Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки з нині померлою [PERSON] , визнання права сумісної власності та права власності на Ѕ частину будинковолодіння, а також визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих відповідачам [PERSON] та [PERSON] .. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказує, що він з 1990 року фактично проживав з [PERSON] , як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, до смерті останньої - [INFO] . Вказує, що на початку їх спільного проживання, тобто з 1990 року та по 2001 рік вони та діти проживали у с. Василівка Диканського району Полтавської області в будинку матері [PERSON] . В подальшому, він звернувся до колгоспу ім.. Леніна, щодо виділення їм з нині померлою [PERSON] під викуп житлового будинку, згодом прийнято рішення про виділення останнім житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . За вказане будинковолодіння вони сплатили спільні кошти та виплатили визначену колгоспом ім. Леніна суму за придбане ними нерухоме майно, однак через саму реорганізацію даного колгоспу, рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 07.11.2001 визнано договір купівлі-продажу спірного житлового будинку таким, що відбувся між нині померлою [PERSON] та колгоспом ім.. Леніна 30.11.1995 року. Крім цього вказаним рішенням суду визнано право особистої власності на вказане будинковолодіння за [PERSON] . Позивач [PERSON] вказує, що у придбане будинковолодіння, він з [PERSON] та дітьми переїхали в 2001 році. При цьому, ними за спільні кошти, з спільного бюджету здійснювався ремонт цього будинку, газифікація, разом впорядковували подвір`я та територію. Також позивач зазначає, що у них з нині померлою [PERSON] , під час спільного проживання народився син [PERSON] , також [PERSON] мала дочку від першого шлюбу [PERSON] - відповідача по справі. В подальшому після смерті [PERSON] спадщину прийняли відповідачі по справі, як спадкоємці за законом першої черги, яким видано свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину, кожному, житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Про такий розподіл часток позивач дізнався від сина - відповідача [PERSON] .. Після отримання відповідачем [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину житлового будинку, остання відразу звернулась до суду з позовом про виділ належної їй частки в натурі. Сам позивач [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертався, оскільки вважав, що Ѕ частина житлового будинку належить йому на праві спільної сумісної власності, а іншу, належну нині померлій, розділять між собою діти, відповідачі по справі, тобто кожному б з них мало належати по ј частині. Також вказав, що він та нині померла [PERSON] під час їх спільного проживання як чоловіка та жінки у інших зареєстрованих шлюбах не перебували. У зв`язку з вище викладеними обставинами позивач [PERSON] і звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав. 02.10.2020 постановлено ухвалу про відкриття провадження та визначено порядок розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Репало Д.О. в порядку дотримання вимог ст. 178 ЦПК України подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не визнає. При цьому, вказує що позивач [PERSON] посилається на докази, які загалом не доводять факт спільного його проживання з нині померлою [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка. В доданому до позову Акті від 19.05.2020, яким позивач [PERSON] підтверджує факт проживання з її матір`ю однією сім`єю, маються підписи свідків, які загалом не можуть підтвердити відносини, які склались між нині померлою та позивачем по справі починаючи з 1990. Крім цього свідок [PERSON] , підпис якої наявний у Акті від 19.05.2020 є заінтересованою особою, оскільки являється кумою позивача. Крім того, з наданої самим позивачем довідки, вбачається що [PERSON] проживає по [ADDRESS] лише з 2001 і по теперішній час. Однак, зареєстрованими особами, у вказаному будинковолодінні є відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] , сам відповідач за даною адресою не зареєстрований. Також у своєму відзиві представник відповідача зазначає, що також відсутні належні докази і відносно твердження позивача [PERSON] стосовно його звернення до голови колгоспу з проханням виділити будинок під викуп та сплату спільно з померлою [PERSON] його вартості. В той же час, кошти за спірний житловий будинок 30.11.1995, були виплачені [PERSON] , між якою та колгоспом ім.. Леніна і були письмові зобов`язання, що підтверджується рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 07.11.2001. Вказаним рішення визнано за [PERSON] право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] . На момент сплати нині померлою [PERSON] грошового зобов`язання за будинок, позивач [PERSON] у колгоспі ім.. Леніна не працював, що вбачається і відповідним записом з трудової книжки такого. Як зазначається у відзиві представником відповідача адвокатом Репалом Д.О., факт, встановлений рішенням суду є преюдиціальним та спростовує вимоги позивача. Рішенням суду від 07.11.2001 за [PERSON] визнано вже існуюче з 1995 року у неї право на спірний будинок. В наданих позивачем [PERSON] відомостях про застраховану особу з Пенсійного фонду України на його ім`я, дохід останнього відображений лише з 1998 року, а відомості про доходи за період виплат померлою [PERSON] за письмовим зобов`язанням, [PERSON] не надає. Отже, позивач [PERSON] не надав підтверджуючих документів та не довів спільне з нині померлою [PERSON] виконання зобов`язання перед колгоспом ім.. Леніна. Крім того, представник відповідача адвокат Репало Д.О. у відзиві вказує, що позивач [PERSON] знав про рішення Диканського районного суду від 07.11.2001, який за нині померлою [PERSON] визнано право власності на спірний житловий будинок, а тому фактично розумів про те, що поділ цього будинку після смерті останньої відбуватиметься між її дітьми відповідачами по справі, а тому він повинен був також звернутися до нотаріуса з відповідною заявою, однак таких дій не вчинив. Отже з вказаних підстав даний спір є штучним, а позов поданий з метою зменшення розміру частки відповідача [PERSON] . Крім цього вказує, що пояснення позивача [PERSON] щодо спільного проведення ремонтних робіт з нині померлою [PERSON] у спірному будинку, його газифікацію та іншого впорядкування території не знаходять свого підтвердження, оскільки в довідці ПП БТІ «Інвентаризатор» від 06.06.2020 відсутні відомості щодо реконструкцій будинку, капітального ремонту та реставрації. Сам позивач на думку представника відповідача з 2012 року до суду не звертався хоч і був обізнаним про походження будинковолодіння та визнання за померлою права власності на нього, а отже пропустив трирічний строк на звернення до суду, що в свою чергу є самостійною причиною для відмови у задоволенні позову. Самі позовні вимоги позивача [PERSON] не ґрунтуються на законі оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю до 2004 року не передбачено. 26.10.2020 третьою особою по справі приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу Шимкою О.І. подано письмові пояснення з яких вбачається, що третя особа проти позовних вимог позивача [PERSON] заперечує, з підстав викладених у ньому, а також пояснює, що Свідоцтва про право на спадщину за законом, видані відповідачам по справі на підставі правовстановлюючого документу на житловий будинок, згідно якого нині померла [PERSON] володіла ним на праві приватної власності відповідно до рішення Диканського районного суду Полтавської області від 07.11.2001. 10.12.2020 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та пояснив, що з 17.05.1990 він почав проживати з [PERSON] без реєстрації шлюбу, як чоловік та жінка. В 1991 році [PERSON] розірвала шлюб, у неї залишилося дві доньки [PERSON] та [PERSON] . Старша донька [PERSON] проживала з батьком (по рішенню суду), а менша донька [PERSON] проживала з ними. Спочатку проживали в будинку його матері в [ADDRESS] . В 1995 році у них народився спільний син [PERSON] . Також вказав, що він працював з 1983 по 1992 трактористом в КСП «Леніна», потім машиністом в «Полтаванафтогазбуд», з 2000 року був безробітній, з 2002 працював трактористом в ТОВ «Дукла», а з 2007 по даний час працює у фермера. Його жінка [PERSON] працювала в бібліотеці з 1988 по 2000 (на пів ставки), а з 2000 року працювала у школі по день смерті. Зазначив, що він з [PERSON] в період коли він працював у колгоспі ходили до голови колгоспу та домовились щоб їм виділили будинок. Колгосп надав їм будинок під виплату в [ADDRESS] , приблизно в 1995 році вони разом із [PERSON] одноразово сплатили за вартість будинку 26 000 грн. Оформлення будинку було здійснено на [PERSON] , оскільки він мав будинок матері. Спочатку в будинку по [ADDRESS] проживала інша сім?я, а в 2000 році коли будинок звільнили, вони із [PERSON] та дітьми стали там проживати, зробили в будинку косметичний ремонт, змінили опалення, провели водопостачання, каналізацію, поставили паркан. Проживали завжди як дружня сім?я. З 2011 року [PERSON] виїхала на навчання в м.Полтаву, потім вийшла заміж і в с.Василівку приїзжала тільки на вихідних та на канікулах. Після смерті [PERSON] він проживає постійно із сином [PERSON] в будинку по [ADDRESS] , будь яких претензій від відповідачки [PERSON] з приводу його проживання в будинку не було, також ніколи вона не казала йому, що цей будинок йому не належить. Приблизно в 2014-2015 роках почали виникати конфлікти між [PERSON] та [PERSON] , бо остання приїзжала в село пізно вночі та будила всих, [PERSON] робив сестрі зауваження, а [PERSON] образилась. Рік тому [PERSON] вивезла із будинку усі документи, що стосувалися будинку, забрала коштовності матері. Ним були замінені замки в будинку ( в січні 2020 року) та звертався в поліцію з цього приводу. Представник позивача адвокат Лучко Т.І. в судовому засіданні позов підтримала та додатково пояснила, що між позивачем та померлою [PERSON] дійсно були сімейні відносини, у них був спільний бюджет, спільне господарство, народився спільний син. В 1995 році саме позивач працював у колгоспі і саме йому виділили будинок для проживання, а здійснили оформлення на [PERSON] , так як у позивача вже був будинок після смерті його матері. Усі члени сім?ї погоджувалися, що будинок виплачений за спільні кошти. Позивач вважав, що є власником половини будинку, бо придбавали його разом із дружиною. Самостійно [PERSON] не мала можливості виплатити вартість будинку, бо виховувала двох дітей і зарплата бібліотекаря була маленькою. Тому вважає, що факт проживання однією сім?єю та придбання будинку за спільні кошти є доведеним. Також вважає, що за позивачем необхідно визнати право власності на Ѕ будинку по [ADDRESS] та частково визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані на ім?я відповідачів. Також представником позивача в судовому засіданні уточнено позовні вимоги в частині стягнення судових витрат, а саме просила стягнути понесені позивачем судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на послуги адвоката, лише із відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та проти них не заперечував, пояснивши при цьому, що його батько позивач [PERSON] та його мати [PERSON] проживали разом, як сім?я. В 2000 році родина - мати, батько він та сестра [PERSON] , переїхали проживати в будинок по [ADDRESS] . В їхній родині коштами розпоряджалася мати, батько віддавав усі зароблені кошти саме їй. Пам?ятає, що батько робив ремонт в будинку по [ADDRESS] , ставили паркан. Жили як звичайна родина. Після смерті матері він до нотаріуса не звертався, бо на той час був неповнолітнім. Чув, як дві сестри казали, що ходили до нотаріуса з приводу оформлення спадщини. В 2016 році він повернувся із Збройних Сил, а в 2020 році його викликав нотаріус щоб отримати свідоцтво про право на спадщину. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та подала заяву, в якій відмовляється від дачі пояснень по суті позову на підставі ст.63 Конституції України. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Репало Д.О. в судовому засіданні позов не визнав, з підстав викладених у відзиві та пояснив, що з 1995 року вже у позивача був будинок його покійної матері, де він був зареєстрований. Доказів того, що позивач не проживав у будинку матері суду не надано. Також звертає увагу, що слід критично віднестися до Актів, які є в матеріалах справи з приводу проживання позивача по [ADDRESS] з 1990 року, бо такі акти містять обставини, які відомі свідкам, а показання свідків як доказ не передбачений в таких категоріях справ. Окрім того факт проживання позивача в спірному будинку спростовується довідкою в якій вказується факт проживання позивача лише з 2001 року і по теперішній час. Отже, позивач не був зареєстрований у спірному домоволодінні. Вказав, що кошти за будинок виплачені [PERSON] в листопаді 1995 року, що підтверджується рішенням суду, за яким за [PERSON] визнано право особистої власності на будинок по [ADDRESS] . У матеріалах справи відсутні докази, що позивач приймав участь у викупі будинку та вкладав свої кошти. Також просить застосувати строки позовної давності, оскільки з 2001 року позивач знав про рішення суду, після смерті [PERSON] жодних дій не вчиняв, в 2012 році позивач ходив до нотаріуса, щоб подати заяву від імені сина для прийняття спадщини. Вважає, що даний позов є штучним з метою збільшення частки у спадковому майні. Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази у сукупності, суд приходить до наступних висновків. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.14). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що [PERSON] 09 січня 1991 року розірвала шлюб із [PERSON] . Позивач [PERSON] та нині померла [PERSON] являються батьками [PERSON] [INFO] - відповідача по справі, що підтверджено належно завіреною копією Свідоцтва про встановлення батьківства серії [NUMBER] , виданого 25.05.1995. (а.с.16,17). Відповідно до довідки Диканської селищної ради від 22.05.2020 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (не проживає). Разом з тим зазначено, що [PERSON] за вказаною вище адресою проживає без реєстрації (а.с.27). В той же час, позивач [PERSON] проживає за вказаною адресою з 2001 року, що вбачається з іншої довідки, виданої вказаною вище селищною радою 20.05.2020 за №2499 (а.с26). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що є сусідом позивача, проживає по [ADDRESS] приблизно з 1981 року. З 1985 року він працював із [PERSON] в колгоспі. На той час [PERSON] проживав по [ADDRESS], згодом (рік не пам?ятає) [PERSON] разом із [PERSON] та двома дітьми переїхали проживати в будинок по [ADDRESS] . Проживали вони як чоловік та жінка, була одна родина, чи були вони у зареєстрованому шлюбі особисто не цікавився. Знає, що вони робили ремонт в будинку по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] проживає із сином [PERSON] у будинку по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що позивач [PERSON] є її кумом, знає його із дитинства. Пояснила, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім?єю по [ADDRESS], було відомо їй, що вони не були одружені. Згодом вони переїхали в будинок по [ADDRESS] разом із двома дітьми. Цей будинок був колгоспний, раніше проживала ще у ньому сім?я [PERSON], які виїхали за кордон, а потім в цей будинок вселилися [PERSON] , [PERSON] та діти. Проживали вони, як дружня сім?я, був у них спільний бюджет. Після смерті [PERSON] , в будинку по [ADDRESS] залишився проживати [PERSON] та діти. В той же час, спільне проживання, наявність у сторін сталих відносин чоловіка та жінки, ведення спільного побуту також підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також зазначені свідки вказали, що будинок по [ADDRESS] надав колгосп [PERSON] , проте свідкам не було відомо, чи за спільні кошти виплачували вони вартість цього будинку. Таким чином, всі в сукупності дані дають підстави суду стверджувати, що дійсно в період з 10 січня 1991 року (після розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] ) до 21 січня 2012 позивач перебував у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON] , проживав з нею однією сім`єю та мали між собою взаємні обов`язки як чоловік та дружина. Проте, в період з 1991 року до 01 січня 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім?ю України, який не тільки не регулював та не визнавав відносини між чоловіком та жінкою без реєстрації шлюбу, але і не встановлював фактів проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та не наділяв цих осіб спільних правами та обов`язками. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. З роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, яка діяла на час виникнення правовідносин, вбачається, що заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають, тобто факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за КпШС України не встановлювався. Інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Таким чином, норми ст. 74 СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували з січня 2004 року. В ході розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] з січня 1991 року (дати розірвання шлюбу [PERSON] ) дійсно проживали однією сім?єю, як чоловік та жінка, проте з огляду на вказані норми закону, факт проживання позивача [PERSON] з нині померлою [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім`ю без реєстрації шлюбу суд вважає вірним встановити з 01.01.2004 року по [INFO] - тобто по день її смерті. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, зазначеним у постанові від 24.04.2019 у справі № 163/754/17. Щодо позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності та права власності на Ѕ частину будинку, суд зазначає наступне. Як вбачається з рішення Диканського районного суду Полтавської області від 07.11.2001, яке набрало чинності 11.12.2001, визнано дійсним та таким, що відбувся 30.11.1995 договір купівлі-продажу будинковолодіння, згідно якого колгосп ім..Леніна Диканського району продав, а [PERSON] купила в особисту власність будинковолодіння по [ADDRESS] , загальна вартість якого становить 16 434 грн. Також, зазначеним рішенням визнано за [PERSON] право особистої власності на вказане будинковолодіння (а.с.15). На підставі вказаного рішення суду, нині померла [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказаний будинок в органах БТІ, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.39). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства, спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України. Аналіз наведених роз`яснень дає підстави для висновку про те, що спільна сумісна власність у період придбання спірного будинку (1995-2000 роки) згідно законодавства, яке діяло у той час, виникала у таких випадках: майно придбане подружжям за час шлюбу; майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї; майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що це майно є сумісною власністю. В той же час, позивач [PERSON] не був членом сім`ї нині померлої [PERSON] у розумінні ст.6, ст.12, ст.13, ст.22, ст.95, ст.96 КпШС УРСР, оскільки за змістом наведених норм закону поняттям «члени сім`ї» охоплювалося коло осіб, які мали кровний зв`язок, або ж їхні взаємовідносини виникали внаслідок встановлення опіки (піклування), усиновлення. А поняття «член сім`ї», яке визначене ч.2 ст.64, ч.4 ст.156 ЖК України не може бути застосоване до спірних правовідносин, так як зазначеними нормами закону врегульовані виключно питання користування житлом, належним наймачу чи власнику. Відповідно до ч.2 ст.430 ЦК УРСР 1963 року громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. За змістом п.2 ч.1 ст.44 ЦК УРСР такий договір мав укладися у письмовій формі. Доказів існування відповідної угоди між нині померлою [PERSON] та позивачем по справі [PERSON] відносно створення спільної власності, а саме спірного будинку відсутні. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч.1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд не бере до уваги твердження позивача стосовно його особистої домовленості з головою колективного господарства ім.. Леніна стосовно надання їм під виплату житлового будинку, у якому він працював, а також спільної з нині померлою [PERSON] сплатою вартості спірного житлового будинку, оскільки на підтвердження вказаного не подано належних та допустимих доказів. Так з належно завіреної копії трудової книжки колгоспника вбачається, що позивач 01.11.1992 вибув з колгоспу ім.. Леніна, згідно поданої ним заяви про це, тобто до укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку між нині померлою [PERSON] як покупцем та даним колгоспом - продавцем з іншої сторони. В той же час, допитані в судовому засіданні свідки своїми показами, наданими в судовому засіданні не підтвердили факту придбання позивачем та нині померлою [PERSON] за спільні кошти спірного будинку, оскільки вказали, що не знають за які саме кошти придбавалось дане нерухоме майно. В ході розгляду справи позивачем [PERSON] не надано доказів існування певної угоди між ним та [PERSON] щодо створення спільної власності, а саме будинку по [ADDRESS] , факт отримання позивачем заробітної плати не є доказом участі придбання спірного будинку, або ж укладення певної угоди (договору). Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте позивачем та померлою [PERSON] внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Щодо заявленого представником відповідача клопотання про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Враховуючи, що судом не встановлено порушеного права позивача, тому клопотання про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Щодо вимог позивача про визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом суд зазначає наступне. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.02.2020 спадкоємцями [PERSON] є донька [PERSON] та син [PERSON] , за якими визнано право власності по Ѕ частині на житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] (а.с.22) . Відповідачі як спадкоємці за законом першої черги у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті матері [PERSON] , інший спадкоємець за законом - [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась, шляхом подачі відповідної заяви про це. В подальшому [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за законом кожен на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] (а.с.22,24). Враховуючи те, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання спільною сумісною власністю спірного житлового будинку та визнання за ним права власності на Ѕ його частину задоволенню не підлягають, а тому не підлягають задоволенню і похідні вимоги стосовно визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом зі зменшенням їх частки, виданих приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу Полтавської області Шимкою О.І., відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] . Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно наявних в справі доказів позивачем [PERSON] були понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., та судові витрати у виді судового збору в розмірі 3 732 грн. 40 коп., які документально підтверджено, квитанціями про сплату судового збору (а.с.8, 9), угодою на представництво інтересів у цивільній справі та квитанцією від 01.09.2020 (а.с137-138). Враховуючи те, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати з відповідача [PERSON] повинні бути стягнені в пропорційному порядку, а саме 2840,40 грн. Стосовно понесених витрат відповідача [PERSON] на правничу допомогу, розмір яких складає 13 000 грн., на підтвердження чого останньою подано Договір про надання правничої допомоги та Додаткову угоду до договору, а також довідку про обсяг виконаних робіт (а.с.160-162), такі витрати також підлягають відшкодуванню позивачем пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 2600 грн. У відповідності до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З урахуванням викладеного, та враховуючи покладення обов`язку щодо відшкодування судових витрат на обидві сторони, суд дійшов висновку про звільнення позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] від обов`язку сплачувати одна одній частину судових витрат.

Outcome: partial