Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, вказавши, що 25 серпня 1990 року між сторонами був укладений та зареєстрований шлюб у Хорольському відділі ЗАГС Полтавської області. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 05 листопада 1997 року вище згаданий шлюб було розірвано. Від шлюбу позивачка з відповідачем мають сина - [PERSON], [INFO], який народився в м. Полтава. З 1990 року по 1995 рік сторони проживали в м. Полтава. В 1995 році позивачка з відповідачем переїхали в м. Хорол, були прописані і проживали однією сім'єю в будин\-ку по [ADDRESS] який належав бабусі позивачки - [PERSON]. Потім з 10 червня 2003 року згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, цей будинок став належати матері позивачки - [PERSON]. Спочатку сім'я [PERSON], [PERSON] з сином [PERSON], проживали в будинку по [ADDRESS] в м. Хорол, Полтавської області самі, а потім було здійснено добудову і окремий вихід та розділено будинок на 2 частини, і у другій частині проживала сім'я матері позивачки з 2001 року (прописалися 26.09.2003 року). Перебуваючи в шлюбі та проживаючи однією сім'єю в даному будинку по [ADDRESS], [PERSON] та колишньому чоловіку рішенням міської ради № 448 від 19.11.1996 року, було виділено земельну ділянку по [ADDRESS] Полтавської області для будівництва та обслуговування жилого будинку з господарськими будівлями, сторони розпочали будівництво. Будівництво проводилося за спільні кошти. Спочатку була збудована літня кухня, яку потім рішенням виконкому міської ради № 9 від 14.01.2005 року, було переведено в житловий будинок. Під час проживання спільно однією сім'єю в будинку по [ADDRESS] позивачка з відповідачем продовжували будівництво будинку з господарськими будівлями для проживання своєї сім»ї за адресою: [ADDRESS] куди і переїхали в 2004 році на постійне місце проживання і зареєстрували місце свого проживання 14.04.2006 року і зареєстровані на даний час. Протягом спільного проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства було здійснено добудову веранди з санвузлом розміром 3.0 х 6.0 та господарського приміщення розміром 6.0 х 4.0. Під час шлюбу сторонами було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями, який належить їм на праві спільної сумісної власності. За час перебування в шлюбі, з вини відповідача, між позивачкою та [PERSON] виникали непорозуміння. Відповідач не виявляв і не виявляє належної уваги до [PERSON] та свого сина. 10 травня 2014 року відповідач побив позивачку, вигнав з будинку і зачинив будинок на замок, який вставив раніше. У [PERSON] і сина немає доступу до будинку без його дозволу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, вище згадане майно є спільною сумісною власністю сторін. Таким чином, за відсутності домовленості та шлюбного договору - майно належить кожному з подружжя у рівних частках кожному, тобто по 1/2 частки кожному. В судовому засіданні позивачка змінений позов підтримала повністю. Представник позивача вважає, що є всі підстави для задоволення позову. Відповідач позов не визнав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Просив застосувати строк позовної давності відповідно до ч.2 ст. 72 СК України, якою передбачено, що до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Шлюб між сторонами було розірвано в 1997 р. Строк позовної давності почав спливати з часу розірвання шлюбу між сторонами. На придбання будинку були витрачені особисті кошти відповідача. Позивачка особисто грошових коштів на придбання /будівництво/ будинку не мала. Свідок [PERSON] пояснив, що є братом відповідача [PERSON] та допомагав йому у будівництві спірного будинку. Позивачка [PERSON] приймала не значну участь у будівництві будинку. На час будівництва будинку та введення його в експлуатацію сторони по справі проживали разом. Свідок [PERSON] пояснив, що є братом відповідача [PERSON] та допомагав йому в будівництві будинку. Сторони на час будівництва будинку та його оформлення були розлучені, але проживали разом. Будинок після будівництва був оформлений на [PERSON] Свідок [PERSON], пояснила, що сторони будинок почали будувати в 1997 році, в 2002 році збудували стіни. Юридично оформили будинок у 2005 році на [PERSON] Позивачка ніякої участі у будівництві не приймала. Свідок [PERSON], [PERSON], [PERSON], пояснили, що сторони почали будувати будинок в 1997 році. За весь час будівництва позивач та відповідач проживали разом до весни 2014 року, вели спільне господарство. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представників сторін, свідків, оглянувши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 25 серпня 1990 року між сторонами був укладений та зареєстрований шлюб у Хорольському відділі ЗАГС Полтавської області. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 05 листопада 1997 року вище згаданий шлюб було розірвано. Під час шлюбу сторонами було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями, який належить їм на праві спільної сумісної власності. 10 травня 2014 року відповідач побив позивачку, вигнав з будинку і зачинив будинок на замок, який вставив раніше. У [PERSON] і сина немає доступу до будинку без його дозволу. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім»ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У відповідності до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім»ю України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. 05.11.1997 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, що підтверджується копією рішення Хорольського райсуду від 05.11.1997 року. Але до весни 2014 року сторони проживали однією сім»єю та вели господарство. Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як зазначено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Об»єкти права спільної сумісної власності подружжя визначені статтею 61 Сімейного кодексу України. У відповідності до ч.1 ст.61 Сімейного Кодексу України об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно до ч.2, 3 цієї статті майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.4 - спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У відповідності до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Встановлено, що після розірвання шлюбу розподіл майна, набутого під час шлюбу, між подружжям не здійснювався, порядок користування спільною власністю подружжя - вказаним будинком, не встановлювався, відповідачем жодним чином не порушувалося право спільної сумісної власності позивачки на будинок. Житловий будинок, що розташований в [ADDRESS], Полтавської області залишився в їх спільній сумісній власності та за їх погодженням - в користуванні відповідача, що не було ним спростовано в судовому засіданні. В судовому засіданні відповідач, не визнаючи позовні вимоги позивачки, зазначив, що спірний будинок він будував за надані йому його батьками та братами гроші. Разом з цим, вказані твердження не підтверджуються будь-якими доказами та були спростовані в судовому засіданні свідченнями свідків. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірний будинок був побудований подружжям як за їх власні сумісні гроші, так і за гроші, які для їх сім»ї надали в якості допомоги батьки. Відповідачем на підтвердження його заперечень проти позову не надано суду ніяких доказів того, що грошові кошти на будівництво спірного будинку були подаровані йому особисто його батьками, а не для потреб сім»ї, не надано підтвердження в якому розмірі та того, що саме для будівництва спірного будинку. Не наданий ним суду і відповідний договір дарування цих грошових коштів, посвідчений нотаріально, що передбачено ст.244 ЦК України в редакції 1963 року. З огляду на вище встановлені обставини, суд вважає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірний будинок був набутий /побудований/ ним за грошові кошти, які належали йому особисто і тому будинок за його твердженням не може бути спільним майном подружжя. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наданих у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на наведені обставини та вказані положення цивільно-процесуального законодавства, а зокрема ст.ст. 10, 11, 57, 60, 212 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів та приходить до висновку про те, що вказаний будинок є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] і їх частки в цьому нерухомому майні є рівними, тобто кожному з них належить по ? частині будинку. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги позивачки про визнання будинку спільною частковою власністю сторін підлягають задоволенню. Із вказаних підстав підлягають задоволенню і позовні вимоги позивачки про визнання за нею та [PERSON] права особистої власності на ? частини вказаного будинку за кожним, що підлягає державній реєстрації. У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" роз'яснено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. В позовній заяві та в судовому засіданні позивачка також просила визначити порядок володіння та користування спірним будинком, а саме: в спільному користуванні співвласників залишити в житловому будинку літ. «А-1» наступні приміщення: передня 1-1 площею 5.5 м2, кухня площею 9.5 м2, сходи в погріб 1-5 площею 2.2 м2, коридор І площею 10.0 м2, кладова II площею 5.1 м2; загальною площею 32.3 м2 (5.5+9.5+2.2+10.0+5.1). По іншим будівлям та спорудам: погріб з шийкою літ. «а»; розпочате будівництво літ. «Е»; огорожа №1; огорожа №2; ворота огорожі №3; колодязь питний №4. В користування [PERSON] виділити в житловому будинку літ. «А-1» наступні приміщення: кімнату 1-3 площею 11.9 м2; загальною площею 11.9 м2. По іншим будівлям та спорудам: сарай літ. «В». В користування [PERSON] виділити в житловому будинку літ. «А-1» наступні приміщення: кімнату 1-4 площею 11.2 м2; загальною площею 11.2 м2. По іншим будівлям та спорудам: сарай літ. «Г». В судовому засіданні відповідач не надав будь-яких належних та допустимих доказів проти зазначених позовних вимог, тому позовні вимоги позивачки про визначення порядку володіння та користування спірним будинком саме вказаним нею чином підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до висновку №77-14 від 02.10.2014 року ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS] Полтавської області складає 160923 грн. В судовому засіданні відповідач з представником вважали, що позивачка пропустила встановлений ст.72 Сімейного Кодексу України строк позовної давності та просили з цих підстав відмовити у задоволенні позову. Відповідно до п.15 роз»яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України). Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 72 Сімейного Кодексу України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто, виходячи із змісту положень вищенаведених вимог закону, першою умовою застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, є розірвання шлюбу. Другою умовою застосування позовної давності є порушення прав на майно одним із співвласником. В судовому засіданні встановлено, що на весні 2014 року відповідач вигнав позивачку з будинку та змінив замки і спірний будинок перебуває в повному користуванні відповідача. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачка звернулася до суду із вказаним позовом у передбачені чинним законодавством строки, а саме після того, як їй на весні 2014 року стало відомо, що відповідач порушив її право спільної сумісної власності на майно подружжя та має намір позбавити її права на користування та розпорядження сумісним майном - спірним будинком. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Так посилання представника відповідача на те, що строк позовної давності починає спливати з моменту розірвання шлюбу є помилковим. Крім того, як встановлено в судовому засіданні сторони проживали разом до весни 2014 року та вели спільне господарство, виховували сина. В даному випадку строк позовної дасності не сплинув. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, позовна вимога про зобов»язання відповідача не порушувати встановлений порядок користування житловими приміщеннями не підлягає до задоволення, оскільки рішення суду не може бути прийняте щодо фактів та обставин, які не наступили. З приводу земельної ділянки суд заначає наступне. Відповідно до Державного акту на право постійного користування на землю серія [NUMBER], рішенням Хорольської міської ради від 17.02.1997 року №76 відповідачу передано у постійне користування земельну ділянку 0,10 га, що розташована в [ADDRESS], для будівництва індивідуального житлового будинку. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Так відповідно до варіанту 1 висновку № 08-15 судової будівельно-технічної експертизи пропонується співвласникам виділити в користування земельні ділянки площею по 0,022 га, межі земельних ділянок було встановлено наведеним в експертизі планом /а.с. 145/, іншу частину земельної ділянки площею 0,056 га залишити в спільному користуванні сторін. Враховуючи, що а ні позивачкою, а ні відповідачем не було запропоновано власних варіантів розподілу спірного майна, а також не досягнуто між ними згоди з приводу цього, суд здійснює його поділ згідно висновків експертизи № 08-15 від 16.02.2015 року. Крім того, згідно висновків відділу архітектури Хорольського району, Хорольського міжрегіонального Управління ГУ ДСЕС у Полтавській області, Хорольського районного сектору ГУ ДСНС України у Полтавській області було погоджено варіант поділу № 1 житлового будинку та надвірних споруд по [ADDRESS] в м. Хорол, Полтавської області. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати з врахуванням думок сторін. Враховуючи, що позивачкою не було додано доказів які б посвідчували розмір понесених нею витрат на проведення судово-будівельної експертизи, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення судових витрат з відповідача не підлягає задоволенню. Крім того, з відповідача [PERSON] підлягає до стягнення на користь держави судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме - 561,02 грн., та 234,60 гривень на користь позивачки [PERSON]

Outcome: partial