Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості у сумі 13447,08 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 14.03.2014 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та відповідачем по справі був укладений кредитний договір №[NUMBER], відповідно до умов якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі, а відповідач зобовязувався повернути його, сплатити проценти за користування ним та інші платежі, визначені графіком платежів, що доданий до даного договору. Відповідно до умов договору факторингу від 22.12.2014 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаним вище кредитним договором. Кредитні кошти відповідач отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 26.12.2017 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 13447,08 грн., та до якої позивачем внесена наступна заборгованість : 11048,93 грн. заборгованість за кредитом; 673 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 1725,15 грн. заборгованість за комісією. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, а позивач набув права вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Вказана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 09.02.2018 року. Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, останньому був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотанням про розгляд справи за участю сторін до суду не направив. Крім того, на поштовому повідомленні зазначено, що відповідач по справі, начеб-то помер. Однак із листа Золотоніського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 05.04.2018 року №859/16.3-04.3, судом встановлено, що актового запису про смерть, складеного відносно [PERSON], 16.03..[INFO] не виявлено. За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку, що підстави вважати відповідача померлим матеріали справи не містять, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає до часткового задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із договору про надання споживчого кредиту №[NUMBER] від 14.03.2014 р., укладеного між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та відповідачем по справі, банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник отримує його на обговорених сторонами умовах, що випливає із п. 1.1 вказаного вище договору. Згідно п. 1.4.1 вказаного кредитного договору позичальник зобовязаний повністю повернути банку суму отриманого кредиту та виконати всі інші зобовязання встановлені кредитним договором не пізніше 14 березня 2016 року. Із вказаного договору вбачається також, що сторони визначили графік погашення кредиту, розмір процентів за користування ним та інші істотні умови вказаного договору. Нормами статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до договору факторингу №22/12/14/1-1 від 22.12.2014 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», сторони уклали договір факторингу відповідно до якого останній набув права грошової вимоги за кредитними договорами, в тому числі щодо вимоги погашення кредитної заборгованості із [PERSON], що стверджується також витягом з додатку 1 до договору факторингу №22/12/14/1-1. Згідно з п. 6.2.4. відступлення права вимоги за цим договором здійснюється без згоди боржників. Згідно із ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Як вбачається із ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Таким чином судом встановлено, що до позивача перейшло право вимоги за вказаним вище кредитним договором. У порушення умов договору та закону відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, суму коштів не повернув та ухиляється від їх сплати. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Разом із тим із розрахунку заборгованості за договором від 14.03.2014 року, судом вбачається, що позивач включив до суми заборгованості нараховану комісію в сумі 1725.15 грн. Законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Згідно з положеннямичастин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Судом встановлено, що позивач включив до розрахунку заборгованості відповідача комісію за користування вказаним кредитом, яку нарахував у сумі 1725.15 грн., яка по своїй суті є платою за користування вказаним кредитом. Із матеріалів вказаної справи вбачається, що відповідач отримав саме кредит на споживчі цілі. Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не повязаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника. Отже, надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, (які діяли на момент укладення кредитного договору) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та в постанові №6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року. На підставі вказаного вище, задовольняючи позов банку суд,

Outcome: partial