Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

Позивачі [PERSON] ,\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , звернулися до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , державного реєстратора Комунального підприємства "Регіональний центр державної реєстрації речових прав на нерухоме майно" Копил Віктора Юрійовича, про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання договору купівлі - продажу недійсним, витребування майна з чужого володіння та визнання права власності, просить суд: скасувати рішення про державну реєстрацію прав [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер 42551268 від 15.08.2018 року, прийняте державний реєстратором Копил Віктором Юрійовичем; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 12.09.2018 року, оформленого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С.; витребувати з незаконного володіння [PERSON] та повернути позивачам квартиру [ADDRESS] ; визнати право власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності в рівних частках на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 85,6 кв. м., житловою площею 45,4 кв. м. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 24.04.2000 року на підставі протоколу № 18 гарнізонної житлової комісії Білгород-Дністровської КЕЧ Чернов В.Г. отримав ордер на житлове приміщення № 33 на право його сім`ї з чотирьох осіб зайняти приміщення житлової площі 46,2 кв.м., що складається з трьох кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . 30.03.2001 року вказана квартира була приватизована та отримано свідоцтво про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради, відповідно до якого їм вказана квартира належить на праві власності в рівних частках. На підставі вказаного свідоцтва було виготовлено технічний паспорт та проведено реєстрацію права власності\~ на зазначену квартиру в КП «Білгород-Дністровське БТІ». 30.07.2002 року на підставі рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради № 478 зазначена квартира була передана для обслуговування в ОСББ «Затишок». Позивачі вказують, що усією сім`єю проживали у даній квартирі. Наприкінці 2002 року їх сім`я виїхала до Республіки Білорусь, де працювали та згодом отримали білоруське громадянство. Інколи, декілька разів приїжджали до м. Білгород-Дністровського, регулярно сплачували внески ОСББ «Затишок» та інші платежі. Стверджують, що у вересні 2018 року вони дізнались, що на їх квартиру наявний інший власник, та 10.08.2018 року державним реєстратором Копил В.Ю. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності, індексний номер 42551268 від 15.08.2018 року, відповідно до якого власником квартири [ADDRESS] став [PERSON] . У графі підстава виникнення права власності зазначено: свідоцтво про право власності\~ на житло, видане виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради від 09.04.2003 року. Стверджують, що оскільки неможливо приватизувати одне й те саме майно будь-якими особами, вони як законні власники звернулись до державного реєстратора та отримали скановану копію свідоцтва про право власності від 09.04.2003 року. Отримавши вищевказане свідоцтво, яке має ознаки підроблення, вони звернулись до Білгород-Дністровського БТІ та Білгород-Дністровську міську раду для підтвердження факту, що компетентними органами ніколи не видавалось свідоцтво про право власності на ім`я [PERSON] . Крім того, у інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявний також запис про перехід права власності на квартиру від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2018 року. Позивачі переконані, що оскільки реєстрація права власності на їх квартиру на ім`я [PERSON] відбулась із порушенням, які мають ознаки злочину, передбаченого ст. 364 КК України, то рішення про державну реєстрацію права власності на ім`я [PERSON] підлягає скасуванню в судовому порядку. Водночас, усі наступні правочини, які були укладені на підставі незаконної реєстрації права власності [PERSON] , а саме договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.09.2018 також підлягають скасуванню. На підставі усього вищевикладеного, вони\~ і звернулись до суду з даним позовом. 12 жовтня 2018 року по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та справа призначена до підготовчого судового розгляду на\~ 12 листопада 2018 рік о 16.30 годину. 12 листопада 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.12.2019 року, залучено до участі у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , державного реєстратора Копил Віктора Юрійовича про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання договору купівлі - продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні позивача виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56. В судовому засіданні представники позивачів та позивачі [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в тому числі і через оголошення на сайті судової влади, причина неявки невідома. Відповідач державний реєстратор Копил В.Ю. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки невідома. Третя особа в судове засідання не з`явилась, від її представника до суду надійшли письмові пояснення від 14.01.2020 року, відповідно до яких виконком Білгород-Дністровської міської ради просить суд позовні вимоги задовольнити частково, скасувати рішення про державну реєстрацію прав [PERSON] на спірну квартиру, визнати недійним договір купівлі-продажу квартири, витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру та повернути її позивачам. В решті позовних вимог винести законне та обгрунтоване рішення. Пояснюючи мотиви своєї позиції вказав, що свідоцтво про право власності на\~ житло від 09.04.2003 року, видане згідно з розпорядженням органу приватизації № 8098 не видавалось. Також представник виконкому в обгрунтування своїх вимог посилалась на вимоги ст.ст. 230,330,388 ЦК України вказуючи, що дійсно рішення про державну реєстрацію та наступний укладений договір купівлі-продажу мають бути скасовані. Разом з тим, зазначив, що позивачі набули своє право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2001 року, а тому додаткового визнання такого права в судовому порядку не передбачено. Зі згоди позивачів, представників позивачів. що підтверджується їх заявами, суд ухвалою на місці, перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України. Вислухавши пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що дійсно 15.04.2000 року Білгород-Дністровським КЕЧ району /на підставі протоколу № 18 від 24.01.2000 року гарнізонної жилищної комісії/, було видано [PERSON] з сім`єю із 4 осіб Ордер № 33 на право зайняття житлового приміщення, житловою площею 46,2 кв.м., що складається з 3-кімнатної ізольованої квартири за адресою: [ADDRESS] .с.14/. На підставі вищевказаного ордеру, позивачі зареєструвались у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] .с.20-23/. Згодом, 30.03.2001 року органом приватизації державного жилищного фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, було видано Свідоцтво про право власності на житло /квартиру [ADDRESS] /на 4 осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках /л.с.27/. Позивачами було виготовлено технічний паспорт на квартиру та зареєстровано їх право власності в КП «Білгород-Дністровське БТІ» за № 171-5475 64Г-7688 /л.с.24-28/. Як вбачається з матералів справи, 30.07.2002 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради було прийнято рішеня № 478 «Про передачу квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] », згідно якого переоформлено особистий рахунок квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на правах приватної власності і передано в ОСББ «Затишок». Зобов`язано ЖЕО №1 внести зміни про передачу квартири [ADDRESS] згідно виписки із протоколу зборів ОСББ «Затишок» від 17.05.2002 року та рішення виконкому /л.с.13/. Позивачі вказують, що наприкінці 2002 року вони виїхали до р.Білорусь, де працювали та отримали білоруське громадяство/л.с.9-12/. Разом з тим, стверджують, що декілька разів приїжджали до м.Білгород-Дністровського, протягом усього часу їх відсутності сплачували комунальні платежі /л.с.29-30/. Згідно довідки, виданої ОСББ «Затишна» 01.10.2018 року, заборгованість станом на 01.10.2018 року за адресою: [ADDRESS] відсутня. Оплата здійснювалась своєчасно/л.с.31/ Проте, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна позивачам стало відомо, що згідно свідоцтва про право власності , серія та номер б/н, виданного 09.04.2003 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] /л.с. 16-17/. Згодом, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2018, серія та номер 1677, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. відчужив спірну квартиру на користь відповідача [PERSON] , що підтверджується Витягомз Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності\~ /л.с.15,16-17/. Матеріали справи містять і саму копію договору купівлі-продажу від 12.09.2018, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого Продавець [PERSON] передав у власність Покупця [PERSON] , а Покупець прийняв та оплатив квартиру [ADDRESS] , загальною площею 85,6 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м. У договорі також вказано, що право власності Продавця у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 10.08.2018 року Державним реєстратором на нерухоме майно Комунального підприємства «Регіональний центр державної реєстрації речових прав на нерухоме майно», номер запису про право власності: 27498369, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 1622534051103/л.с.18-19/. Підставою для внесення вказаного запису про реєстрацію права власності за [PERSON] стало Свідоцтво про право власності, видане 09.04.2003 року органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету міської ради на імя [PERSON] на квартиру [ADDRESS] /л.с.16-17,32/. Позивачі наполягають на те, що реєстрація права власності [PERSON] відбулась на підставі свідоцтва, що має ознаки підроблення, а державний реєстратор не взяв до уваги наявність права власності на вищевказану квартиру за позивачами сім`єю [PERSON] , чим фактично вчинив порушення та прийняв незаконне рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] . За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 365-2 КК з обгрунтуванням здійснення зловживання повноважень державним реєстратором КП «Регіональний центр державнї реєстрації речових прав на нерухоме майно» в інтересах третіх осіб внесені відомості до Єдиного\~ реєстру досудових розслідувань, що підтверджується копією Витягу № 12018160240003409 від 09.10.2018 року. У відповідності до листа № 1387 від 10.10.2018 року з КП «Білгород-Дністровське БТІ» повідомлено, що станом на 31.12.2012 року власниками квартири [ADDRESS] в рівних частках були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2001 року. Станом на 31.12.2012 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» не проводило державну реєстрацію права власності на дану квартиру за іншими юридичними та фізичними особами. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки від 08.11.2019 року, виданої ОСББ «Затишок`сімя Чернових постійно мешкали в квартирі з 15.04.2000 року по 10.11.2002 року. Коли приїжджали безперешкодно потрапляли до квартири та знаходились у ній. Інші мешканці в кВ 27 за цей період часу не проживали. Інших власників даної квартири не бачили. Згідно листа № 02/15-37-5768/2337 від 11.10.2018 року з виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації № 7688 від 30.03.2001 року було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Жодних інших свідоцтв про право власності на дану квартиру не видавалось. Крім того повідомлено, що згідно книги розпоряджень органу приватизації, розпорядження за № 8098 було видано 20.12.2002 року на інший об`єкт нерухомості. Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 4ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З 01 січня 2013 року в Україні функціонує нова система державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що запроваджена Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 6 цього ж Закону зазначено, що система органів державної реєстрації складає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та його територіальні органи, які є органами державної реєстрації прав. Держателем Державного реєстру прав є спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України. Статтею 8 Закону передбачено, що орган державної реєстрації прав: проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; забезпечує ведення Державного реєстру прав; надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ч.1 ст.19 Закону держана реєстрація прав здійснюється на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили;інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868 (далі - Порядок) визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обовязки субєктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 15 Закону №1952-IV встановлено порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Так, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно із пунктом20 Порядку державної реєстрації №868 За результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації. За приписами частини першої статті 24 Закону №1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема,подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Матеріалами справи встановлено, що державна реєстрація на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] вчинена на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.04.2003 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, що підтверджено Інформацією з державного реєстру речових прав. Разом з тим, виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради у своєму листі від 11.10.2018 року за № 02/15-37-5768/2337 заявив, що вказаного свідоцтва ним не видавалось, а розпорядження за № 8098 було видано 20.12.2002 року на інший об`єкт нерухомості. Вказане свідчить про те, що документи, подані для здійснення державної реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] на спірну квартиру не відповідали вимогам, встановленим Законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». А відтак, державний реєстратор, не перевіривши поданих для державної реєстрації прав та їх обтяжень документів та не впевнившись у відсутності підстав для відмови у проведенні реєстрації не мав права приймати рішення про державну реєстрацію прав [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а отже позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в цій частині заявлені правомірно та підлягають задоволенню. Стосовно вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майно з незаконного володіння, суд вважає за необхідне вказати про наступне. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона - відчужувач - зобов`язана передати майно другій стороні - покупцю, а покупець зобов`язаний прийняти майно та сплатити його вартість, вказану у договорі. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Згідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Коментована стаття 215 ЦК України, визначаючи підстави недійсності правочину, має відсильну норму на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК. Отже, можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Іншими словами, за коментованою статтею, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною 2 ст. 215 ЦК України, передбачено, якщо недійсність правочину встановлена законом такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених ЦК України нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та узагальненнях Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочину недійсним» розяснено, що, на відміну від норм ч. 1ст. 216 ЦК Українинорми гл. 29ЦКУкраїни є спеціальними, в них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема, з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Ст. 330 ЦК Україничітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Оскільки право власності у набувача [PERSON] виникло на підставі свідоцтва про право власності, яке не видавалось органом приватизації державного житлового фонду Білгород-Дністровської міської ради, а державна реєстрація його прав на спірну квартиру, в судовому засіданні скасована, то він не мав право його подальшого відчуження. Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, оскільки відповідач здійснив продаж квартири, на яку не мав для цього належних правових підстав. Разом з тим, вимоги щодо витребування з незаконного володіння [PERSON] та повернення позивачам квартири є необгрнтованими, адже їх права захищені шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12.09.2018, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Більш того, самі представники\~ позивачів у судовому засіданні наполягали на безперешкодному доступі до власної квартири, що також аналізовано в довідці ОСБ «Затишок» від 08.11.2019 року, що досліджувалась вище за текстом рішення. Тож, повертати дану квартиру позивачам ані в юридичному, ані фактичному аспекті є недоцільним. Стосовно вимог про визнання за позивачами права власності на квартиру [ADDRESS] , то варто зауважити, що вказане суперечить нормам чинного законодавства, адже на спірну квартиру вже наявне право власності за позивачами згідно дійсного свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2001 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, а скасування державної реєстрації та визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу повертає в попередні стан їх правове становище шляхом реституції, у звязку із чим визнання права власності ,яке вони не втрачали, у судовому порядку суперечить нормам чинного законодавства України, а отже в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Таким чином, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі розуміння вимог чинного законодавства та застосування його до фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про можливість частково задоволення позову ,а саме в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер 42551268 від 15.08.2018 року, прийняте державний реєстратором Копил Віктором Юрійовичем та визнання недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 12.09.2018 року, оформленого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. В\~ В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial