Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся 27.08.2018 року до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог Згідно уточненої позовної заяви від 13.11.2018 року, представник позивача [PERSON] просить стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача заборгованість за розпискою від 17.02.2011 року в розмірі 8196 доларів США. У зв`язку з відмовою відповідачки [PERSON] від повернення боргу за вищезазначеною розпискою, у рахунок погашення заборгованості накласти стягнення на земельну ділянку площею 5,80 га, що розташована на території Приморської сільської ради масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка за життя належала [PERSON] , померлому [INFO] , на підставі державного акту серії ІІ-ОД №070766. Визнати право власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 5,80 га, що розташована на території Приморської сільської ради масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка за життя належала [PERSON] , померлому [INFO] , на підставі державного акту серії ІІ-ОД №070766. Свої позовні вимоги представник позивача [PERSON] адвокат Гасанов К.І. обґрунтовує тим, що 17.02.2011 року [PERSON] взяв в борг 3000,00 доларів США у позивача строком на один місяць та під заставу залишив свій земельний пай (земельну ділянку площею 5,80 га, що розташована на території Приморської сільської ради масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] ). У випадку, якщо борг не повертається в строк, зазначена вище земельна ділянка залишається у позивача. Оскільки [PERSON] борг не повернув, позивач [PERSON] почав використовувати земельну ділянку, яка була зазначена в розписці. [INFO] [PERSON] помер, донька померлого [PERSON] прийняла спадщину після померлого та стала власницею зазначеної вище земельної ділянки, на теперішній час, як зазначає представник позивача, відповідачка хоче продати спірну земельну ділянку, та шукає покупців, що на думку представника позивача порушує права та законні інтереси позивача [PERSON] , оскільки померлий не задовольнив його вимоги за життя. Оскільки відповідачка [PERSON] в добровільному порядку відмовляється повертати борг померлого спадкодавця, представник позивача вважає, що вимоги [PERSON] повинні бути задоволенні шляхом накладення стягнення на зазначену вище земельну ділянку та шляхом стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних за вчасне неповернення боргу боржником та інфляційних витрат. Згідно з наданим до суду представником позивача [PERSON] розрахунком, загальна сума до стягнення з відповідачки становить 8196,00 доларів США. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.08.2018 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.08.2018 року було відмовлено в застосуванні заходів забезпечення позову по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.08.2018 року було частково задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.12.2018 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.02.2019 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження по справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.07.2019 року було поновлено провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.09.2019 року дану справу було прийнято до свого провадження суддею Шевчук Ю.В. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.10.2019 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Короткий виклад позицій сторін по справі В судовому засідання адвокат Гасанов К.І., який діє в інтересах позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив,що звернувся до суду, як тільки стало відомо, що за відповідачкою [PERSON] згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2018 року було визнано право власності на спірну земельну ділянку. До цього часу звертатись із позовом до суду, як зазначає представник позивача, було нідокого, через відсутність спадкоємців у померлого. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] у задоволенні уточнених позовних вимог позивача заперечувала у повному обсязі, просила відмовити у їх задоволенні, тому що вона не погоджується з наданим до суду розрахунком заборгованості за розпискою, та з підстав пропуском представника позивача строку для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. Так, відповідачка [PERSON] зазначає, що строк позовної даності щодо вимог за вищезазначеною розпискою сплив ще 17.02.2014 року, адже сама розписка була складена померлим 17.02.2011 року, окрім того, позивач [PERSON] увесь цей час, як зазначає відповідачка, незаконно продовжує оброблювати спірну земельну ділянку, натомість на даний час відповідачка стверджує, що спірна земельна ділянка була відчужена нею на користь іншої особи. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно копії розписки від 17.02.2011 року, яка міститься в матеріалах справи, померлим [PERSON] було отримано у борг від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000,00 доларів США строком на один місяць. В заставу позивачу [PERSON] було передано майно у вигляді належної померлому [PERSON] земельної ділянки площею 5,80 га. Дана земельна ділянка належала померлому на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ-ОД№070766, виданого на підставі розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області від 08.07.2002 року №400/2002. Однак, [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 05.04.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №426. Те, що відповідачка [PERSON] є дочкою померлого підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС адміністрації Радянського району м. Челябінська, актовий запис №1735. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.05.2018 року відповідачці [PERSON] було надано додатковий строк для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті померлого [PERSON] . Згідно відповіді Завідувача Шостої Одеської державної нотаріальної контори №4222/-1-16 від 14.09.2018 року, спадкова справа щодо майна померлого [INFO] [PERSON] не заводилась. Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2018 року по справі №495/277918 за [PERSON] було визнано право власності на земельну ділянку площею 5,80 га, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , яка розташована на території Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та яка належала за життя померлому [PERSON] . Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.06.2018 року апеляційне провадження щодо оскарження зазначеного вище рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2018 року було закрито. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили та станом на теперішній час є чинним. Спори, що виникають у зв`язку з неповерненням грошових коштів за наявної розписки вказують, що між сторонами існують відносини за договором позики, тобто порушення цивільного права особи, пов`язаного з невиконанням зобов`язання, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви та розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про позику, іншими актами цивільного законодавства, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, як суб`єкт цивільних, земельних, сімейних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1\~статті 628 Цивільного кодексу України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2\~ст.1047 Цивільного кодексу України\~на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року №6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Відповідно до ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно\~ст. 1050 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно\~ст.625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до вимог статей\~608,1218,1219 ЦК Україниу\~зв`язку із смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно зв`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, в той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися унаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1282\~ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора, відповідно до ч. 2 ст. 1282\~ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Верховний Суд зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм\~ЦК України\~позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося. Відповідно до структури\~ЦК України\~кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 25 квітня 2018 року №6-5552свп18. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом також досліджено, співмірність розміру заборгованості по договору позики із розміром спадкового майна, на яке позивач просить суд звернути стягнення. Відповідно до ст. 1281\~ЦК України спадкоємці\~зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Таким чином встановлено, що позивач у передбачений законом строк пред`явив вимоги до спадкоємця, що підтверджується надісланою в нотаріальну контору претензією про повернення заборгованості. Відповідачка, як спадкоємиця померлого позичальника, який не виконав умови договору, прийнявши спадщину, в силу ст.ст. 1281,1282 ЦК України зобов`язана\~у межах вартості спадщини задовольнити вимоги кредитора. Відповідно до ч.3\~ст.1281 ЦК України\~якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що право власності на спадкове майно після смерті померлого [PERSON] за відповідачкою [PERSON] було визнано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2018 року, а з позовною заявою до суду представник позивача звернувся 27.08.2018 року, доводи відповідачки щодо необхідності застосування строків позовної давності відносно позовних вимог позивача не ґрунтуються на дійних обставинах справи та нормах діючого законодавства, а тому задоволенню не підлягають. Норми діючого законодавства свідчать, що спадкоємець відповідає перед кредитором тільки в межах своєї частки у спадщині, тобто у спадкоємця виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину. У спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених\~ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування та суб`єктів спадкового процесу й випливає із суті універсального характеру спадкового правонаступництва. Борги спадкодавця - це майнові зобов`язання, які прийняв на себе спадкодавець перед фізичними або юридичними особами - кредиторами, але смерть позбавила його можливості виконати їх. Обов`язок доказувати борги померлого покладається на самого кредитора. Кредитор, який звернувся до спадкоємців, зобов`язаний надати документи, що підтверджують його вимоги. При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа № 306/2000/16-ц), яку суд враховує при вирішенні цієї справи. За чинним законодавством спадкоємці, що прийняли спадщину, повинні виконати боргові зобов`язання в межах дійсної вартості майна, одержаного ними у спадщину. Вартість спадщини визначається на час відкриття спадщини. Отже, умовою відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця є факт прийняття спадщини. Аналогічні роз`яснення надані в абз. 2 п. 32 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення\~ст. 1282 ЦК України\~спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного суду України від 16.01.2019 року по справі №464/3790/16-ц. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції покриваються відповідним еквівалентом іноземної валюти. У випадку невиконання грошового зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки вони передбачені виключно для гривні, а відшкодування втрат від коливання курсу іноземних валют - статтею 625 ЦК України не передбачено. Такого висновку дійшов Верховний Суд у його постанові від 20.02.2019 у справі №638/10417/15ц, а також у Постанові від 01.03.2017 у справі №6-284цс17. Отже позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення інфляційних витрат за несвоєчасне повернення коштів померлим [PERSON] задоволенню не підлягають. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу I книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У той же час, суд не вбачає підстав для задоволення стягнення з відповідачки 3% річних за користування боржником [PERSON] грошовими коштами, оскільки згідно ч.1 ст.608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Так, вина відповідачки [PERSON] у неповерненні вчасно коштів за розпискою від 17.02.2011 року, складеною померлим [PERSON] відсутня. Відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. З урахуванням зазначеного доцільно говорити не про відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця, а саме про наступництво спадкоємцями боргів спадкодавця. Згідно роз`яснень, які містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК України, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Таким чином, уточнені позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідачки [PERSON] 3% річних за несвоєчасну сплату боргу спадкодавцем [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина 2 статті 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення. При цьому суд повинен виходити з умови договору, в якій зазначено, за яким саме курсом валют - офіційним чи комерційним - розраховується сума в гривнях, що підлягає виплаті. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 14 січня 2019 року по справі № 537/6309/16-ц). Згідно з даними з офіційного сайту Національного Банку України, курс гривні щодо іноземних валют, а саме щодо долару США станом на 15.02.2021 року складає 27,84 грн. Таким чином, сума заборгованості у розмірі 3000,00 доларів США, за договором позики від 17.02.2011 року еквівалентна 83520,00 гривень. За вимогою п.п.1,3,4, ч.1\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення судового рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванн до цих правовідносин. З метою ефективного захисту порушених прав, суд може сформулювати судове рішення з метою досягнення ефективного способу захисту. Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Враховуючи вищезазначене, оскільки у суду відсутні відомості щодо вартості спірної земельної ділянки, що позбавляє суд можливості визначити співвідношення вартості спадкового майна та вимог кредитора спадкодавця, та одночасне стягнення заборгованості за договором позики спадкодавця та визнання права власності на земельну ділянку, що входить до складу спадщини після смерті померлого [PERSON] , який помер [INFO] буде порушенням норм ст. 61 КонституціїУкраїни, відповідно до положень якої, \~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності за одне й теж саме правопорушення. Відповідно до\~частин 1,2\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності зі\~ст. 141 ЦПК України, на\~користь позивача\~ [PERSON] підлягають\~стягненню з\~відповідачки [PERSON] витрати\~на сплату\~судового збору,\~понесені позивачем\~під час\~подання позовної\~заяви до\~суду у\~сумі 1968,19 гривень.

Outcome: partial