Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності, посилаючись на те, що 16 жовтня 2001 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири [PERSON] стала власником однокімнатної квартири [ADDRESS]. 16 листопада 2007 року замість договору довічного утримання, в зв'язку з шахрайськими діями [PERSON], приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер\~О.І. було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS], між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON]. 05 червня 2009 року, неправомірно заволодівши правами на вищезазначену квартиру, [PERSON] уклав договір купівлі-продажу з [PERSON], який було посвідчено 05 червня 2009 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Очеретяною\~В.В. Починаючи з 16 листопада 2001 року і на даний час [PERSON] постійно проживає в квартирі, з цієї квартири нікуди не виїжджала, продавати чи дарувати свою квартиру не збиралася, оскільки вже досить похилого віку і їй необхідно мати дах над головою, ні від кого кошти за квартиру не отримувала. Договір дарування від 16 листопада 2007 року [PERSON] уклала, будучи введеною в оману обдарованим [PERSON], і цей факт було достовірно встановлено лише 02 жовтня 2013 року вироком суду, а тому цей договір дарування є недійсним. Договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 05 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Очеретяною\~В.В., не відповідає вимогам чинного законодавства, тому що [PERSON] заволодів правами на квартиру не на законних підставах. Крім того, [PERSON] не мав законного права володіння квартирою, ще й тому, що [PERSON] квартиру [PERSON] не передавала, а тому він не міг її передати [PERSON] в натурі, а тим більш безоплатно. З врахуванням збільшених позовних вимог, позивач [PERSON] просить суд визнати недійсним договір дарування від 16 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер О.І., зареєстрований за номером 8818, витребувати однокімнатну квартиру [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, пояснила, що вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 жовтня 2013 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав та пояснив, що в 2007 році умовив свою матір [PERSON] укласти договір довічного утримання, а до нотаріуса звернувся за виготовленням та посвідченням договору дарування, оскільки йому для отримання кредиту потрібне було заставне майно. Після підписання та посвідчення договору дарування 16 листопада 2007 року, намагався взяти кредит в банківських установах і 28 січня 2008 року уклав кредитний договір №1163к з кредитною спілкою «Фортеця», в забезпечення кредиту [PERSON] були передані в заставу права на квартиру [ADDRESS]. Весною 2009 року кредитна спілка «Фортеця» подала позов до [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, представник кредитної спілки «Фортеця» познайомив його з [PERSON], запропонував тимчасово укласти з ним договір купівлі-продажу квартири. Договір уклали 05 червня 2009 року, жодних грошей від [PERSON] за квартиру він не отримував, а з кредитною спілкою «Фортеця» розрахувався позиченими коштами, в той же день отримав про це довідку кредитної спілки «Фортеця». Згодом звернувся до [PERSON] з метою повернення майнових прав на квартиру на своє ім'я, але [PERSON] відмовився повертати майнові права на квартиру. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що являвся вкладником кредитної спілки «Фортеця», хотів забрати свій вклад, але готівкових коштів у кредитної спілки не було і директор спілки запропонував отримати квартиру одного із боржників кредитної спілки, таким боржником був [PERSON], з яким [PERSON] познайомився в приміщенні кредитної спілки. [PERSON] домовився з [PERSON] про те, що [PERSON] буде проживати в квартирі до того часу, поки йому не знадобиться квартира. Гроші в сумі 118000,00 грн. [PERSON] передав [PERSON] в легковому автомобілі під Уманським відділенням КС «Форетеця», жодних розписок від [PERSON] не вимагав, в машині інших осіб не було, а після отримання коштів [PERSON] пішов сам до відділення КС «Фортеця». В той же день 05 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири, тому він є добросовісним набувачем квартири, але до цього часу не може заселити свого сина в квартиру. Відповідачем [PERSON] було заявлено зустрічний позов про визнання його добросовісним набувачем, який був залишений судом без розгляду за заявою [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що добре знає свого сусіда [PERSON] та його батька [PERSON], який був вкладником КС «Фортеця», де [PERSON] в 2008-2009 роках працював директором та запропонував [PERSON] недорогу однокімнатну квартиру [PERSON], боржника спілки, оскільки для повернення вкладнику спілки [PERSON] його вкладу і процентів у касі спілки не було готівки. Зняттям арешту на квартиру займався юрист КС «Фортеця» для того, щоб люди могли укласти договір купівлі-продажу, такі операції проводилися в кредитній спілці неодноразово, а [PERSON] є порядною людиною і був вкладником КС «Фортеця» більше чотирьох років. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знайомий з [PERSON] та його батьком [PERSON], так як навчався разом з [PERSON] в академії. В червні 2010 року разом з [PERSON] катався по місту Умань, Денис запропонував поїхати на квартиру, яку він купив, коли вони приїхали, в квартирі була якась бабуся, яка не відкривала дверей та сказала, що виселятися не буде, двері їм так і не відкрила. [PERSON] особисто не бачив, хто відповідав із-за дверей. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, беручи до уваги процесуальну позицію позивача і відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовін вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16 жовтня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу квартири [PERSON] стала власником однокімнатної квартири [ADDRESS], де постійно проживає, продавати чи дарувати свою квартиру нікому не збиралася, грошей за продаж квартири ні від кого не отримувала. 16 листопада 2007 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Кучер О.І. за №8818 посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). 28 січня 2008 року [PERSON] уклав кредитний договір №1163к з Кредитною спілкою «Фортеця», в забезпечення кредиту [PERSON] були передані в заставу права на квартиру [ADDRESS]. 05 червня 2009 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири з [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Очеретяною\~В.В.(а.с.7). 05 червня 2009 року [PERSON] позичив 120000,00 гривень у громадянки [PERSON], що підтверджується власноручно написаною розпискою і в той же день розрахувався з КС «Фортеця», що підтверджується довідкою №93 від 05.06.2009р. виданою кредитним інспектором Уманської філії КС «Фортеця» [PERSON] (а.с.69,117). 10 червня 2009 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Уманському виробничому відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» в книзі 154 за №6745, за [PERSON].(а.с.8). В березні 2013 року [PERSON] звернулася із заявою про злочин в правоохоронні органи, в зв'язку з тим, що була введена в оману [PERSON] відносно вчинюваного правочину і у нотаріуса, замість договору довічного утримання, підписала договір дарування квартири на користь [PERSON], в результаті чого останній заволодів правами на її квартиру. 02 жовтня 2013 року вироком Уманського міськрайонного суду [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України, вирок набрав законної сили 01 листопада 2013 року. Відповідно до вироку [PERSON], 16 листопада 2007 року близько 11 год. 30 хв., перебуваючи в приміщенні нотаріальної контори за адресою Черкаська область, м. Умань, вул. Р.Чорного, 10, кв.1, діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих спонукань, шляхом обману та зловживання довірою [PERSON], що виразилося у повідомленні їй про намір укладання з нею договору довічного утримання, замість чого уклав договір дарування її квартири на свою користь, чим незаконно, придбав право на її майно, а саме право власності на квартиру №52, що розташована в будинку №78 по вул. Жовтневої Революції в м. Умань(а.с.50,51). 09 жовтня 2013 року позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав, які були порушені внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що було достовірно підтверджено вироком від 02 жовтня 2013 року(а.с.2-5). У відповідності до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 317 Цивільного кодексу України деталізовано конституційний принцип, встановлений ст. 41 Конституції України, згідно якого права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові. Право власності є абсолютним, необмеженим та гарантованим державою і вчинення будь-яких перешкод власнику у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном як з боку органів держави, так і з боку третіх осіб є незаконним. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою оману є умисел у діях однієї із сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом оману. Оскільки факт введення [PERSON] в оману під час укладення договору дарування квартири від 16 листопада 2007 року, встановлений вироком Уманського міськрайонного суду від 02 жовтня 2013 року, то позовна вимога про визнання договору дарування від 16 листопада 2007 року підлягає задоволенню. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV (1952-15) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вироком Уманського міськрайонного суду від 02 жовтня 2013 року та дослідженими в судовому засіданні доказами також встановлено, що квартира [ADDRESS], вибула з володіння [PERSON] не з її волі, а іншим шляхом,тому підлягає витребуванню на її користь у [PERSON] незалежно від кількості правочинів вчинених щодо цього майна після недійсного правочину. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] та про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] підлягають задоволенню. При цьому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на квартиру за [PERSON], оскільки це питання є вирішеним витребуванням квартири із чужого незаконного володіння на користь позивача. 23 лютого 2015 року через канцелярію суду було подано заяву про застосування строків позовної давності за підписом адвоката Прудивуса М.А. Не дивлячись на те, що адвокат Прудивус М.А не був допущений судом до участі в справі в якості представника будь-кого з учасників процесу, а сам відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] під час судового розгляду заяву про застосування строків позовної давності суду не надавали, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а ст. 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Із вищевикладеного вбачається, що законодавець чітко передбачає право особи протягом трьохрічного строку звернутися за захистом своїх порушених прав до суду, водночас, законодавцем зазначено, що такий строк обраховується з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Позивач [PERSON] стверджує, що дізналася про існування договору дарування квартири не раніше березня 2012 року, коли звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання з [PERSON] Дізнавшись, що при підписанні договору в листопаді 2007 року, вона була введена в оману [PERSON] щодо природи правочину, позивач [PERSON] звернулася до правоохоронних органів із заявою про злочин. 29 березня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне правопорушення №12013250250000518 відносно обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст. 190 КК України. Зазначені обставини додатково підтверджуються вироком Уманського міськрайонного суду від 02 жовтня 2013 року та не спростовані іншими учасниками процесу. Таким чином судом встановлено, що передбачений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк для звернення до суду за захистом своїх прав позивачем [PERSON] не пропущений, а тому посилання відповідача [PERSON] та його представника як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог через сплив позовної давності позивачем по справі є безпідставними та необґрунтованими на законі.

Outcome: partial