Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» та просиь суд стягнути індексацію, компенсацію по заробітній платі, середній заробіток за затримку проведення розрахунку при звільненні та моральну шкоду. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що з 08.01.2002 р. по 02.07.2014 р. перебував у трудових відносинах з відповідачем, однак при виплаті заробітної плати йому не проводилась виплата індексації заробітної плати, передбачена діючим законодавством, а також виплата компенсації за затримку такої виплати, внаслідок чого були порушені права позивача на оплату праці, що мають бути відновлені шляхом зобов'язання підприємства відповідача провести відповідні виплати. На підставі переліченого просив суд стягнути з відповідача невиплачену позивачу заборгованість з індексації та компенсації по заробітній платі за період з 08.01.2002 р. по 02.07.2014 р. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обовязкових платежів при її виплаті, середній заробіток за затримку проведення розрахуку при звільненні за період з 03.07.2014 р. по час постановлення рішення суду, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В ході слухання справи представником позивача [PERSON], [PERSON], що діє на підставі довіреності, було уточнено розмір позовних вимог, які в остаточній редакції зводяться до наступного: представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 1888,77 грн., середній заробіток за затримку проведення розрахунку при звільненні за період з 03.07.2014 р. по час постановлення рішення суду, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник позивача [PERSON], [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив його задовольнити та просив звернути увагу суду на правові позиції Верховного Суду України та ВССУ з розгляду аналогічних справ, які були вирішені на користь позивача при обставинах, на які посилається у позові, які є обов,язковими для судів при вирішенні аналогічних спорів. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення», в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу без його участі, надав суду письмові заперечення на позовну заяву, які залучені до справи, згідно яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], посилаючись на те, що заробітна плата позивача (індексуємо частина заробітної плати у розмірі прожиткового мінімуму) не підлягала обовязковій індексації у разі збільнення індексом споживчих цін порогу індексації у розмірі 101 %, оскільки розмір заробітної плати позивача регулярно переглядався відповідачем в бік збільшення. Вважає, що у відповідача відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем по виплаті індексації заробітної плати. Вважає, що наданий суду розрахунок суми компенсації громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати індексації заробітної плати не може застосовуватися до спірних правідносин, оскільки у відповідача відсутня заборгованість по нарахованим, але не сплаченим сумам індексації заробітної плати, вимоги позивача про виплату йому компенсації за втрату грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати є необґрунтованими. Вважає, що у відповідача відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем по виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати індексації заробітної плати. Вважає, що відповідачем не було допущено порушення трудових прав позивача, а саме в частині проведення повного розрахунку при звільненні, а як наслідок відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку. Просить відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні по день винесеня рішення, в тому числі і на підставі того, що позивач пропустив строк для звернення до суду з заявою про стягнення середнього заробітку. Крім того вважає, що заявлена позивачем сума середнього заробітку за час затримки виплати належних йому сум, є набагато більшою з порівнянням з сумою основної вимоги, а саме не відповідає сумі індексації заробітної плати та компенсації за втрату частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, які за думкою позивача, не були йому виплачені в день звільнення. Вважає, що з позовної заяви позивача не вбачається, які шкідливі наслідки сталися у позивача у звязку з затримкою виплат, у чому вони обєктивно були виражені, чим були підтверджені дані факти. Вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача сум в рахунок відшкодування моральної шкоди, яку заявив позивач. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 08.01.2002 року по 02.07.2014 року перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с. 7-8). За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, що відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці»\~є винагородою у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до\~ст. 116 Кодексу законів про працю України\~(далі -\~КЗпП) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільненні відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок, не виплатив йому суму індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, які відповідно до ст. ст.\~1,\~2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»\~(в редакції від 1 січня 2003 року),\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці», п. п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої\~наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5\~та\~Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»\~є складовими заробітної плати, у зв'язку з чим сума заборгованість із заробітної плати з грудня 2003 по березень 2011 року склала за мінусом утриманого подоходного податку у розмірі 15% та 3.6. % ЕСВ, 1887, 77 грн., які позивач не отримав до теперішнього часу (а.с. 29-32). При цьому суд звертає увагу, що відповідач, заперечуючи проти позовних вимог [PERSON], фактично підтвердив, надавши розрахунок невиплаченої індексації та компенсації на запит суду, наявність перед ним такої заборгованості, при цьому довідку розрахунок підписав як керівник так і головний бухгалтер підприємства відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність спору між позивачем та відповідачем щодо розміру невиплаченої частки заробітної плати у вигляді індексації та компенсації втрати частини заробітної плати. Статтею 117 КЗпП\~встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України\~(далі - КСУ) у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1\~ст. 233 КЗпП\~у взаємозв'язку з положеннями ст. ст.\~116,\~117,\~237-1 КЗпП\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, КСУ було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України (далі - ВСУ) в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки відповідач фактично не розрахувався з позивачем при його звільненні та на час розгляду справи у суді, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли, тому думка відповідачів про наявність підстав для відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача\~\~на користь позивача, суд керується наступним. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 33377,79 грн. За розрахунком позивача розмір його середньоденної заробітної плати складає 147,09 грн. (а.с.11). З довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» № 4 від 12.01.2015 р. вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 147,09 грн.\~\~(а.с. 33).\~ Заперечень щодо розміру середньоденного заробітку від позивача та відповідача до суду не надходило. Суд погоджується з розрахунком відповідача як таким, що проведений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з п. 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з графіком п'ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями, за яким працювала позивач, кількість робочих днів за період з 01.12.2003 р. по 02.07.2014 р. складає 246 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.12.2003 р. по 02.07.2014 р. складає\~\~36184,14грн. (246 днів х 147,09 грн.), що підлягають стягненню з відповідача, який не довів відсутність своєї вини в несвоєчасній виплаті належних звільненому працівникові сум. Незначний розмір несвоєчасно виплаченої суми порівняно з сумою середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку не є підставою для зменшення відшкодування за затримку розрахунку при звільненні, виходячи з наступного. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснив, що,\~\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому суми в день звільнення, якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення відповідного розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Таким чином, за змістом\~ст. 117 КЗпП України\~у разі відсутності спору про розмір невиплачених працівнику при звільненні сум середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплачується працівникові у повному обсязі без урахування розміру заборгованих сум, тривалості трудових відносин та інших обставин. Зменшення цього відшкодування із застосування принципів розумності, співмірності, справедливості можливе лише за наявності відповідного спору і його часткового вирішення на користь роботодавця. При цьому мається на увазі не будь-який спір, а лише той, що переданий на вирішення суду чи іншого органу, повноважного вирішувати трудові спори, і частково ними задоволений. Даний висновок відповідає правовій позиції ВСУ, висловленій у низці аналогічних справ. Так, згідно з висновком ВСУ, наведеним у постанові від 3 липня 2013 року в справі № 6-64цс13, нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України. У постанові від 20 листопада 2013 року в справі № 6-114цс13 ВСУ зазначив, що висновок суду касаційної інстанції про можливість зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком позивачки не ґрунтується на вимогах закону, оскільки відповідно до ст. ст.\~116,\~117 КЗпП Україниможливість зменшення судом таких сум може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника. У постанові від 2 липня 2014 року (справа №6-76цс14) ВСУ не погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо застосування принципу співмірності та справедливості при вирішенні вимоги про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який у 100 разів перевищував суму невиплаченої позивачу компенсації за невикористану відпустку, та вказав, що незначна частка заборгованості перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Згідно з нормами\~ст. 360-7 ЦПК України\~рішення ВСУ, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.\~\~Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. У справі, яка розглядається, відповідач не довів, що непроведення розрахунку при звільненні сталося у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, а також, що такий спір у судовому чи будь-якому іншому, передбаченому законом порядку, не вирішувався. При цьому суд також зазначає, що за загальним правилом, встановленим ст. 116 КЗпП, роботодавець зобов'язаний повністю розрахуватися з працівником в день звільнення. Виключенням з цього правила є відсутність працівника в день звільнення на роботі. В цьому випадку розрахунок має бути проведений не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Тобто, відтермінування кінцевого розрахунку можливе лише за наявності, обставин, які об'єктивно позбавляють роботодавця можливості виконати свій обов'язок щодо розрахунку в день звільнення. Разом з тим, відсутність працівника в день звільнення на роботі може вважатися такою обставиною лише за умови існування на підприємстві, в організації, установі готівкового розрахунку з працівниками, коли відповідно до загального правила виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи (ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). У разі ж, якщо виплата заробітної за домовленістю сторін здійснюється через банківську установу, згадане правило\~ст. 116 КЗпП\~не застосовується, оскільки така організація виплати заробітної плати не перешкоджає роботодавцю виконати свій обов'язок щодо розрахунку зі звільненим працівником в день звільнення шляхом перерахунку відповідних сум на його банківський рахунок, незалежно від того чи знаходився працівник в цей день на роботі.\~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~ст. 237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в\~постанові Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9). Відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13). Виходячи з того, що роботодавцем порушені права позивача на оплату праці, суд погоджується з тим, що встановлені\~\~порушення трудових прав позивача пов'язані з певними душевними стражданнями, але заявалений позивачем розмір моральної шкоди 5000 гривень є значно завищеним та не доведеним, тому суд вважає 500,00 грн. справедливою компенсацією завданої йому моральної шкоди. Виходячі з вищенаведеного, з врахуванням вимог законодавства, правових позицій Верховного Суду України, аналізу вищенаведених норм та обставин даної справи, наданих стороною відповідача доказів, які підтвердили наявність заборгованності по заробітній платі перед позивачем, суд не може погодитись з запереченнями відповідача ,направленими до суду, бо вони не обґрунтовані на законі та суперечать встановленим обставинам даної справи. Відповідно до\~ст.88 ЦПК України, у зв,язку із частковим задоволенням позовних вимог позивача, який був звільнений від сплати судового збору при подачу позову, \~з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial