Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

Позивач 13.03.2018р. звернувся до суду із даним позовом, в якому зазначив, що з 16.07.2011р. по 14.02.2018р. він перебував у шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу є син [PERSON], [INFO]., який після розірвання шлюбу мешкає з позивачем та бабусею. Добровільно з відповідачкою дійти згоди про виїзд з дитиною за кордон на оздоровлення позивач не взмозі. Під час проживання в родині і фактичного її розпаду відповідачка не приймає участі в утриманні дитини, усім необхідним дитину забезпечує позивач. Дитина хворіє, оздоровлення рекомендовано дитині лікарем педіатром. Однак відповідач категорично відмовляється відпускати сина з позивачем чи з його матір'ю для поїздки за кордон для оздоровлення дитини, при цьому будь яких аргументів не наводить. Просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], [INFO], у супроводі батька [PERSON], [INFO] або уповноваженої особи [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері [PERSON], [INFO] до Туреччини у період з 20 травня 2018р. по 10 червня 2018р. В подальшому позов неодноразово уточнено і позивач остаточно просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON], [INFO]., у супроводі батька [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері [PERSON], [INFO] до Туреччини у період з 20 вересня 2018р. по 20 жовтня 2018р. та з 15 травня 2019р. по 15 червня 2019р. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 25 червня 2018 р. в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради до участі у справі. В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що дитина обожнює море і повинна оздоровлюватися та гармонійно розвиватися. За дитиною піклується він, а також в цьому йому допомагає мати. Він працює і має кошти для вивозу дитини за кордон. Його викликали до органу опіки та піклування де він надавав пояснення і зазначав, що відповідач має можливість приходити до дитини в дні визначені вказаним органом. Однак відповідач з лютого 2018р. не приходить до дитини, не провідує навіть у період захворювання дитини, тобто сама не виконує рекомендації органу опіки та піклування. В інших судах є його позови та позови відповідачки, а психологічне обстеження дитини буде проводитись на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м.Харкова. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували. Відповідач зазначила, що дитина повинна спілкуватися з матір'ю, позивач повинен виконати рекомендації органу опіки та піклування, а дитина пройти психологічне обстеження, після чого вона б надала згоду на виїзд дитини. Однак позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, настроює дитину проти неї, у зв'язку з чим вона зверталася до поліції, прокуратури та органу опіки та піклування і отримувала письмові відповіді. У дні визначені органом опіки, позивач кудись вивозить дитину чи не відкриває двері, а його родичі зазначають, що не знають де він знаходиться. В день визначений органом опіки вона не змогла забрати дитину з дитячого садка, оскільки позивач посадив дитину в машину та зазначив, що разом з нею нікуди не піде. Коли їй вдається побачити дитину то при цьому знаходяться свекор, свекруха та позивач, які її провокують. Також мали місце її виштовхування з будинку позивачем і свекрухою, коли дитина хворіла, а вона пропонувала забрати дитину для догляду. Позивач в присутності дитині ображає її та грає з сином в комп'ютерні ігри де є сцени насильства. Раніше вона з дитиною відпочивала за кордоном та разом з позивачем надавали згоду його батькам про виїзд з ними дитини. Під час шлюбу їх родину утримувала свекруха, купувала одяг та продукти харчування, а після того як вона вийшла на роботу то віддавала весь свій заробіток матері позивача. Не знає чи віддавав позивач будь які гроші своїй матері, а тому вважає, що позивач неспроможний вивезти дитину за кордон. Вона не може довірити дитину позивачу, оскільки він з нею не впорається, враховуючи що дитина хворіє. Влітку дитину вивозили батьки позивача до м.Одеса, коли сам позивач залишався в м.Харкові. Представник позивача вважала позов не підлягаючим задоволенню оскільки позивач не має права звертатися з позовом, оскільки в п.5 ст.175 СК України внесені зміни, а місце проживання дитини не визначено. В п.6 Конвенції про права дитини зазначено, що дитину до семирічного віку ніхто не має права позбавити материнської опіки. Моральні якості позивача в судовому засіданні не доведені і довірити йому дитину, що хворіє на алергію та запалення вуха неможливо, оскільки він не може з нею впоратися і здійснити заходи по її лікуванню. На даний час хто піклується за дитиною невідомо. Також не проведено психологічне обстеження дитини. Позивач не довів, що він фінансово спроможний вивезти дитину за кордон. Крім того, незрозуміло яка буде обстановка у державі до якої хоче позивач вивезти дитину, враховуючи той факт, що Туреччина знаходиться в стані війни з Сирією. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, який виконує функції органу опіки та піклування просив розглядати справу у його відсутність, при цьому зазначив, що відповідно до ст.19 СК України не передбачено надання письмового висновку з приводу дозволу на виїзд дитини за кордон. Оздоровлення дитини відповідає її інтересам. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно до копії свідоцтва про народження [NUMBER], батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 13). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14.02.2018р., шлюб укладений 16 липня 2011р. між [PERSON] та [PERSON] розірвано, прізвища сторін після розірвання шлюбу: [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 21) [PERSON], [INFO] неодноразово обстежувався і отримував у зв'язку з хворобами медичні рекомендації лікаря - педіатра в поліклініці «Мамин дом». (а.с.22-33) За відповіддю ФОП [PERSON] №15 від 28.11.2017р. [PERSON], 2013 р.н. систематично відвідує дитячий садок (ФОП [PERSON].) з 15 липня 2016р. На заняття дитину приводить батько [PERSON], або бабуся [PERSON]. За період з 01.09.2017р. по 24.11.2017р. дитина була відсутня по хворобі (довідки у наявності) з 15.09.2017р. по 27.09.2017р., з 07.10.2017р. по 13.10.2017р., з 03.11.2017р. по 10.11.2017р. (а.с.47) Згідно довідки ТОВ «АВТО ГРАФ М» від 11.12.2017р. [PERSON] з 01.07.2015р. по 22.08.2017р. працював на посаді менеджера відділу продажу автомобілів і його дохід за зазначений період склав 69797,26 грн. Як вбачається з висновку за повідомленням оператора «102» від 28.09.2017р. розгляд за фактом виклику поліції за адресою [ADDRESS] припинено через відсутність складу адміністративного правопорушення та малозначності конфлікту. [PERSON] та [PERSON] ознайомлені з положеннями ст.173-2 КУПаП, а також проведена профілактична бесід про недопущення сварок в родині. (а.с.51) [PERSON] зверталася до Новобаварського ВП ГУНП в Х/О щодо насилля в родині, а також до прокурора Жовтневого району м.Харкова і прокурора Харківської області про порушення житлових прав, насилля та спілкування з дитиною. Зазначені звернення були направлені за належністю на адресу служби у справах дітей по Новобаварському району Управління служб по справах дітей. (а.с.52-59) Також [PERSON] зверталася до директора Департаменту служби по справах дітей з приводу перешкод у спілкуванні з дитиною. Будь якого висновку (відповіді) Департаменту служби по справах дітей відповідачем до суду не надано. (а.с. 65-74) Судом встановлено, що дитина на даний час фактично проживає разом з позивачем, що підтвердили позивач та відповідач. Станом на день винесення рішення у справі, відповідачем не надано дозволу на виїзд дитини за кордон з посиланням на наявність спору про місце проживання дитини, спілкуванні з нею та відсутність психологічного обстеження дитини. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1,3 ст.13, ч.1 ст.49 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Сторонни користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ст. 76, ч.1,2,3 ст.77,79,80 ЦПК України: Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.1,5,6 ст.81, ст.89 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989р. яка ратифікована Верховною Радою України 27.09.1991р. передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за нею за законом. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959р. дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Так, рівність прав і обов'язків батьків стосовно дітей має дотримуватися незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи ні. Одне з питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини - реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно положень ч.2 ст.4 Закону України від 21.01.1994 р. "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами, у п.4 передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Позивач звернувся з позовом 13.03.2018р. на підставі відповідних норм ЦК України, що не суперечило суті сімейних відносин до внесення змін у ст.157 СК України в липні 2018р., а тому є безпідставними посилання відповідача та його представника та те, що позивач не має права звертатися з позовом, оскільки внесені зміни в п.5 ст.175 СК України. Судом встановлено, що відповідач безпідставно не надає дозвіл на виїзд за кордон свого сина [PERSON], [INFO] для оздоровлення та відпочинку. А тому, враховуючи вищевикладене, письмові пояснення представника Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, те, що шлюб між позивачем та відповідачем вже більше десяти місяців розірваний, сторони проживають окремо та між ними є спір, і відповідач заперечує у виїзді дитини для оздоровлення і відпочинку за кордон, в цілях якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково та надати дозвіл особі, яка не досягла 16 річного віку на тимчасовий виїзд за межі України - [PERSON], [INFO], у супроводі батька [PERSON], без згоди та супроводу матері [PERSON] до Туреччини у період з 15 травня 2019р. по 15 червня 2019р. Вимоги позивача щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд до Туреччини у період з 20 вересня 2018р. по 20 жовтня 2018р. не підлягає задоволенню, оскільки строк для реалізації порушеного права вже закінчився і поновити вказаний строк не має можливості, т.я. конкретна дата є абсолютною величиною, а такий дозвіл надається на майбутнє - на строк що не настав. Відповідно до ст.140 ЦПК України судові витрати понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі вищевикладеного

Outcome: partial