Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що [INFO] року на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку та торгівлі України http://www.me.gov.ua прес-службою Міністерства економічного розвитку та торгівлі України було опубліковано статтю під назвою «[INFO]» , в якій поширено інформацію наступного змісту: …«Міністерство економічного розвитку та торгівлі України 26 березня 2018 року звільнило директора державного підприємства «Електронмаш» [PERSON] з займаної посади у зв`язку зі зловживанням владою і службовим становищем». «За даними СБУ, під час перебування на посаді директора підприємства [PERSON] разом з іншими посадовими особами підприємства з 2000 року незаконно привласнили державне майно на суму понад 60 млн. гривень, а також незаконно приватизували виробничі приміщення загальною площею понад 88 384,4 м. кв. оздоровчий табір та інші активи на користь підприємства, засновником якого є родич [PERSON] ». «За отриманою інформацією, керівництво ДП «Електронмаш» регулярно проводило закупівлі товарів та послуг з порушеннями, часто за завищеними цінами одних і тих самих приватних структур, пов`язаних з [PERSON] ». «Серед зловживань, виявлених правоохоронними органами на ДП «Електронмаш» під час діяльності [PERSON] , є також придбання протягом 2015-2016 року різних товарів на суму 31 239 млн. грн. за кошти підприємства для власних потреб, незаконна розтрата коштів ДП «Електронмаш» через передачу електромереж підприємства у користування приватним комерційним структурам без подальшої оплати за неї, недотримання вимоги щодо публічності звіту держпідприємства про свою діяльність тощо». Вказана інформація, що поширена про позивача є такою що порушує його особисті немайнові права: принижує його честь, гідність та порочить ділову репутацію, а тому просить позов задовольнити у визначений ним спосіб. 17.10.2018 року від представника відповідча надійшов відзив, в якому останній заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позові. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, вважаючи позов необгрунтованим, просив відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року визначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17) Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно з ч. 1, 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.1, 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 1971 року по 2018 рік обіймав керівні посади на Державному підприємстві (Державне науково-виробниче підприємство) «Електронмаш». Безпосередньо з 1990 року обіймав посаду директора зазначеного державного підприємства. 17 серпня 2009 року між Міністерством промислової політики України та Позивачем було укладено контракт № 2-63 з керівником підприємства, що є у державній власності щодо здійснення поточного управління Державним науково-виробничим підприємством "Електронмаш" на новий термін до 16.08.2014. 06 жовтня 2014 року дію контракту було пролонговано на новий термін, до 16 серпня 2019 року. 26 березня 2018 року по факсимільному зв`язку, Позивачем було отримано наказ Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 23.03.2018 № 35-п, згідно якому [PERSON] було звільнено з підстав передбачених контрактом. В подальшому, [INFO] року на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку та торгівлі України http://www.me.gov.ua прес-службою Міністерства економічного розвитку та торгівлі України було опубліковано статтю під назвою «[INFO]». У вказаній статті вказано наступну інформацію , а саме: «Міністерство економічного розвитку та торгівлі України 26 березня 2018 року звільнило директора державного підприємства «Електронмаш» [PERSON] з займаної посади у зв`язку зі зловживанням владою і службовим становищем». «За даними СБУ, під час перебування на посаді директора підприємства [PERSON] разом з іншими посадовими особами підприємства з 2000 року незаконно привласнили державне майно на суму понад 60 млн. гривень, а також незаконно приватизували виробничі приміщення загальною площею понад 88 384,4 м. кв. оздоровчий табір та інші активи на користь підприємства, засновником якого є родич [PERSON] ». «За отриманою інформацією, керівництво ДП «Електронмаш» регулярно проводило закупівлі товарів та послуг з порушеннями, часто за завищеними цінами одних і тих самих приватних структур, пов`язаних з [PERSON] ». «Серед зловживань, виявлених правоохоронними органами на ДП «Електронмаш» під час діяльності [PERSON] , є також придбання протягом 2015-2016 року різних товарів на суму 31 239 млн. грн. за кошти підприємства для власних потреб, незаконна розтрата коштів ДП «Електронмаш» через передачу електромереж підприємства у користування приватним комерційним структурам без подальшої оплати за неї, недотримання вимоги щодо публічності звіту держпідприємства про свою діяльність тощо». Факт поширення цієї інформації не спростовано відповідачем та підтверджується матеріалами справи. Вказані висловлювання, виражені у посиланні на конкретні факти та події. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Зі змісту поширеної інформації можна дійти висновку, що інформація, поширена відповідачами містить фактичні дані, та викладена у категоричній стверджувальній формі, а відтак може бути перевірена на предмет її відповідності дійсності і як наслідок може бути визнана недостовірною. Враховуючи формулювання використаних при поширенні інформації тверджень, поширена недостовірна інформація висловлена у формі фактичного твердження. Ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Слід зазначити, що поширена відповідачем інформація про позивача, не містить в собі алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою діяльності позивача, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночними судженнями, і може бути спростована. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Оскільки інформація сформульована відповідачем способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження вищезазначеної інформації указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, суд визнає її як недостовірну, таку, що порушує особисті немайнові права позивача. Статтею 32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У відповідності до статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержавних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб`єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (AllenetdeRibemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41). Отже, враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, а й інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнена до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як до злочинця. Суд враховує принцип презумпції невинуватості, який закріплений ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України та встановлює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Слід зазначити, що на момент розміщення вказаної інформації, так само як і на момент пред`явлення позову, відносно [PERSON] чи інших посадових осіб ДП «Електронмаш» немає вироку суду, іншого судового рішення, складеного та переданого до суду обвинувального акту, повідомлення про підозру чи іншого процесуального або офіційного документу, складеного (винесеного) компетентним органом державної влади, в якому б були наведені факти, поширені відповідачем. Проте, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження вчинення позивачем діянь, які згідно з чинним законодавством України кваліфікуються як злочини, та враховуючи, що жодного обвинувального вироку щодо позивача не існує, суд вважає, що поширена відповідачем щодо позивача інформація є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача. Як вбачається з характеру розміщеної статті, стверджувальних фактичних суджень, якими вона переповнена, дана інформація направлена на донесення до відома широкого загалу неправдивої інформації, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка ратифікована Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За вказаних обставин, суд вважає, що спірна інформація містить саме недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, аналіз вказаної інформації вказує на те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження, а фактичне твердження. Фізична особа, відповідно до статей 270, 297 ЦК України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, стаття 299 Цивільного кодексу України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п.4 вказаної Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Суд вважає, що твердження відповідача відносно позивача, формують негативну громадську думку, руйнують позитивний імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Враховуючи вищевикладене, суд, прийшов до висновку, що відповідач поширив недостовірну інформацію на невизначене коло осіб про позивача, яка призвела до виникнення в суспільстві викривленого уявлення щодо професійних, ділових та людських якостей позивача, що виражається у негативному упередженому ставленні до нього з боку осіб, які бачили, прочитали, або можуть прочитати статтю та відомості, що розповсюджені відповідачем на його офіційному сайті, що негативно впливає на репутацію позивача. Суд також погоджується з тим, що поширена інформація є негативною, оскільки її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача, поставити під сумнів дотримання ним законодавства України та його моральних якостей. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року, спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними по справі доказами, є негативною, створює негативне уявлення про позивача [PERSON] та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносно позивача було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають яскраво виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності. Що стосується вимоги позивача, про відшкодування моральної шкоди, яка завдана відповідачем, то слід вказати наступне. Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи, а на підставі статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню У відповідності до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ст. 16 Цивільного кодексу України визначає - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із вимогами ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне -за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, з підстав їх необґрунтованості, оскільки позивачем не надано суду доказів, які підтверджують позовні вимоги в частині розміру моральної шкоди. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що поширення інформації, що є предметом розгляду у цій справі, порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2019 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд вважає, що способом спростування поширеної відповідачами недостовірної інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача, є зобов`язання Міністерство економічного розвитку та торгівлі України спростувати недостовірну, та таку, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, поширену ним на офіційному веб-сайті thhp : // www.me.gov.ua із заголовком «Спростування» Враховуючи вищевикладене, вважаю, що позов [PERSON] до Міністерства економічного розвитку та торгівлі України про захист честі, гідності та ділової репутації, підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір за вимоги про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного вище та

Outcome: partial