Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 18 березня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Донецьксталь» - металургійний завод» на користь [PERSON] за затримку розрахунку при звільнені - 2000 грн., та судовий збір на користь держави в сумі 243 грн. 60 коп. Не погодившись з вказаним рішенням [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до ували доводи позивача та ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права. Позивач звернувся до суду через місяць після звільнення, тобто задовго до передбаченого п. 25 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року тримісячного строку, який відраховується з наступного дня після виплат всіх належних позивачу при звільнені сум. Тому твердження суду про те, що позивач штучно накопичував суми середнього заробітку є хибним. Також, позивач зазначає, що в рішенні суду першої інстанції було вказано, що [PERSON] не звертався за захистом своїх прав до підприємства, при цьому не зазначив строки для такого звернення та не посилався на норми закону, де зазначено, що відмова підприємства на таке звернення є підставою для часткового задоволення позову. Враховуючи викладене, просить рішення Кіровського районного суду м. Донецька від 18 березня 2014 року скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Позивач - апелянт по справі [PERSON] у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив скаргу задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Донецьксталь» у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив скаргу відхилити. Заслухавши суддю - доповідача, з'явившихся сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював на посаді головного спеціаліста дирекції по роботі з підприємствами вугільної промисловості Приватного акціонерного товариства «Донецьксталь» - металургійний завод», з 16.06.2007 року по 23.12.2013 року. При звільненні з роботи 23.12. 2013 року позивачу була виплачена одноразова допомога при виході па пенсію у розмірі 20000 грн., також йому були нараховані і сплачені: заробітна плата за грудень 2013 року, 33489,96 грн. - компенсація за 84 дня основної щорічної відпустки за період з 2010 року по 2013 рік., що підтверджується матеріалами справи, які сторонами не оспорюється. Позивачу дійсно не була нарахована компенсація за 35 днів додаткової відпустки у сумі 13 954,15 грн., що визнається представником відповідача в судовому засіданні. Вказана сума позивачу була виплачена після подачі позову до суду, а саме 19.02.2014 року, у зв'язку з чим позивач в цій частині від позовних вимог відмовився і ця відмова була прийнята судом. Суд першої інстанції на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України прийшов до правильного висновку, що підприємство порушило строки виплати розрахунку при звільненні позивача, а тому у останнього виникло право на отримання середнього заробітку за весь час по день фактичного розрахунку. Водночас розраховуючи суму середнього заробітку, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, що враховуючи строк затримки розрахунку при звільненні (57 днів) можна вказати на штучне накопичення суми середнього заробітку з боку позивача та навмисне затягування звернення до відповідача, у зв'язку із чим сума середнього заробітку, яка підлягає сплаті, значно підвищилась. До того ж суд взагалі не навів у рішенні розрахунку та не обґрунтував, чому саме він вважає, що на користь позивача слід стягнути суму саме в розмірі 2000 гривень. На підставі п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплачу праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі. - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлений рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з довідки про середньоденний заробіток позивача, його середньоденна заробітна плата складає 575 грн. Для розрахунку днів затримки позивач бере весь період затримки у календарних днях, тоді як такий розрахунок повинен проводитись лише за робочі дні. Так, строк затримки у робочих днях по день фактичного розрахунку (за період з 23.12.2013 року по 19.02.2014 року) становить 40 днів, а тому загальна сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 23 000 грн.(575 грн. х 40 днів) і тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а тому в цій частині рішення суду необхідно змінити.

Outcome: partial