Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.03.1999 року квартира що знаходиться за адресою [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по ј частки кожному. Після смерті [PERSON] та [PERSON] їх частки були поділені між [PERSON] , та [PERSON] . Позивачі зареєстровані та проживають в цій квартирі. В період з 2009 року по 2012 рік в даній квартирі проживала [PERSON] , якій належить 1/4 частка вказаної квартири, яка також прописала в квартирі свою доньку [PERSON] . Згідно з Актом КЖРЕП-14 № 108 від 09 липня 2020 року [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі [ADDRESS] з грудня 2012 року, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть та особистих речей відповідачів у квартирі немає. Вважали, що відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням, просять визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст.19 ч.4 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ст. 274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та представник позивачів - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали повністю і в своїх поясненнях підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Також просили стягнути з відповідачів судові витрати. Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала і в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені у відзиві на позов. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є чоловік відповідачки [PERSON] . Зі слів дружини йому відомо, що відповідачів не пускають в квартиру. Також зазначив, що з 2013 р. по 2016 р. вони з дружиною оплачували комунальні послуги за квартиру, але квитанції не збереглися. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.03.1999 року квартира за адресою [ADDRESS] , належала на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 8). 24 березня 2016 року за реєстровим № 1-134 і № 1-138 першою чернівецькою нотаріальною конторою видано відповідно [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частці кожній на 1/4 частку зазначеної квартир, що належала [PERSON] , який помер [INFO] , та за реєстровими № 1-136 і № 1-140 - видано відповідно [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку кожній на 1/4 частку зазначеної квартири, що належала [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 8 зв, 9-14). Згідно з довідкою КЖРЕП № 14 від 25.06.2020 року № 1130 за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 15). Також суду наданий акт № 108 КЖРЕП-14 від 09.07.2020 року, про те що зареєстровані за адресою [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не проживають за вказаною адресою з грудня 2012 року (а.с. 16). У відзиві на позов відповідач [PERSON] зазначила, що вона заперечує щодо задоволення даного позову з наступних підстав. До 2013 року вона проживала у даній квартирі, однак після одруження переїхала проживати до чоловіка [PERSON] проте до 2016 року вони з чоловіком систематично перераховували позивачу [PERSON] кошти на сплату комунальних послуг, але квитанції по сплаті не збереглися. Вказує, що протягом чотирьох років сплачувала комунальні послуги за всіх осіб, що зареєстровані в квартирі. Та після 2016 року на думку відповідача [PERSON] оплачувати комунальні послуги мали позивачі. Після цього позивачі змінили замки та перестали пускати відповідачів до квартири. Зазначає, що відповідач [PERSON] , яка є її матір`ю, також є одним із співвласників вказаної квартири, однак її думку, щодо виселення [PERSON] ніхто не врахував. А також позивачами не було здійснено спроб врегулювати даний спір в позасудовому порядку. У відзиві на позов відповідач [PERSON] зазначила, що вона заперечує щодо задоволення позову з наступних підстав. Вказує, що вона є власницею 1/4 частки квартири [ADDRESS] , однак вона не проживає у зазначеній квартирі. Вона як співвласник квартири, зареєструвала у квартирі свою доньку [PERSON] . Також відповідачка зазначила, що вона заперечує проти виселення з даної квартири її доньки - [PERSON] . Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Відповідач [PERSON] є співвласником квартири, тому право користування цим жилим приміщенням є похідним від його права власності, відтак, на обсяг цього права користування не впливають обставини проживання або не проживання у вказаному житловому приміщенні. Виходячи з того, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, тому власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням. Зокрема, посилання в позовній заяві на те, що відповідач - [PERSON] довгий час не проживає у спірній квартирі та не несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг не можуть слугувати підставою для визнання її, як співвласника цього житла, такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням. А тому в задоволенні позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідно відмовити. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України передбачає, порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. А саме, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Встановлено [PERSON] не проживає в зазначеній квартирі з 2013 року, як сама визнала у відзиві на позов, жодних доказів тому, що позивачі перешкоджають їй користуватись спірною квартирою, що вона намагалась користуватись нею, суду не надано. Доводи відповідача - [PERSON] , як співвласника вказаної квартири, про те, що вона не заперечує проти того, щоб відповідач - [PERSON] була зареєстрована в спірній квартирі суд до уваги не бере, оскільки частки житла в натурі не виділені, порядок користування квартирою не встановлений. А сам по собі факт, що один із співвласників квартири не заперечує проти того, щоб відповідач - [PERSON] була зареєстрована у квартирі не є підставою для не визнання останньої такою, що втратила право користування житлом. А тому суд вважає, що є підстави для задоволення позову в частині визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами їх обмеження. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачів суму сплати судового збору відповідно до задоволеної частини позовних вимог, а саме в розмірі по 420,40 грн. кожному. Що стосується заяви представника позивачів в частині стягнення судових витрат по наданню правничої допомоги, то її необхідно залишити без задоволення, оскільки дані витрати не були заявлені останніми в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, які позивачі понесли і які очікують понести у зв`язку із розглядом справи (а.с. 30). 18.09.2020р. між адвокатом Бутирською І.А. та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання юридичної (правничої) допомоги ( а.с. 70 ). Відповідно до звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи (а.с.73), [PERSON] сплатила адвокату кошти в сумі 2000 грн. за надання правничої допомоги, що підтверджується квитанцією від 22.10.2020р. Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються - згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачами та його представником не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Таким чином, суд вважає, що з позивачів на користь відповідача [PERSON] необхідно стягнути понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 1000 грн. з кожного, оскільки згідно з п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Що ж стосується стягнення з позивачів витрат по наданню правничої допомоги відповідачу [PERSON] , то в цій частині підстав немає оскільки, позов відносно неї задоволено. На підставі викладеного,

Outcome: partial