та встановити право користування спільною сумісною власністю між співвласниками. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що16.12.1988 року сторони уклали шлюб. За час спільного проживання родиною сторони придбали нерухоме майно, а саме квартиру № 3, за адресою: м.Миколаїв, пр.Леніна 177. В договорі купівлі-продажу квартири, відповідач вказаний власником спірного нерухомого майна. Підставою звернення позивача до суду є те, що, остання переймається, що відповідач зареєструє квартиру на себе особисто, та проведе її відчуження стронній особі, чим позбавить позивача права на спірне житло. Просить встановити право користування спільною сумісною власністю між співвласниками [PERSON] та [PERSON] з встановленням часток користування відповідно житлових кімнат: передати у користування [PERSON] кімнати № 1 та 2 житловою площею 10,3 кв.м. та 17,2 кв.м. (за технічним паспортом квартири); передати у користування [PERSON] ЮріюОлександровичу кімнату № 3 житловою площею 17,1 кв. м. з терасою 3,0/0,9 кв.м. Приміщення кухні (5,8 кв.м.), санвузла (1,0 кв. м. + 2,0 кв.м.), коридору (6,7 кв.м.) з шафою (0,7 кв.м.) залишити у спільному користуванні співвласників. У судове засідання сторони не з'явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, вказала, що на задоволенні позову наполягає. Від представника відповідача надійшла заява, про розгляд справи у його відсутність, вказав, що з позовом згоден, не заперечує проти встановлення порядку користування квартирою, зазначеним позивачем. Суд, перевіривши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 16.12.1988 року між [PERSON] /дошлюбне прізвище Кириєнко/ та [PERSON] було укладено шлюб, про що складено актовий запис № 499 /а.с.5/. На даний час шлюбні відносини між подружжям не розірвано. 22.03.1999 року згідно договору купівлі-продажу № 1-171 [PERSON] придбав квартиру № 3, за адресою: м.Миколаїв, пр.Леніна 177. Цей Договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований у «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за № 1-171 від 22.03.199 року, право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] у МБТІ 07.05.1999 року за № 16202. /а.с.7/. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 05.11.2015р. вищевказаний договір купівлі-продажу визнаний дійсним /а.с. 57-59/. Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна норма передбачена і у ст.60 СК України. Відповідно до ст.ст. 28 КпШС та ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідач з позовом згоден, визнання ним позову в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, не суперечить нормам закону та не порушує права інших осіб. Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Що стосується вимог про встановлення порядку користування квартирою, суд прийшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню, та суд не може прийняти визнання позову в цій частині, оскільки таке визнання суперечить закону та протирічить інтересаим відповідача. Так, відповідно до ст. ст. 41, 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України державою гарантовано право громадянина на власність та житло. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності (володіння, користування, розпорядження) може бути обмежено чи припинено або власника може бути зобов'язано надати право користування його майном іншим особам лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Право власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На квартиру, яка є об'єктом права власності розповсюджується такий же правовий режим. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право володіти, користуватися та розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Квартири, що є у приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучено, а власника не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством України. Згідно п. 14 постанови Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як встановлено судом, сторони в рівних частках є співвласниками спірної квратири. Квартира складається із 3-х кімнат - кімнати № 1 та 2 житловою площею 10,3 кв.м. та 17,2 кв.м., кімнати № 3 житловою площею 17,1 кв. м. з терасою 3,0/0,9 кв.м, приміщення кухні (5,8 кв.м.), коридору (6,7 кв.м.) з шафою (0,7 кв.м.), вбиральні - 1 кв. м., ванної кімнати -2,0 кв.м. (за технічним паспортом квартири) /а.с. 8/. Згідно ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Визначаючи порядок користування квартирою і передавши в користування позивача кімнати № 1 та 2 житловою площею 10,3 кв.м. та 17,2 кв.м., а відповідачу кімнату №3 житловою площею 17,1 кв.м., що на 10 кв. м. менше від розміру кімнат, які позивач просить передати для неї, суд відійде від принципу рівності, порушить право сторін на власність і погіршить житлові умови відповідача, що є неприпустимим. Згідно ст. 358 ч.3 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. На підставі викладено, позовні вмиоги в частині встановлення порядку користування квартирою, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: partial