Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом та просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість на загальну суму 35682,34 долари США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 18.07.2015 року становить 772531,04 грн. В обґрунтування вказаних вимог посилався на те, що 01.11.2005 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №ZZZ437500, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в сумі 27800 доларів США з метою придбання квартири [ADDRESS], строком користування до 31.10.2025 року зі сплатою відсотків та інших платежів у розмірах та на умовах визначених у договорі. Повернення кредиту, відповідно до умов договору, повинно було відбуватись шляхом сплати позичальником мінімально необхідного щомісячного платежу в сумі 382 долари США. У разі прострочення строків повернення кредиту та сплати інших платежів, відповідно до умов договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним поговором, між позивачем та [PERSON], [PERSON] (з кожним окремо) було укладено договори поруки від 01.11.2005 року, за умовами яких поручителі поручились перед кредитором за належне виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором та зобов'язувались нести з боржником солідарну відповідальність у разі порушення ним умов договору. Вказував на те, що позичальник належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим у нього станом на 18.06.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 35682,34 доларів США, в тому числі заборгованість по тілу кредиту - 21927,37 доларів США, несплачені відсотки - 3238,14 доларів США, комісія за користування кредитом - 1228,05 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 9288,78 доларів США. У зв'язку з порушенням позичальником своїх зобов'язань у позивача виникло право на дострокове стягнення кредиту та 18.06.2015 року банком на адресу відповідачів було направлено досудові вимоги про порушення основного зобов'язання щодо сплати мінімально необхідного платежу, які відповідачами залишились поза увагою. В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду заяву в якій просив справу слухати без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, при цьому з висновками судово-економічної експертизи від 27.05.2016 року погоджується. У разі неявки відповідачів не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Справа слухалась у відсутності відповідачів, які були належним чином повідомленні судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили та не направили відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання по справі також не з'явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідачів, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 01.11.2005 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № ZZZ437500 (а/с 16-20). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, між позивачем та відповідачем [PERSON] виникли кредитно-договірні відносини. У відповідності до п. 1.1, п. 1.3.1, п. 3.3.4 вказаного кредитного договору, банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 27800 доларів США для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS], строком до 31.10.2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % річних. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення належного виконання боржником вище вказаного договору, між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, а також договори поруки. Так, 01.11.2005 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручилась перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору №ZZZ437500 (а/с 26-27). За змістом п. 1.2 вказаного договору поруки, позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає повне і безумовне право кредитора вимагати виконання зобов'язань як від позичальника так і від поручителя разом, так і від кожного окремо. На аналогічних умовах 01.11.2005 року було укладено договір поруки між позивачем та [PERSON] (а/с 28-29). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до вимог п. 3.3 кредитного договору, позичальник зобов'язувався повертати кредит банку шляхом перерахування на відповідний розрахунковий рахунок щомісячної суми мінімально необхідного платежу в розмірі 382 долари США, яку слід вносити до 2 числа поточного місяця. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені, штрафу). У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до п. 5.2 кредитного договору, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку дострокового виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.2.3 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. З розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник належним чином своїх зобов'язань за договором не виконував та банком станом на 18.06.2016 року нараховано заборгованість за кредитним договором в сумі 35682,34 доларів США, в тому числі заборгованість по тілу кредиту - 21927,37 доларів США, несплачені відсотки - 3238,14 доларів США, комісія за користування кредитом - 1228,05 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 9288,78 доларів США (а/с 8-11). Разом з тим, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.11.2015 року у даній справі було призначено судово-економічну експертизу з метою встановлення відповідності проведеного позивачем розрахунку заборгованості фактичним обставинам справи. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Відповідно до висновку №21 судово-економічної експертизи від 27.05.2016 року встановлено, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості [PERSON] (по сплаті процентів за кредит, комісій та погашення основної суми боргу) перед банком, який наданий ПАТ «Комерційний банк «Надра», не відповідає умовам укладеного між вказаними сторонами кредитного договору № ZZZ437500 та розрахунковим документам щодо погашення кредиту за цим кредитним договором. Сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором № ZZZ437500 від 01.11.2005 року, що був укладений між [PERSON] та ВАТ «Надра» станом на 18.06.2015 року становить по тілу кредиту - 20568,66 доларів США, по відсотках - 3299,93 долари США, по комісії - 1067,67 доларів США, пеня - 186634,61 грн. (а/с 224-243 Том 2). Таким чином, наведена позивачем у розрахунку заборгованості сума боргу позичальника [PERSON] не підтверджена належними і допустимими доказами та спростовується вище вказаним висновком судово-економічної експертизи, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором яка станом на 18.06.2015 року складається з наступного: боргу по тілу кредиту - 20568,66 доларів США, по відсотках - 3299,93 долари США, по комісії - 1067,67 доларів США, пеня - 186634,61 грн. Частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Крім того, наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Зокрема, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 ЦК України). У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ст. 543 ЦК України). Судом встановлено, що 18.06.2015 року позивачем на адресу позичальника та поручителів направлялась досудова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором (а/с 30-32 Том 1). З моменту направлення вказаної вимоги до часу звернення до суду з даним позовом шестимісячний трок передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України не сплив та судом в ході судового розгляду справи не здобуто будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на припинення поруки. Доказів належного реагування відповідачів на вказану вимогу та погашення заборгованості матеріали справи не містять. Таким чином, з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача слід стягнути вище вказану заборгованість. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Відповідно до офіційного курсу НБУ на момент ухвалення рішення (25,99 грн. за 1 долар США), заборгованість позичальника у гривневому еквіваленті становить 648093,40 грн., а також пеня в розмірі 186634,61 грн. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави в рівних частках. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial