Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги позивачки обґрунтовані тим, що відповідач у справі є її чоловіком, з яким 02 червня 2018 року в Ананьївському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №35. Як зазначає позивачка, що 05 жовтня 2018 року у неї з відповідачем народилася донька [PERSON] , яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідно до позовної заяви, зазначає, що останні 8 місяців позивачка з відповідачем проживають окремо, позивачка залишила відповідача, оскільки впевнена, що подальше проживання однією сім`єю неможливе. Як зазначає позивачка, що з`ясувалось, що згодом між ними зникло взаєморозуміння, почастішали конфлікти, в ході яких [PERSON] дозволяв собі не тільки ображати її, але й завдавав тілесні ушкодження. Тому, позивачка вважає, що примирення між ними неможливе, шлюб має бути розірвано. Крім того, позивачка зазначає в позовній заяві, що за домовленістю відповідач утримує дитину, щомісячно надає матеріальну допомогу в межах 2-3 тисяч гривень, але в неї не має впевненості в тому, що в подальшому таке утримання буде регулярним, тому аліменти мають бути стягнуті в судовому порядку. Позивачка також вказує, що [PERSON] є військовослужбовцем, отримує грошове забезпечення, інших осіб, яких він зобов`язаний за законом утримувати не має. Відповідно до позовної заяви позивачка не працює, оскільки доглядає дитину до 3 років, крім того, з метою придбання спеціальності навчається заочно в Одеській академії харчових технологій на ІІ курсі, після закінчення якої має намір продовжити навчання для отримання повної вищої освіти. Як зазначає позивачка, що вона не бажає стягувати з відповідача утримання на свою користь до досягнення дитиною 3-х років, оскільки на час навчання отримує допомогу від батьків. Позивачка вважає, що [PERSON] має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини доходу щомісячно, що забезпечить дитині належне утримання. В зв`язку з чим, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить: - шлюб зареєстрований між нею та [PERSON] , 02 червня 2018 року в Ананьївському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №35, розірвати; - після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] »; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] , на її користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частини доходу щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до повноліття дитини; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] , на її користь витрати пов`язані з наданням правничої допомоги 1500 грн.; Ухвалою від 31 липня 2020 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання (а.с.25-26). Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачеві про його процесуальній права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов, що передбачено вимогами ст.178, ст.193 ЦПК України. В подальшому після виконання всіх завдань підготовчого провадження головуючим суддею у справі 29 жовтня 2020 року було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.50). З матеріалів справи вбачається, що відповідач скористався своїми процесуальними правами та направив на адресу суду відзив на позовну заяву. 29 грудня 2020 року на адресу Ананьївського районного суду Одеської області надійшов від відповідача [PERSON] відзив на позовну заяву (а.с.61). В відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що він визнає позовні вимоги позивачки [PERSON] про розірвання укладеного між ними шлюбу. Однак, відповідач має заперечення проти стягнення з нього аліментів на утримання їхньої спільної дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки його доходів. Як зазначає в відзиві на позовну заяву відповідач, що він готовий за необхідності надавати позивачці додаткові, крім аліментів кошти на утримання їхньої доньки, однак, крім цього він має також допомагати матеріально своїм батькам. Оскільки, його мати має серйозні захворювання, які потребують значних фінансових вкладень в лікування, в чому він має їй допомагати. З урахуванням наведеного в відзиві на позовну заяву відповідач просить: - позовну заяву [PERSON] до нього [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання їхньої спільної дочки [PERSON] , [INFO] , задовольнити частково; - шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02 червня 2018 року Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГУ юстиції в Одеській області за актовим записом №35 розірвати; - стягнути з нього [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), на користь позивачки [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки всіх доходів з дати звернення позивачки до суду з даною позовною заявою, до моменту досягнення повноліття [INFO] ; - дану цивільну справу розглядати за його відсутності. У судове засідання 04 лютого 2021 року сторони по справі не з`явилися. При цьому, суд бере до уваги письмове клопотання позивачки [PERSON] від 29 жовтня 2020 року (а.с.48), в якому вона просить розглядати справу у її відсутність, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Також, суд бере до уваги те, що в відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 29 грудня 2020 року (а.с.61), відповідач просить справу розглядати у його відсутність. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, наявність заяв в яких вони висловлюють свою позицію щодо позовних вимог, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового процесу. При цьому, у відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Позивачкою у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Байтали Ананьївського району Одеської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого 09 лютого 2016 року Ананьївським РС ГДМС України в Одеській області (а.с.8). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженець: Одеської області, Ананьївського району, с.Шелехове, та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи адресною довідкою виданою 21 липня 2020 року Біляївським РВ ГУДМС України в Одеській області (а.с.23). З позовної заяви вбачається, що позивачка звернулася до суду з двома окремими вимогами, першою вимогою є розірвання шлюбу з відповідачем по справі. Так, при розгляді справи встановлено, що між позивачкою та відповідачем 02 червня 2018 року було зареєстровано шлюб Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що зроблено відповідний актовий запис за №35, що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З позовної заяви вбачається, що між позивачкою та відповідачем зникло взаєморозуміння, почастішали конфлікти, в ході яких відповідач ображав позивачку та завдавав тілесні ушкодження. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивачки про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд, також бере до уваги письмове клопотання позивачки від 29 жовтня 2020 року в якому вона просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. А також відповідач в відзиві на позовну заяву просив суд розірвати укладений шлюб між ним та позивачкою (а.с.61). Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивачка та відповідач тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, та те що їх шлюб носить лише формальний характер, вважає можливим шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвати. Частиною 1 статті 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд, враховує бажання позивачки та вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити позивачці шлюбне прізвище « [PERSON] ». Другою вимогою заявленою в прохальній частині позовної заяви є стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Судом встановлено, що позивачка та відповідач мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.7). Відповідно до довідки №838 виданої 07 липня 2020 року Жеребківською сільською радою Ананьївського району Одеської області, позивачка [PERSON] , [INFO] , проживає разом з донькою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). З позовної заяви вбачається, що за домовленістю відповідач утримує дитину, щомісячно надає матеріальну допомогу в межах 2-3 тисяч гривень, але в неї впевненості в тому, що в подальшому таке утримання буде регулярним, тому аліменти мають бути стягнуті в судовому порядку. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до частини 1 статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею статті 51 Конституції України гарантовано, аст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання них окремо від дитини не впливає на об`єм їх прав та не звільняє від обов`язків відносно дитини. У відповідності до статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 182 СК України визначено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. З приписів частини 2 статті 182 СК України вбачається, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачка [PERSON] просить стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини доходу щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. При цьому, зі змісту частини 2 статті 182 та статті 183 СК України вбачається, що розмір аліментів на утримання однієї дитини стягується в ј частині заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитини відповідного віку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, суд дослідивши докази, які були надані сторонами по справі, приходить до висновку, що цілком обґрунтованим та розумним є призначення до стягнення з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь позивачки [PERSON] , [INFO] , аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня пред`явлення позову 09 липня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 09 липня 2020 року. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини 1 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати, які складаються із судового збору сплаченого нею за вимогу про розірвання шлюбу в сумі 840,80 грн. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Оскільки позивачка у справах звільнена від сплати судового збору та враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] в прибуток держави судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок за вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини. В прохальній частині позовної заяви позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати пов`язані з наданням правничої допомоги в сумі 1500 грн., згідно наданих до позовної заяви підтверджуючих документів, які відповідають вимогам ст.137 ЦПК України. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки судові витрати пов`язані з наданням правничої допомоги в сумі 1500 грн.

Outcome: partial