Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що із вересня 1994 року він перебуває у шлюбі із [PERSON]. У 2001 році таким подружжям було придбано нежитлове приміщення - будівля магазину № [NUMBER], загальною площею 101, 5 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Далі позивач вказує, що у 2004 році його дружина, маючи його нотаріально посвідчену згоду на продаж такого об'єкта нерухомості в цілому, здійснила відчуження без його відома лише належної їй ? частки такого приміщення на користь [PERSON]. Такий спірний договір купівлі-продажу було посвідчено 17 березня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]. Позивач зазначає, що про існування спірного договору стосовно купівлі-продажу лише ? частки такого приміщення він дізнався наприкінці 2012 року, після виникнення судової тяганини щодо такого приміщення. Ознайомившись із текстом даного договору в матеріалах іншої цивільної справи, він вважає його недійсним та неукладеним, через те що ніколи не надавав своєї письмової згоди на укладання договору купівлі-продажу ? частки спірного приміщення, така частка у спільному майні була відчужена без її виділу в натурі або визначення порядку користування, і у самому договорі відсутня істотна умова щодо розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований означений спірний об'єкт нерухомого майна. У зв'язку із викладеним позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просити суд визнати договір купівлі-продажу від 17 березня 2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1027, недійсним в частині купівлі - продажу ? частини спірного нежитлового приміщення. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в їх обґрунтування посилався на обставини, що викладені у позовній заяві. У судових дебатах участі не приймав, надавши суду письмову заяву, в якій просить завершити розгляд справи без його участі, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON], та її представник у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, надали суду заяву в який просили розглянути справу без їх участі, обставини, викладені в позовній заяві визнають, просили суд винести рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засідання позовні вимоги за позовом не визнали з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. Вважають, що спірний договір було укладено відповідно до вимог діючого на той час законодавства, а його зміст відповідав волевиявленню та інтересам позивача по справі, також надали суду письмову заяву про застосування строку позовної давності для застосування такого правового інституту щодо спірних правовідносин. У судових дебатах участі не приймали, а відповідачем надана суду письмова заява, в якій вона просить завершити розгляд справи без її участі, та відмовити в задоволені позову у повному обсязі. Третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], у судове засідання також не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надала суду письмову заяву в якій просить розглянути справу у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступних підставах. Так, судом встановлені наступні обставини та визначені виниклі відповідно до них правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 24 вересня 1994 року між позивачем, [PERSON], та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська зроблено актовий запис за № 1001 і видано відповідне свідоцтво про укладання шлюбу (а.с. 7). Судом встановлено, що під час перебування в означеному шлюбі, відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20 серпня 2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1-1392, було придбано у власність будівлю магазину № [NUMBER], загальною площею 101,5 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відтак, суд доходить висновку, що таке нерухоме майно належало до сумісної власності подружжя [PERSON]. Спір з цього приводу між сторонами відсутній. В матеріалах даної цивільної справи міститься заява 05 березня 2004 року, що посвідчена в нотаріальному порядку, зі змісту якою вбачається, що позивач [PERSON] надав згоду відповідачеві [PERSON] на відчуження будівлі означеного магазину. Матеріалами даної цивільної справи підтверджено, що 17 березня 2004 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1027. Разом з цим, відповідно до п.1 такого договору відповідач [PERSON] продала лише належну їй ? частину, а відповідач [PERSON] купила таку частину будівлі магазину № [NUMBER], загальною площею 101,5 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Означена обставина також під час судового розгляду визнавалась та не спростовувалась сторонами та їх представниками. Суд зазначає, що договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Вирішуючи спір про визнання договору купівлі-продажу такого приміщення недійсним, суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо. Відповідно до ст. 202 Цивільного Кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 3 статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов'язків, при цьому відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору. Відповідно ч.2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Статтею 65 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Під час укладення договорів один із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 67 Сімейного кодексу України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Таким чином, спеціальною нормою по відношенню до ч.2 ст. 369 ЦК України є ч. 1 ст. 67 СК України, згідно із якою дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Судом встановлено, а сторонами визнано, що зважаючи на вимоги ст.61 ЦПК України сприймається судом доведеною обставиною, що на день укладання спірного договору купівлі-продажу від 17 березня 2004 року частки співвласників у такому майні визначено не було та порядку користування таким майном визначено не було. Будь-яких належних чи допустимих доказів з приводу наявності вказаної обставини визначення часток або порядку користування таким майном, суду також не було надано. Судом було встановлено, що будь-яких заяв, угод тощо саме з приводу визначення своїх часток у спільному майні або порядку користування таким майном подружжя [PERSON] не підписували, нотаріусом положення ст. 67 СК України сторонам спірного договору не роз'яснювались. Суд не може взяти до уваги посилання відповідача, її представника, щодо того, що надана позивачем нотаріально засвідчена згода на укладення її дружиною договору купівлі-продажу свідчить про законність укладання такої угоди, оскільки за таким договором вказане нерухоме майно домоволодіння є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], частки таких співвласників у спірному майні не було виділено у спосіб, що встановлений чинним законодавством України та не було визначення порядку користування таким майном. Таким чином сам факт наявності вказаної заяви про згоду на укладання договору не має правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються ч. 1 ст. 67 СК України, а не ст. 65 СК України, а недотримання вимог зазначених вище статей ЦК України та СК України при укладенні спірного договору порушує права іншого співвласника, а тому вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими. Зазначений висновок суду також повністю кореспондується із правовими позиціями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені у рішенні від 31 жовтня 2012 року (справа 6-23322св12) стосовно необхідності дотримання процедури визначення та виділу в натурі частки одного із співвласників або визначення порядку користування майном для укладання дружиною, чоловіком мають з іншою особою договору купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду). Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Із урахуванням вказаних вимог матеріального закону та фактичних обставин справи позовні вимоги в частині визнання договору довічного утримання від 18 травня 2012 року недійсним, підлягають задоволенню. З огляду на викладене не мають правового значення для вирішення спору по суті показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки вони стосуються взаємовідносин сторін по цій справі між собою, та обставин з приводу виконання відповідачами умов спірного договору. Суд зауважує, що вказані обставини не стосуються підстави заявленого позову - а саме обставини виділу частки у праві власності одного із подружжя, а отже, не можуть враховуватись судом при вирішення спору по суті відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України Недотримання вимог зазначених вище статей ЦК України та СК України при укладенні договору купівлі-продажу порушує права іншого співвласника, а тому вимоги позивача є обґрунтованими в цій частині, у зв'язку із чим саме з вказаних підстав суд вважає за можливе визнати договір купівлі-продажу від 17 березня 2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1027, недійсним в частині купівлі - продажу ? частини нежитлового приміщення - будівлі магазину № [NUMBER], загальною площею 101,5 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Разом з цим, у відповідності до вимог ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно ст.216 ЦК України, правовими наслідками недійсності правочину є обов'язок кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала від виконання цього правочину. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов такого договору [PERSON] передала [PERSON] грошову суму в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. в якості оплати за придбане майно, що було прямо передбачено п. 5 спірного Договору. Означена обставина також сторонами не спростовувалась. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. З огляду на вищевказані вимоги матеріального закону суд вважає за необхідне застосувати реституцію та повернути сторони в первісний стан, стягнувши на користь [PERSON] з [PERSON] грошову суму, одержану останньою на виконання договору купівлі-продажу від 17 березня 2004 року, в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн.. 00 коп. Разом з цим, застосовуючи реституцію в даному випадку, суд не може зобов'язати орган державної реєстрації речових прав провести державну реєстрацію речового права за позивачем, оскільки така реєстрація уявляє собою адміністративну процедуру, спори з приводу якої не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства, окрім цього позивач з цього приводу до державного реєстратора речових прав не звертався, тому таке б імперативне зобов'язання через ухвалення акту судової влади мало б передчасний характер. Також суд не може погодитись із доводами сторони позивача щодо того, що означений спірний договір є неукладеним через відсутність істотної умови щодо розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований означений спірний об'єкт нерухомого майна. Так, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). Суд зазначає, що редакції ч.6 ст.120 ЗК України та ч.2 ст.377 Цивільного кодексу якими передбачено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, набули чинності лише 10 грудня 2009 року, а відтак їх положення не можуть бути застосовані до спірного договору, укладеному у 17 березня 2004 року. Щодо питання застосування строку позовної давності для розгляду даного спору, то суд зазначає, що таке нормативне положення в даному випадку не може бути застосоване з огляду на нижченаведене. Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, частку у спірному об'єкті нерухомого майна було відчужено відповідачем [PERSON] лише 17.03.2004 року, тобто фактично через 12 дванадцять днів після складання нотаріально посвідченої заяви від імені позивача по справі. Безпосередньо сам позивач під час укладання спірного договору присутній не був, і суду не надано беззаперечних доказів ознайомлення позивача із змістом спірного договору. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладене, суд погоджується із доводами представника позивача щодо того, що позивачеві не могло бути відомо про відчуження ? частки спільного майна подружжя, і така обставина стала йому достоменно відома лише під час розгляду іншої справи, що перебуває в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, і яка була порушена вже за позовом [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. З цього часу, позивач ініціював питання, щодо порушення його цивільних прав, перед судовими органами однак, жодного рішення, яке б набуло чинності у встановленому порядку з приводу вказаного спору, ухвалено не було. Враховуючи наведене, суд вважає, що в даному випадку необхідно поновити позивачу строк для звернення до суду з даним позовом. Також у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. З огляду на наведене, враховуючи предмет позову та підстави спору, суд вважає за необхідне на виконання вимог ст. 88 ЦПК України стягнути по 121 грн. (сто двадцять одній) грн. 80 коп. судового збору із кожного відповідача окремо на користь позивача по справі. На підставі викладеного та

Outcome: partial