Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 09.07.2016 між сторонами укладено договір позики, згідно з яким відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в розмірі - 15 000 доларів США, строком по 15.08.2016 без сплати відсотків за користування грошовими коштами. Відповідач не виконав покладене на нього грошове зобов`язання в строк та в порядку, передбаченому договором позики, не повернув грошові кошти позивачу в строк до 15.08.2016. З огляду на викладене в позовній заяві, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 402 750,00 грн., інфляційні витрати в розмірі 78 686,56 грн. та три відсотки річних в розмірі 15 128,00 грн., а також суму сплаченого судового збору. 01.12.2017 ухвалою суду відкрито провадження по вказаній справі. 01.02.2019 судом ухвалено заочне рішення по справі, яким вимоги позову задоволено частково, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики від 09.07.2016 в розмірі 402 750 грн. та 3 % річних в розмірі 15 128 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 814, 36 грн. В задоволені інших вимог позов відмовлено. Ухвалою суду від 05.11.2019 заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01.02.2019 скасовано, призначено підготовче судове засідання по вказаній справі. 23.01.2020 зі сторони позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, у відповідності до якої просить стягнути з відповідача на свою корить заборгованість за договором позики в розмірі 402 750 грн., інфляційні втрати в розмірі 158 802, 63 грн., 3 % річних в розмірі 41 047 грн.; пеню в розмірі 724 950 грн. 26.02.2020 ухвалою суду постановлено закрити підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, не заперечував щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, за зареєстрованим місцем проживання останнього. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідач обізнаний про розгляд вказаної справи в суді, про що свідчить подана останнім заява про перегляд заочного рішення, розписка про отримання [PERSON] ухвали суду від 05.11.2019, якою скасовано заочне рішення суду від 01.02.2019, та визначено дату підготовчого судового засідання. У ч. 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зацікавлена особа має лише демонструвати належне виконання всіх процесуальних заходів, які її стосуються, з метою запобігання затримок, і отримання доступу до заходів національного законодавства щодо скорочення проваджень (рішення у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» від 07 липня 1989 року, заява № 11681/85, § 35). З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав та не повідомив причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити повторне заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Установлено, що 09.07.2016 між сторонами укладено договір позики, у відповідності до умов якого відповідач отримав від позивака в борг кошти в розмірі 372 552 грн., що за курсом НБУ на день складання цього договору еквівалентно 15 000 дол. США, з зобов`язанням повернути таку ж саму суму до 15.08.2016. Сторона позивача в процесі судового розгляду вказувала на те, що кошти передавались в доларах США. Зазначене не спростовано відповідачем в визначеному законом порядку. Згідно з п. 3 Договору позика є безпроцентною. П. 2 Договору відповідач підтвердив прийняття позики до підписання цього договору. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. ст. 1046,1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, або позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивачем зобов`язання за договором виконались, а саме відповідачу надались кошти, що підтверджується розпискою та не спростовано відповідачем. В свою чергу, відповідачем зобов`язання за договором позики належним чином не виконуються, а саме станом на день звернення позивача до суду позика не повернута. Отже, відповідач, не сплативши у вказаний договорі строк позику, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.ст. 76-83, 174,191 ЦПК України та не подав до суду відзиву на вимоги позивача та доказів на їх спростування. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а згідно з ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК з дня, якого позика повинна бути повернута, до дня її повернення незалежно від сплати процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК (плата за позику). Підставою відповідальності за ст. 625 ЦК є сам факт порушення грошового зобов`язання. Оскільки відповідач до сьогодні ігнорує зобов`язання за договором позики, та вони залишаються невиконаними, позивач скористався своїм правом та перерахував суму заборгованості з урахуванням 3 % річних в розмірі 41 047 грн. Враховуючи вище вказане, суд приходить до висновку, що вимоги позову про стягнення боргу за договором позики в розмірі 402 750 грн. та 3 % річних в розмірі 41 047 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо стягнення з відповідача індексу інфляції за час прострочення виконання зобов`язання в розмірі 158 802, 63 грн. та пені в розмірі 724,950грн., суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. У відповідності до п. 8 Договору позики за прострочення виконання зобов`язань за цим договором позичальник виплачує пеню в розмірі 15 % від простроченої суми за кожен місяць прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Згідно ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Визначена позивачем пеня, значно перевищує суму основного боргу та є вочевидь неспівмірною із розміром коштів наданих у позику, у зв`язку з чим за правилом ч.3 ст. 551 ЦК України суд має право зменшити розмір пені, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 5 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики та пені - відсутні. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 402 750 грн., 3 % річних в розмірі 41 047 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8937,97 грн.

Outcome: partial