Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом [PERSON] про стягнення аліментів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 червня 2000 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. В шлюбі народилось двоє дітей: - донька [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що подружнє життя з відповідачем не склалося, рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 вересня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Крім того, вказує, що спільні діти проживають разом з нею та фактично знаходиться на її утриманні. З врахуванням вище викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей, в твердій грошовій сумі, в розмірі по 2 500 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з дня подання заяви і до досягнення кожною дитиною повноліття. Ухвалою суду від 05 листопада 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. У встановлений в ухвалі строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він вказує, що позивачем не надано жодного доказу в підтвердження свої позовних вимог. Крім того, зазначає, що 2009 року працює в ПрАТ «Волиньобеленерго» на посаді електромонтер оперативно-виїзної бригади та в період з 01.05.2019 року по 31.10.2019 року його дохід становив 61 433,63. Просить суд, поставити рішення яким стягувати з нього аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини з його заробітної плати. До початку судового засідання представник позивача подав суду заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач до початку судового засідання подав заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги визнає частково, а саме р розмірі 1/3 від усіх його доходів. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності осіб, що не з`явилися по наявним матеріалам справи. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, однак, рішенням Луцького міськрайонного суду від 10.09.2019 року шлюб між ними було розірвано (а.с. 4-5). В шлюбі народилося двоє дітей: - донька [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6-7). Відповідно до свідоцтв про народження дітей вбачається, що [PERSON] являється батьком дітей (а.с. 6-7). Судом також встановлено, що сторони проживають окремо, неповнолітні діти проживає разом з матір`ю - позивачкою [PERSON] та перебувають на повному її утриманні. Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як вбачається з матеріалів справи відповідач офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату. Інших доходів відповідач не має. В судовому засіданні позивач та її представник не надали доказів отримання відповідачем будь-яких додаткових доходів окрім зарплати. За таких обставин з відповідача [PERSON] аліменти на користь позивачки на утримання їхніх спільних малолітніх дітей підлягають визначенню в частці від його заробітку (доходу). Частина заробітку (доходу) матері, батька, як передбачає ст. 183 СК України, визначається судом. При цьому розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, те, що сторони не змогли добровільно досягнути згоди про розмір сплачуваних аліментів, а також, що обов`язок утримувати дитину покладається рівною мірою на матір і батька, а також визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей в розмірі - у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно та до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає, що розмір аліментів, що стягуються з відповідача буде відповідати звичайним потребам неповнолітніх дітей. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення аліментів є такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно положень ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 768,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.ст. 75, 82, 84, 180, 181, 182, 184 СК України,

Outcome: partial