Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, виконавчого комітету Дніпровської міської ради, державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлової Тетяни Геннадіївни про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 листопада 2018 року вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Зазначеною постановою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на садовий будинок [ADDRESS] , садівниче товариство «Орельський разлив», після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Постанову мотивовано тим, що вона для отримання свідоцтва про право на спадщину, надала нотаріусу реєстраційне посвідчення, згідно з яким зазначений садовий будинок розташований в місті Дніпропетровськ, садівниче товариство «Орельський разлив». Також нею було надано довідку з КП ДМБТІ аналогічного змісту. Реєстраційне посвідчення видане 15.04.1994 року на підставі рішення облвиконкому від 09.06.1986 року №7/15-1546. Але нотаріус вказав, що згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно садівниче товариство «Орельський разлив» відсутнє на території міста Дніпро. Земельна ділянка на якій розташований вищевказаний будинок розміщена на території Кіровської (наразі Обухівської) селищної ради Дніпропетровського (наразі Дніпровського) району Дніпропетровської області. Таким чином нотаріусом встановлено, що вищевказаний садовий будинок знаходиться на території Кіровської (наразі Обухівської) селищної ради Дніпропетровського (наразі Дніпровського) району Дніпропетровської області. Тобто в наданих нею документах наявна помилка в частині встановлення місцезнаходження садового будинку - замість «Кіровської селищної ради» вказано «м. Дніпропетровськ». Рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання щодо успадкування зазначеного майна. Про наявність таких розбіжностей в документах їй стало відомо лише від нотаріуса. Натомість нею 05 лютого 2016 року отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0570 гектарів в межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] рада, « [ADDRESS] разлив [ADDRESS] . Також у неї наявна Справа по наданню земельної ділянки у приватну власність, де на плані земельної ділянки чітко видно збудований будинок на території зазначеної ділянки і який розташований за адресою: [ADDRESS] селищна рада, « [ADDRESS] разлив» [ADDRESS] товариство [ADDRESS] . Тобто в документах (в реєстраційному посвідченні та в рішенні облвиконкому та технічному паспорті) помилково зазначено місцезнаходження садового будинку в м. Дніпропетровськ, коли насправді той знаходиться на території Кіровської селищної ради. На підтвердження помилковості зазначених даних вказує й той факт, що розпоряджатись землями та нерухомим майном на території м. Дніпропетровськ (тепер м. Дніпро) має право міська рада, а не обласний виконавчий комітет, який як раз, розпоряджається землями в межах області. У зв`язку з вищевикладеним змушена звернутись з заявою до суду для встановлення факту помилки в документах, щодо місця знаходження садового будинку (ч.2 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України). Встановити місцезнаходження садового будинку в інший спосіб не виявляється за можливе. Окрім того, оскільки нотаріусом було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, вона має намір отримати судове рішення яким встановити її право на спадкування зазначеного садового будинку. Вона є єдиною спадкоємицею після смерті її чоловіка, що підтверджується виданим їй свідоцтвом про право на спадщину за законом. Вона, як позивач, позбавлена можливості оформити свої спадкові права в нотаріальних органах через наявність помилки у правовстановлюючому документі на спадковий житловий будинок, саме тому звертається до суду з даною позовною заявою. Просить суд встановити факт помилки в правовстановлюючих документах на садовий будинок [ADDRESS] ) селищної [ADDRESS] , садівниче товариство «Орельський разлив», а саме в рішенні облвиконкому від 09.06.1986 року №7/15- 1546, технічному паспорті на садовий будинок, який складений 04 вересня 1983 року та в реєстраційному посвідченні в частині, якою встановлено, що зазначений садовий будинок розташований в місті Дніпропетровську. Визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за законом на садовий будинок [ADDRESS] , садівниче товариство «Орельський разлив»), після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Представник позивача [PERSON] надав суду заяву в якій просить справу розглянути без технічної фіксації, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. До початку відкритого судового засідання позивач надала суду заяву в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник виконавчого комітету Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, але до його початку надали відзив на позовну заяву в якому вказали, що позивачем не доведено факту наявності спору з виконавчим комітетом Дніпровської міської ради, отже, предмет спору з відповідачем-2 у даному випадку відсутній. Представник Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини. Представник Шостої дніпровської державної нотаріальної контори до початку відкритого судового засідання надав суду заяву в якій просили справу розглянути без їх участі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 28 травня 2015 року, актовий запис №557 від 28.05.2015 року. Спадкоємцем першої черги після його смерті є: [PERSON] . В матеріалах справи є копія спадкової справи №802/2015 після смерті [PERSON] померлого [INFO] , з якої вбачається, що позивач на частину спадкового майна 05 лютого 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку площею 0,0570 гектарів в межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] селищна рада, « [ADDRESS] разлив [ADDRESS] ; 24 грудня 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частку [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 24 грудня 2015 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки ВАЗ 211440, 2009 року випуску та права на грошові кошти з відсотками, компенсаціями та індексаціями в ПАТ «Банк Кредит Дніпро»; 21 січня 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти з відсотками, компенсаціями та індексаціями в ПАТ «Дельта Банк»; 22 січня 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти з відсотками, компенсаціями та індексаціями в ПАТ «Ідея Банк», грошові кошти з відсотками, компенсаціями та індексаціями в ПАТ «Альфа Банк». Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства\~юстиції України\~22\~лютого 2012\~року за\~№ 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. 14.11.2018 постановою державного нотаріусу Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карловою Т.Г. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , на майно, яке складається з садового будинку [ADDRESS] , що [ADDRESS] території Обухівської [ADDRESS] колишня [ADDRESS] ) селищної [ADDRESS] , садівниче товариство «Орельський разлив», у зв`язку з тим, що садовий будинок фактично знаходиться на території Обухівскої (Кіровської) селищної ради Дніпровського (Дніпропетровського) району Дніпропетровської області, що не відповідає адресі, яка зазначена у правовстановлюючому документі на зазначений садовий будинок. В матеріалах справи є реєстраційне посвідчення (а.с.10) з якого вбачається, що садовий будинок [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності на підставі рішення облвиконкому №7/15-1546 від 09 червня 1986 р., що записано в реєстровій книзі №Д-6 за реєстровим №167 від 15 квітня 1994 р. Згідно відповіді наданої КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради №12925 від 04.09.2018 року вбачається, що станом на 31.12.2012 р., в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності за гр. [PERSON] (ПІБ надано російською мовою згідно правовстановлювального документу) на підставі рішення облвиконкому від 09.06.1986р. № 7/15-1546, про що видане реєстраційне посвідчення від 15.04.1994р., зареєстровано КП "ДМБТІ" ДОР та записано в реєстрову книгу № Д- 6 за реєстраційним № 167. Згідно копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП ДН 001376 від 08.11.1994 та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1203001762015 від 09.12.2015, вбачається, що земельна ділянка № [NUMBER] , на якій розташований вищезазначений садовий будинок, в садівничому товаристві «Орельський разлив» розміщена на території Кіровської (після перейменування - Обухівська) селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Відповідно до ч.2 ст.315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31.03.1995\~р.\~№ 5\~«Про судову\~практику про\~справи про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. На підставі наданих позивачем доказів, суд вважає необхідним захисти порушені права позивача, шляхом встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що садовий будинок [ADDRESS] , садівниче товариство «Орельський разлив». Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 1216\~ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог статті 1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1ст.\~1298\~ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцем після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно ст.\~1297\~ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до норм ч. 5ст.\~1268\~ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.\~1296\~ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Відповідно до п.4.15 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові від\~30\~травня 2008\~року №\~7\~«Про судову\~практику у\~справах про\~спадкування» роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. У пункті 8постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~12\~червня 2009\~року №2\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України(2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України(в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Також у вказаному листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13«Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що у спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що у разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Враховуючи, що спірне спадкове майно у вигляді садового будинку знаходиться на території територіальної громади Обухівської селищної ради, суд вважає, що позовні вимоги, що заявлені до відповідача - виконавчого комітету Дніпровської міської ради, який є неналежним відповідачем у даному спорі задоволенню не підлягають. Крім того, позивач заявив позовні вимоги до відповідача - державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карлової Тетяни Геннадіївни, який так само є неналежним відповідачем по справі, а тому в задоволенні позовних вимог до нотаріуса суд також вважає за необхідне відмовити. Разом з тим, суд приходить до висновку, що позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в позасудовому порядку. Наявними в матеріалах справи доказами позивачем доведено належність спадкодавцю садового будинку, а тому позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом є обґрунтованими та законними, у зв`язку із чим підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial