Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 50 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійних захворювань. На обгрунтування вимоги послався на те, що більше 14 років пропрацював в шкідливих умовах на підприємствах Львівсько-Волинського вугільного басейну. Останнім місцем праці була шахта «Бендюзька» ДП «Львіввугілля», звідки звільнений 29.11.2005 року за станом здоров'я. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці у позивача погіршився стан здоров'я, внаслідок чого останній неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. 23.11.2005 Львівською обласною клінічною лікарнею позивачу встановлено професійне захворювання, а саме: хронічна поперекова крижова радикулопатія, вегетосенсорна поліневропатія рук. 22.12.2005 року документи позивач подав для огляду у МСЕК. 11.01.2006 року позивачу видано висновок МСЕК про встановлення йому по наслідкам отриманого професійного захворювання 50% втрати професійної працездатності та III групу інвалідності з 23.11.2005 року. Внаслідок отримання професійних захворювань позивач частково втратив працездатність, став інвалідом, позбавлений можливості виконувати елементарну роботу з незначними навантаженнями, постійно відчуває болі в спині та руках, руки затерпають, не може довго ходити. Представник відповідача подав заперечення на позовну заяву, в якій зазначає, що Фонд не є належним відповідачем у справі, оскільки на момент встановлення позивачеві вперше стійкої втрати професійної працездатності - 11.01.2006 законом не було передбачено здійснення Фондом відшкодування моральної шкоди. В цей час потерпілим надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця. Крім того, відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Просить відмовити у задоволенні позову. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали. Позивач пояснив, що внаслідок отримання професійних захворювань частково втратив працездатність, став інвалідом, позбавлений можливості виконувати елементарну роботу з незначними навантаженнями, постійно відчуває болі в спині та руках, у нього затерпають руки, не може довго ходити. Представник позивача, посилаючись на дату звернення позивача у МСЕК - 23.11.2005 року, стверджує, що Фонд - належний відповідач у справі. Просять позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала з підстав, вказаних у запереченні на позовну заяву. Просить відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Згідно з трудовою книжкою позивача останній більше 14 років пропрацював на підприємствах Львівсько-Волинського вугільного басейну. Останнім місцем праці була шахта «Бендюзька» ДП «Львіввугілля», звідки звільнений 29.11.2005 року за станом здоров'я. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-2 № 009537 від 11.01.2006 року позивачу вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності з 23.11.2005 року. Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 014374 від 18.12.2006 року останньому безтерміново встановлено 60% втрати професійної працездатності, з яких: 30% - хронічна радикулопатія, 20% - вегетосенсорна поліневропатія рук, 10% - трудове каліцтво. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 2 статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 статті 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Вищенаведені обставини справи та правові положення, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві відповідачем моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров'я при виконанні трудових обов'язків, що потягло за собою професійні захворювання, а отже, про право позивача на її відшкодування. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди підтверджується також наявними у справі копіями медичних документів та знаходить своє пояснення згідно із вищевказаними положеннями Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан його здоров'я, оскільки останній став інвалідом, позбавлений можливості виконувати елементарну роботу з незначними навантаженнями, постійно відчуває болі в спині та руках, руки затерпають, не може довго ходити, тяжкість професійних захворювань, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, 60% обсягу втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювань, з яких: 30% - хронічна радикулопатія, 20% - вегетосенсорна поліневропатія рук, 10% - трудове каліцтво. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 10 000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення 50000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Не заслуговують на увагу суду посилання представника відповідача стосовно того, що Фонд - неналежний відповідач у справі, з огляду на таке. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 (з відповідними змінами) "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" судам роз'яснено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Як встановлено в судовому засіданні, вперше стійку втрату професійної працездатності у 50% позивачеві було встановлено з 23.11.2005 року, що підтверджується виданою МСЕК довідкою серії ЛВА-2 № 009537 від 11.01.2006 року. З урахуванням наведеного, суд покладає обов'язок відшкодувати спричинену позивачеві моральну шкоду саме на відповідача, а не на роботодавця, оскільки на день встановлення позивачеві втрати професійної працездатності вперше відповідальним за відшкодування шкоди був саме відповідач на підставі частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Посилання представника відповідача на те, що для встановлення факту наявності моральної шкоди, позивачу слід звернутись на обстеження у МСЕК, судом до уваги не беруться, оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров»я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 року визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 22.11.1995 року, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», у п. 3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Решта доводів представника відповідача стосовно заперечення факту завдання позивачеві моральної шкоди спростовуються вищенаведеними висновками суду. Таким чином, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище.

Outcome: partial