Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 08 вересня 2015 року о 20 годині 30 хвилин у м. Львові на вулиці Кульпарківській поблизу будинку № 230 мотоцикл [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] скоїв наїзд на нього, спричинивши йому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 17 березня 2016 року [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у вигляді штрафу 350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 5950 (п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік. У результаті порушення [PERSON] правил безпеки дорожнього руху України потерпілий [PERSON], згідно висновку експерта № 542/15 судово-медичної експертизи від 09.09.2015 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої ключиці, забою головного мозку з крововиливом у м'яку мозкову оболонку, перелому зовнішньої кісткової пластинки лобної кістки з права, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я. Заподіяну шкоду оцінює наступним чином:15018 гривень 04 копійок - вартість витрат на ліки, згідно представлених фіскальних чеків;12 000 гривень 00 копійок - витрати на послуги доглядальниці за хворим;2150 гривень 00 копійок - витрати на пальне за надання транспортних послуг, згідно представлених фіскальних чеків; 1804 гривні 23 копійки - витрати на необхідне додаткове харчування у зв'язку із травмою, згідно представлених фіскальних чеків; 6912 гривень 56 копійок - недоотримання [PERSON] доходу у зв'язку із перебуванням на лікуванні через перенесену внаслідок ДТП травму із 08.09.2015 року по 04.12.2015 року, згідно представленої довідки із місця праці. Крім матеріальної шкоди Позивач стверджує, що йому завдано значну фізичну та моральну шкоду, яка полягає у перенесених ним фізичних стражданнях через болі внаслідок отриманої травми, що супроводжують його і по теперішній час, порушенні усталеного способу життя, неможливості реалізувати заплановані заходи як по роботі так і у приватному житті, неможливості приділяти належної уваги вихованню двох неповнолітніх дітей, необхідності весь час перебувати на лікарському контролі, продовжувати лікування та негативно переносити всі наслідки травми, яка суттєво похитнула його здоров'я. Моральну шкоду оцінює у розмірі 200000 гривень. Просить позов задоволити. Позивач та представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задовольнити. 14.07.2016 року у судовому засіданні відповідач та його представник позов визнали частково та пояснили, що відповідач визнає себе винним у вчиненні ДТП, що мала місце 08.09.2015р. о 20 годині 30 хвилин у м. Львові на вулиці Кульпарківській поблизу будинку № 230 та визнає, що останнім спричинено позивачу шкоду, однак не погоджуються із сумою відшкодування згідно поданої позовної заяви, оскільки вважають, що розмір завданих відповідачем позивачу збитків має бути не більше за 30000 грн. Просили позов частково задоволити. Відповідач та його представник у судове засідання 03.03.2017 року не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення, проти чого і не заперечили позивач, та представники позивачів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали та матеріали судової справи №462/663/16-к, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що уточнений позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідач 08.09.2015 року приблизно о 20 год. 30 хв., керуючи мотоциклом [NUMBER] та рухаючись ним у крайній лівій смузі руху вулиці Кульпарківська у місті Львові в напрямку виїзду з м. Львова порушив вимоги Р.1 п.п. 1.5; 1.10, Р.2 п.2.3 б,д), Р. 12. п. 12.3, Р. 18 п.18.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 06.03.2013 року, які виразились в тому, що він, керуючи транспортним засобом, не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, в час коли в обох смугах попутні автомобілі, які рухались попереду, почали зменшувати швидкість (чи вже зупинились) намагався проїхати своїм мотоциклом повз ці автомобілі, в момент настання видимості пішохода на нерегульованому пішохідному переходу, не застосував своєчасного екстреного гальмування одночасно ручним і ніжним гальмами, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди - наїзду на пішохода [PERSON], який перетинав дорогу по пішохідному переходу справа на ліво відносно напрямку руху мотоцикла. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч.1, 2 ст.1166 ЦК України, - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з пунктами 2, 3-4, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" із змінами, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ст.1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 17 березня 2016 року [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у вигляді штрафу 350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 5950 (п'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік. Вказаний вирок не оскаржував ся та набув законної сили. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Факт дорожньо-транспортної пригоди відповідачем та його представником у судовому засіданні не заперечувався. Матеріалами справи підтверджується, що внаслідок ДТП відповідачу завдано матеріальну та моральну шкоду. Згідно висновку експерта № 542/15 судово-медичної експертизи від 09.09.2015 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої ключиці, забою головного мозку з крововиливом у м'яку мозкову оболонку, перелому зовнішньої кісткової пластинки лобної кістки з права, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я. З виписки із медичної картки стаціонарного хворого вбачається, що [PERSON] з 08.09.2015р. по 05.10.2015р. перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальній 8-й міській клінічній лікарні м. Львова. Після стаціонарного лікування проходив амбулаторне лікування в поліклініці по місцю проживання. На підтвердження завданих матеріальних збитків, Відповідач надав фіскальні чеки про сплату вартості харчування, витрат на оплату пального, медикаментів та виробів медичного призначення. Довідкою 8-й міської клінічної лікарні м. Львова від 02.09.2016р. №1326 підтверджується, що придбані, згідно представлених фіскальних чеків, Відповідачем медикаменти використовувалися за період знаходження Відповідача, як пацієнта, на лікуванні в нейрохірургічному відділенні. З Довідки за підписом заступника директора КІДК у формі ТОВ «Явіпарк» вбачається, що [PERSON] займає посаду директора КІДК у формі ТОВ «Явіпарк» з 28.03.2000р. з 08 вересня 2015р. по 04.12.2015р. [PERSON] знаходився на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності. У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю директору [PERSON] було виплачено за період з 08.09.2015р. по 04.12.2015р. - 3'096,73грн. При умові виконання своїх посадових обов'язків з 08.09.2015р. по 04.12.2015р.директору [PERSON] підлягала до оплати заробітна плата у сумі 5'009,29грн. Крім цього, загальними зборами учасників КІДК у формі ТОВ «ЯВІПАРК» не було прийнято рішення про виплату директору [PERSON] премії за IV кв.2015р. в сумі 5000 грн. через те, що [PERSON] не виконував протягом 08.09.2015р. - 04.12.2015р. своїх трудових обов'язків через перебування на лікарняному. Таким чином, внаслідок перебування на лікарняному 08.09.2015р. - 04.12.2015р. директор [PERSON] отримав дохід на 6912, 56грн. менше, ніж він повинен був отримати, виконуючи свої трудові обов'язки за вказаний період. Суд вважає, що суму матеріальної шкоди у розмірі 37884,83 грн. слід стягнути з відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки, на користь позивача. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано і моральну шкоду, яка проявилася в у перенесених ним фізичних стражданнях через болі внаслідок отриманої травми, порушенні усталеного способу життя, неможливості реалізувати заплановані заходи як по роботі так і у приватному житті, неможливості приділяти належної уваги вихованню двох неповнолітніх дітей, необхідності весь час перебувати на лікарському контролі, продовжувати лікування та негативно переносити всі наслідки травми, яка суттєво похитнула його здоров'я. Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Вина [PERSON] у вчиненні дорожньої транспортної пригоди підтверджена вироком Залізничного районного суду м. Львова від 17.03.2016р. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №4 від 31 березня 1995 року зі змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»при заподіянні особі моральної шкоди обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Судом встановлено, що позивачу дійсно було заподіяну моральна шкода, яка полягала в тому, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано і моральну шкоду, яка проявилася в у перенесених ним фізичних стражданнях через болі внаслідок отриманої травми, порушенні усталеного способу життя, неможливості реалізувати заплановані заходи як по роботі так і у приватному житті, неможливості приділяти належної уваги вихованню двох неповнолітніх дітей, необхідності весь час перебувати на лікарському контролі, продовжувати лікування та негативно переносити всі наслідки травми, яка суттєво похитнула його здоров'я. При призначенні розміру суд враховує характер та обсяг заподіяних фізичних та моральних страждань їх тривалість, можливість відновлення попереднього стану, ступінь вини та інші обставини справи, а також виходить з засад розумності, виваженості та справедливості. Заявлений позивачем розмір 200000 гривень моральної шкоди, суд вважає завищеним, та приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача суму завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 30000 гривень. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно роз'яснень, що містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягають до часткового задоволення. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 678,85 грн..

Outcome: partial