Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

В березні 2020 року представник позивача [PERSON] адвокат Гузєв І.Г. звернувся до суду з вказаним позовом та просив стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (надалі Фонд)\~ - 212\~535,00 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] , [INFO] , (надалі по тексту - Позивач), перебуваючи в трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі - ВАТ «КЗРК»), на посаді прохідника, 04 липня 2003 року близько 11 години 10 хвилин, з вини ВАТ «КЗРК», знаходячись на дільниці №10 в ніші ВДПУ 218 осі гор. 1190м. шахти «Гвардійська», внаслідок нещасного випадку, отримав тілесні ушкодження у вигляді: «тотальна відслойка сітчатки, ПВР в стадії СР-12, тип2, артифакія». Даний факт підтверджується актом Форми Н-1 «Про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом» (надалі - акт Форми Н-1), актом Форми Н-5 «Розслідування нещасного випадку, що стався на виробництві 04 липня 2003 року об 11 годині 10 хв.». Висновком медико-соціальної експертної комісії у 16.03.2005 року вперше, а потім у 06.03.2006 році [PERSON] безстроково встановлено 45 % стійкої втрати професійної працездатності, третю групу інвалідності безстроково. Зазначає, що отримання виробничої травми призвело до порушення його особистих немайнових прав, наслідком стало порушення його нормальної життєдіяльності, здійсненням ним додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначає, що прийшовши працювати до роботодавця здоровим працівником, через незабезпечення умов праці він втратив 45% своєї працездатності та вимушений з цим жити. Враховуючи той факт, що втрата його здоров`я - є для нього незворотною втратою, що спричиняє і буде спричиняти довготривалі страждання, тому необхідно прийти до висновку, що факт спричинення йому моральної шкоди наявний. Також він вважає, що при визначенні суми на відшкодування моральної шкоди має бути враховано той факт, що здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, та просить прийняти до уваги те, що [PERSON] втратив його на виробництві, поніс значні моральні страждання, які носять триваючий характер. Тому просить суд стягнути відповідне відшкодування моральної шкоди з відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.03.2020 року було відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~ Відповідач скористався правом подання відзиву, відповідно до ст.178 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в наданому суду відзиві на позовну заяву просив відмовити в задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що відповідачу первинно була встановлена втрата професійної працездатності до 01.01.2001 тому на його правовідносини, не поширює свою дію\~Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~в редакції, чинній з 01.01.2015 року. Оскільки на час виникнення спірних правовідносин вказаний Закон покладав відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням Фонду, тому правові підстави для задоволення позову відсутні. Встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Таким чином вбачається, що оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві не залежало від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави покладення на Фонд обов`язку здійснювати таку виплату. Позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди саме відповідачем, а тому просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював з 1976 року на різних посадах на підприємстві ВО «Кривбасруда» ( нині ПАТ «КЗРК») 04.07.2003 з позивачем стався нещасний випадок на виробництві, при наступних обставин: згідно виданого наряду на другу зміну (з 8 години до 15 години) на 04 липня 2003р. начальником дільниці №10 [PERSON] через гірничого майстра дільниці №10 [PERSON] О.М. прохідник [PERSON] повинен був очистити і відбурити нішу ВДПУ 218 осі гор. 1190м. Після приведення вибою в безпечний стан, очистивши його від гірничої маси, [PERSON] під час забурювання шпура в ніші ВДПУ 218 осі гор. 1190м. відскочившим шматочком гірничної породи запорошило ліве око, внаслідок чого останній отримав вищезазначені тяжкі тілесні ушкодження. Згідно медичних документів [PERSON] встановлено діагноз: «Тотальна відслойка сітчатки, ПВР в стадії СР-12, тип2, артифакія». Відповідно до акту № 2 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом Форми Н-1 від 04 липня 2003 року та акту проведення розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 04 липня 2003 року уповноваженою комісією було встановлено обставини, за яких стався нещасний випадок, встановлено осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, причини настання нещасного випадку тощо. Відповідно вищевказаних актів, комісія вважає, однією з осіб, чиї дії або бездіяльність призвели до нещасного випадку є сам потерпілий прохідник дільниці №10 [PERSON] , який під час забурування шпура не користувався захисними окулярами, чим порушив вимоги п.5.1 «Проекту організації робіт на прохідну наш ВДПУ» . Відповідно до довідки МСЕК серії ДНОА-02 №01166 від 16.03.2005 первинно [PERSON] встановлено 45% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом з переоглядом 16.03.2005 року. Довідкою МСЕК серії ДНА-02 №08099 від 06.03.2006 року підтверджено, що [PERSON] безстроково встановлено 45% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності по трудовому каліцтву. Так, наявність трудового каліцтва у позивача також підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема наданими медичними виписками, з яких вбачається що він проходив стаціонарне\~\~лікування в закладах охорони здоров`я. Згідно ст.ст.15,\~16 ЦК\~кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею \~3 Конституції України\~визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до\~статті 4 Закону України «Про охорону праці»\~державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з частиною першою\~статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5\~Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої\~статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~(далі Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та первинного встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і ІІІ групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у\~статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга\~статті 13 Закону № 1105-XIV\~у вказаній редакції). Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я,\~Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі - Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої\~статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I\~Закону України\~«Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~(надалі - Закон № 717-V) скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції\~Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 1167 ЦК України\~та\~статтею 237-1 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя\~статті 5 ЦК України). З огляду на вказане\~Закон № 717-V\~не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий\~закон\~застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати\~Закон № 1105-XIV\~у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі. Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої\~статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої\~статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої\~статті 23 ЦК України). Доводи відповідача про те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди є необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя\~статті 23 ЦК України). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. Однакове застосування\~закону\~забезпечує загальнообов`язковість\~закону, рівність перед\~законом\~та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 16.03.2005 та врахувавши, що остання на підставі статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, наслідки нещасного випадку, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 94 590,00 гривень, що складається з сорок п`ять прожиткових мінімумів на одну особу в розрахунку на місяць у 2020 році (час розгляду справи), який становить, станом на 01.01.2020 року 2102 гривни, відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11.2019 року\~№ 294-IX, що буде співмірним з розміром заподіяної моральної шкоди. \~ \~ \~ \~ Відповідно \~ Закону України «Про судовий збір»\~передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. На підставі\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір підлягає стягненню з відповідача\~\~на користь держави у сумі 945,90 грн. На підставі ст.\~ст.23 ЦК України,\~Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»,\~Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~,

Outcome: partial