Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

В квітні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Ізюмської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення до житлового приміщення, посилаючись на те, що відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2006 року на праві привітної власності належить однокімнатна квартира [ADDRESS] , що складається з житлової кімнати площею 21,2 кв.м., кухні площею 5,5 кв.м., вбиральні, площею 2,8 кв.м., вбудованої шафи, коридора та балкону, загальна площа квартири складає 34,0 кв.м. 24.04.2014 року з відповідачем зареєстрували шлюб. Як дружина відповідача та член його сім`ї з його згоди була зареєстрована стала мешкати у належній йому квартирі. [INFO] народилася донька [PERSON] , яка разом з батьками мешкала і зареєстрована у вказаній квартирі. Протягом останнього часу, а саме, з початку 2019 року в сім`ї не з її вини почали виникати сварки, а в лютому місяці 2019 року стосунки різко погіршилися. Поведінка відповідача стала настільки загрозливою, і насамперед, для малолітньої доньки, що це змусило її поспішно тимчасово перейти до батьків, бо свого житла немає. Протягом 2019 та 2020 року неодноразово з дитиною намагалася повернутися додому, але чоловік поміняв на вхідних дверях замки і таким чином протиправно перекрив доступ як до житла, так і до речей, які знаходяться у квартирі. Вимушена була неодноразово звертатися до Ізюмської поліції з приводу протиправної поведінки відповідача, але у відповідь отримувала лише відписки. На підставі вищевикладеного, просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні нею, що діє від свого імені та від імені малолітньої доньки [PERSON] квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення її та доньки до даної квартири та передати їй ключі від неї, судові витрати по справі стягнути з відповідача. 02.11.2020 року представником відповідача [PERSON] надано зустрічну позовну заяву, в якій просив об`єднати даний позов в одне провадження з справою № 623/1403/20, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстрації за вказаною адресою, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір за подачу позовної заяви. 12.11.2020 року [PERSON] надано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просила задовольнити її позовну заяву, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Ухвалою суду від 11.12.2020 року дану зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] повідомила, що вона зареєстрована по [ADDRESS] . З відповідачем у 2014 році уклала шлюб. За своєю згодою він її прописав у своїй квартирі, яку купив давно, ще до реєстрації шлюбу. Зробили там ремонт, жили добре. Після народження дитини відповідач і її прописав у даній квартирі. Потім відповідач почав випивати, гуляти, почали виникати сварки. Після чергової сварки в січні 2019 року вона забрала тримісячну дитину і пішла до матері. Потім хотіла забрати речі, неодноразово приходила до квартири, але там замки змінені були. Зверталася неодноразово до поліції з заявою, але ніякої реакції не було. В 2020 року шлюб розірвано. Вважає, якщо вона прописана в даній квартирі, то має право там проживати. На даний час вона проживає в будинку матері, де мешкає три сім`ї. Відповідач на словах пропонував їй миритися, але дій ніяких не було. Іншого житла не має. Вважає, що відповідач зобов`язаний забезпечити її разом з дитиною житлом. Просила позов задовольнити, вселити її разом з дитиною до даної квартири, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити, бо відповідач чинив перепони, щоб попасти до квартиру. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, тобто закон дозволяє члену сім`ї проживати в даній квартирі. Позивач пішла з квартири вимушено, а не за власним бажанням, вона неодноразово зверталась до поліції, що підтверджується листами-повідомленнями начальника відділу поліції. Позовні вимоги просив задовольнити, в задоволенні зустрічного позову - відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, вказував, що дитина безумовно має право знаходитись у квартирі, бо є членом родини відповідача і з цього приводу не може бути жодних заперечень. Згідно рішення Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.08.2019 року по справі № 702/101/18, зазначено, що відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Власник майна вправі позбавити колишнього члена родини права користування цим приміщенням. Позивачка 1 рік і 3 місяці не зверталася до суду з даним позовом, доказів того, що її примусили піти - немає. Дійсно, в матеріалах справи є заяви позивача в поліцію, проте жодного разу [PERSON] не був притягнутий до відповідальності за вчинення домашнього насильства або дрібного хуліганства, що свідчить про те, що в його діях не було жодних правопорушень. Всі відмови відділу поліції не були оскаржені в судовому порядку. У 2020 році шлюб між сторонами було розірвано. В рішенні про розірвання шлюбу зазначено, що шлюбні відносини припинені у 2019 році. Просив позовні вимоги задовольнити частково, а саме: в частині вселення позивачки відхилити, в частині вселення дитини - не заперечує, зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі, тим паче вона не є власником квартири. Представник третьої особи [PERSON] пояснила, що позивачка, відчувши загрозу життю дитини, вчинила правильно, забравши дитину покинула квартиру, в якій проживала з чоловіком. Позивач бажає повернутися знову, але де інтерес дитини? Дитина повинна проживати в безпечному середовищі, де про неї мають дбати батьки, її здоров`я, її добробут. Обставини не змінилися, і батько продовжує проявляти агресію по відношенню до колишньої сім`ї. На сьогоднішній день вона не вважає, що в інтересах дитини є підставі вселення туди з матір`ю та самої дитини. Вважає, що дитина має право користуватися вказаним житлом, вона там зареєстрована, її право не буде порушено, оскільки її не знімають з реєстрації. Допитувана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивачки [PERSON] , пояснила, що після одруження її доньки з відповідачем останній прописав її до своєї квартири як дружину. Після народження доньки він також і її прописав до своєї квартири. Спочатку жили добре, а потім почали виникати сварки. Після чергової сварки донька визвала таксі і приїхала з дитиною до неї в сльозах. Пізніше зять приїзжав, хотів начебто помиритися з дружиною, але цього не було. Він завжди приїзжав п`яний. Звинувачував навіть її в тому, що не проживають разом з дружиною. Донька вимушена була піти від нього, бо погрожував. Потім він замки змінив в квартирі, а тому донька не могла зайти до квартири і забрати речі. Допитувана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є подругою позивачки, пояснила, що у 2014 році сторони одружилися. Була нормальна родина, було все добре. Після того, як позивачка завагітніла, то відповідача як підмінили: він став пити, не ночувати вдома, почали виникати сварки. Часто подруга була засмучена, часто була сама. Потім дізналася, що подруга пішла від чоловіка та мешкає у матері, додому не поїде. Весною позивачка подзвонила до неї і сказала, щоб пішла до квартири за речами, при ній він сваритися не буде. Коли прийшли до квартири, замки були змінені, тому не потрапили до квартири, викликали поліцію. Потім позивачка зателефонувала відповідачу, щоб він відчинив квартиру, а він сказав, що двері не відчинить, речі не віддасть. У 2020 році шлюб між сторонами був розірваний за ініціативою позивачки, але коли вона залишала квартиру, то ще перебувала у шлюбі. Відомо зі слів позивачки, що він приїзжав до матері, щоб повернути дружину, а ключі не дав, кожного разу був п`яний. Допитувана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сестрою позивачки, пояснила, що в 2014 році сторони одружилися, позивачка вселилася до квартири, прописалася там, робили ремонт. Відповідач інколи зловживав спиртними напоями. Потім сторони запланували дитину. Після народження дитини почались сварки, п`янки, він часто не ночував вдома. Відповідач виявляв агресію по відношенню до її сестри. Одного разу позивачка приїхала до будинку матері з дитиною, без речей. Потім вона хотіла прийти взяти речі, а замки змінені, квартира закрита. У зв`язку з агресією і його неадекватною поведінкою, вона вимушено пішла від нього. Потім сестра неодноразово намагалася потрапити до квартири, але не могла, замки були змінені. Декілька разів він приїздив до них п`яний, виламував паркан, побив поштовий ящик. Вони викликали поліцію, написали заяву і нічого. Потім неодноразово погрожував. Речі позивачка так і не змогла забрати. Суд, вислухавши позивача, її представника, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні правовідносини. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 21.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Банніковим С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2667, на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.04.2020 року, індексний номер довідки: 206788910 (а.с.9), що не оспорюється сторонами. Тобто спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана до реєстрації шлюбу, а тому є індивідуальним майно [PERSON] . У вказаному домоволодінні відповідно до довідки про склад сім`ї № 1052 від 30.10.2020 року зареєстровані відповідач [PERSON] (власник), позивач [PERSON] та донька [PERSON] , 2018 року народження. Позивач по справі є колишньою дружиною [PERSON] , шлюб з якою був зареєстрований 24 квітня 2014 року та розірваний 04 червня 2020 року рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області. Згідно копії паспорту позивачки, вона зареєстрована за даною адресою з 26.02.2016 року. Відповідно до довідки про склад сім`ї від 10.03.2020 року позивач [PERSON] та донька [PERSON] з січня 2019 року проживають за адресою: [ADDRESS] , але не зареєстровані. (а.с.16). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі Самов`як проти України зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів згідно із законом не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання житлом , яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі Прокопович проти Росії (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI . Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції , якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі Савіни проти України (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачем даної квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з членом родини власника житла. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Дані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року по справі № 447/455/17 (№ 14-64цс20). Згідно норм статей 319, 395, 406 ЦК України, правовою підставою для проживання позивача у спірному будинку були шлюбні відносини з відповідачем, з припиненням яких припинилась і підстава для проживання позивача у цій квартирі. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Матеріали справи не містять будь-яких доказів створення перешкод позивачу у користуванні квартирою. Позивач не зверталася до правоохоронних органів, житлово-експлуатаційних організацій тощо, з приводу створення їй таких перешкод. З наданих позивачем копій відповідей Ізюмського ВП ГУНП в Харківській області не вбачається, що відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою. У судовому засіданні позивач пояснила, що вона проживає за іншою адресою з січня 2019 року. З урахуванням вищезазначених обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні нею квартирою [ADDRESS] шляхом вселення до даної квартири та передання їй ключів, оскільки останньою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження створення відповідачем перешкод у користуванні квартирою, а щодо позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , даною квартирою шляхом вселення до даної квартири, відповідач не заперечує, тому суд задовольняє їх. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд повідомляє наступне: [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 21.06.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Банніковим С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2667, на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані [PERSON] (власник), позивач [PERSON] та донька [PERSON] , 2018 року народження. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач порушує право власності позивача, володіння та користування його майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Реєстрація місця проживання відповідача в будинку, що належало позивачу на праві власності, обмежує права останнього у здійсненні правомочностей як власника майна. Право відповідача на користування чужим майном (квартирою) підлягало припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України. Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст. 71 ч. 1 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Статтею 72 ЖК України, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом тридцяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. У п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд вважає, що сплачений сторонами судовий збір слід залишити за ними.

Outcome: partial