Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 08.04.2011 року [PERSON] 08.04.2011 року отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідно до умов укладеного договору останній складається з заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою. Відповідно до Умов надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором, станом на 28.02.2018 року заборгованість відповідача за кредитом склала 105695.30 грн., які позивач просить стягнути на свою користь з відповідача та понесені ним судові витрати у сумі 1762 грн., посилаючись на ст.ст. 526-530,1049,1050,1054 ЦК України. У судове засідання представник позивача не з'явився, подавши під час звернення до суду, заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подавши відзив на позовну заяву, де вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими, заявлені з пропуском позовної давності, а тому такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що з доданої позивачем до позову заяви про отримання кредиту не можливо (через її неякісну копію) зясувати коли, на який строк і на яких умовах надавався банківський кредит. Також не зрозуміло ким підписаний наданий банком документ. Крім заяви, про відкриття банківського карткового рахунку іншими доказами наявність їх договірних відносин з банком не підтверджено. Крім того вказав, що він не користується карткою з 2011 року. Судом було встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини: 08.04.2011 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого позивач взяв на себе зобов'язання надати відповідачу кредит у сумі 5000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком на 12 місяців, а відповідач зобов'язувався повертати кредит згідно графіку погашення суми кредиту та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом, що підтверджується копією заяви разом з копією Умов надання споживчого кредиту. Згідно Умов надання споживчого кредитного Клієнт зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених даним Договором. Відповідно до вказаного розділу Умов, у випадку невиконання зобов'язань по Договору, на вимогу Банку позичальник зобов'язувалася виконати зобов'язання по поверненню Кредиту, виплаті винагороди Банку. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видавши [PERSON] кредит у вказаному розмірі. Однак, відповідач не додержувався належного виконання умов зазначеного договору, в силу чого її заборгованість перед позивачем станом на 28.02.2018 року становить 105695 грн. 30 коп., яка складається з: - заборгованість за кредитом - 4033 грн. 92 коп.; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 91952.08 грн.; - заборгованості по пені та комісії - 4200.00 грн.; - штрафи на загальну суму 5509 грн. 30 коп.,. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що правовідносини, що виникли між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] є зобов'язальними, і регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ст.ст. 509, 526, 530 ЦК України, зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема із договорів та інших правовідносин. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). Відповідно до умов договору № б/н від 08.04.2011 року та заяви позичальника, яка є складовою частиною кредитного договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання.. З досліджених судом доказів вбачається, що дійсно внаслідок порушення відповідачем зобов'язань за відповідною угодою, право позивача було порушено та він у свою чергу вимагає повернення грошових коштів разом з належними до сплати відсотками, пенею, штрафами та комісією. Разом з тим, суд вважає, що вимога позивача про стягнення суми заборгованості у вказаному розмірі не може бути задоволена у повному обсязі, виходячи з наступного. В матеріалах справи відсутні та позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність нарахування відповідачу [PERSON] пені за користування кредитом. Так в позовній заяві та доданому розрахунку міститься вимога про стягнення заборгованості по пені за користування кредитом в розмірі 4200.00 грн., та штрафи - фіксована частина - 500 грн., та процентна складова - 5009.30 грн., Судом встановлено, що всупереч вимог Закону та умов договору відповідач [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № б/н належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 28.02.2018 року склав 105695 грн. 30 коп.. та яка в свою чергу складається з тіла кредиту, процентів за його користування, пені та штрафів, у зв'язку з чим, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає вказана сума грошових коштів, що є безумовним та безальтернативним обов'язком відповідача. Крім цього, правовими наслідками невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов є покладення на сторону обов'язків, передбачених ст..611 ЦК України, зокрема сплати неустойки. Пенею відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Як вбачається з поданого розрахунку, тіло кредиту становить 4033.92 грн., проценти за його користування на час звернення до суду становлять 91952.08 грн, та ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про стягнення з відповідача вказаних коштів. Сплата відповідачем неустойки (пені) у випадку невиконання/неналежного виконання зобов'язання передбачена укладеним сторонами договору. Отже, сплата відповідачем неустойки (пені) є обов'язком відповідача, визначеним ст.ст. 549 та 611 ЦК України та кредитним договором від 08.04.2011 року. Водночас, відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Верховний Суд України в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.) зазначив, що у таких випадках суду слід мати на увазі, що положення ч.3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки може бути застосоване лише до процентів, які нараховуються як пеня, оскільки вони є засобами цивільно-правової відповідальності, а проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст. 1054, 1056-1 ЦК України у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність з розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Окрім цього, Пленум Верховного Суду України в п.27 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що положення ч.3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Судом встановлено, що сума отриманого відповідачем кредиту складає 5000 гривень., заборгованість за кредитом становить 4033.92 грн., а за процентами за користування кредитним коштами 91952.08 грн., розмір пені складає 4200 грн., розмір штрафів становить 5509.30 грн. Відтак, суд вважає, що заявлена до сплати пеня є співмірною з розміром основного боргу відповідача, до якого суд відносить заборгованість по тілу кредиту, розмір якої становить 4033.92 грн., крім того, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б надавали підставу вирішити питання про зменшення пені, відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України, а тому судом не встановлено жодних підстав для зменшення розміру пені. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача штрафів: 500 грн. - штраф (фіксована складова), 5509 грн. 30 коп. - штраф (процентна складова) суд вважає необхідним зазначити наступне. Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Аналізуючи вище вказані положення Умов та правил, суд приходить до висновку, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просив застосувати до відповідача подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання - прострочення виконання грошового зобов'язання, що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції україни та ч.3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За таких обставин, в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача штрафів має бути відмовлено. Щодо посилання відповідача, на те, що при зверненні до суду, позивачем пропущено загальний строк позовної давності, суд вважає необхідним зазначити, що відповідачем не надано жодних доказів, згідно яких можна встановити фактичне припинення користування коштами на кредитній картці, які були надані позивачем за кредитним договором, а тому судом не приймаються дані заперечення відповідача. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому ст.. 141 ЦПК України.

Outcome: partial