Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування своїх вимог зазначав, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № GOAWA770330400 від 13.08.2008 року. Згідно з умовами цього договору позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у сумі 9 829,04 доларів США на строк до 12.08.2013 р., а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 03.09.2014 року має заборгованість 15 189,08 Дол. США, яка складається з наступного: - 2 439,65 Дол. США заборгованість за кредитом; - 1 291,74 Дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2 520,34 Дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 8 195,06 Дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафів відповідно до Договору: - 19,95 Дол. США штраф (фіксована частина); - 722,34 Дол. США штраф (процентна складова). Просили суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № GOAWA770330400 від 13.08.2008 року у загальній сумі 15 189,08 доларів США, та понесені судові витрати у розмірі 1903,19 грн. Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 грудня 2014 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь [PERSON] заборгованість за кредитним договором № GOAWA770330400 від 13.08.2008 року у загальній сумі 15 189,08 доларів США та понесені судові витрати у розмірі 1903,19 грн. Ухвалою суду від 1 серпня 2017 року у задоволенні заяви [PERSON] про скасування заочного рішення відмовлено. В апеляційний скарзі відповідач просить скасувати рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки, вважає що рішення суду не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Зазначає, що він дійсно 13 серпня 2008 року отримав у [PERSON] кредит для придбання автомобіля строком на пять років, але 16 січня 2009 року прийняв рішення про передачу автомобіля як заставного майна [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором. [PERSON] прийняв автомобіль та повідомив його, що вся сума від реалізації автомобіля буде направлена на погашення боргу. Після передачі автомобіля його не повідомляли про реалізацію автомобіля, вартість продажу, недостачу чи залишок коштів, внаслідок чого він вважав, що [PERSON] не має до нього ніяких претензій. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] зазначив повну суму заборгованості без врахування вартості заставленого майна, суд першої інстанції ці обставини не перевірив та ухвалив незаконне рішення. В засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги повністю підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Апеляційний суд не може погодиться з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. З урахуванням ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані , які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права. Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що 13.08.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитно-заставний договір № GOAWA770330400. Згідно з умовами цього договору позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» надав кредит для придбання автомобіля у сумі 9 829,04 Дол. США на строк до 12.08.2013 р., а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитні кошти було використано за призначенням: придбано автомобіль марки ВАЗ 210994 державний реєстраційний номер 05ВА8215 та передано його в заставу [PERSON] з метою забезпечення виконання зобовязань а договором від 13.08.2008 року (а. с. 8-16). Згідно наданого [PERSON] розрахунку заборгованість [PERSON] за договором № GOAWA770330400 від 13.08.2008 року станом на 03.09.2014 року складає 15 189,08 доларів США, яка складається з наступного: - 2 439,65 Дол. США заборгованість за кредитом; - 1 291,74 Дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2 520,34 Дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 8 195,06 Дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: - 19,95 Дол. США штраф (фіксована частина); - 722,34 Дол. США штраф (процентна складова) (а. с. 4-6). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сума заборгованості 15 189,08 доларів США є обгрунтованою та підлягає стягненню з відповдіача у повному обсязі. Апеляційний суд не може погодитися повністю з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Пунктом 12.2 кредитно-заставного договору від 13.08.2008 року передбачено, що банк, не застосовуючи судових процедур, має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж таких: а) передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог; б) продаж предмета застави банком третій особі відповідно до вимог законодавства України; в) звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору); г) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України. З метою врегулювання питання щодо погашення наявної заборгованості відповідач за власною інінциативою 25 серпня 2009 року за актом приймання-передачі, добровільно передав банку придбаний за кредитні кошти автомобіль марки ВАЗ 210994 - 20 2008 року випуску ,транзитний номер 050АТ 3690 для його реалізації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості у разі невиконання ним зобовязань перед [PERSON] до 16 квітня 2009 року (а.с.59). Згідно із цим актом автомобіль перебуває у технічно справному стані, його передано представнику банку [PERSON] з оригіналом технічного паспорту та комплектом ключів. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Враховуючи ці вимоги закону апеляційним судом було задоволено клопотання представника відповідача та витребувано у ПАТ КБ «ПриватБанк» оригінал спірного кредитно-заставного договору від 13.08.2008 року та інформацію про те коли був реалізований [PERSON] предмет застави за кредитним договором № GOAWA770330400 від 13.08.2008 року автомобіль ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску , транзитний номер 05 АТ 3690, який належав [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АНС №212838, за яку суму та як були розподілені кошти від його реалізації. Згідно відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23.10.2017 року автомобіль було реалізовано [PERSON] 30.09.2009 року за 52500 грн., що за курсом долару на той час складало 7271,47 доларів США та кошти були направлені на погашення заборгованості та розподілені наступним чином : тіло кредиту та прострочене тіло кредиту 6570,84 доллара США, комісія 219,16 доларів США, відсотки 412,36 доларів США та пеня 69,10 доларів США. З розрахунку заборгованості вбачається , що це розподілення коштів було здійснено [PERSON] у жовтні 2009 року (а.с.4-7). До цієї інформації [PERSON] надано копію акту від 25.08.2009 року, відповідно до якого автомобіль було передано [PERSON] для реалізації 25.08.2009 року (а.с.106). Апеляціний суд не може прийняти до уваги цей акт, оскільки до матеріалів справи додано лише його копію, зазначений у ньому номер технічного паспорту автомобіля не співпадає зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, що належить [PERSON] В судовому засіданні представник відповідача наполягав, що автомобіль було передано для реалізації [PERSON] саме за актом від 16 січня 2009 року та надав суду для огляду оригінал цього акту (а.с.59). Крім того, згідно довіреності на розпорядження транспортним засобом виданої [PERSON] на імя уповноваженого працівника [PERSON] , вона видана саме 16 січня 2009 року та зі змісту цієї довіреності вбачається, що автомобіль було знято з обліку саме 16 січня 2009 року (а.с.60). Відповідно до п.12.7 договору у разі продажу предмета застави всі суми виручені в результаті такої реалізації , використовуються в першу чергу на відшкодування всіх витрат , які [PERSON] зазнав у звязку із зверненням стягнення на предмет застави.У разі, якщо сум недостатньо для повної сплати всіх забезпеченних вимог, непогашена частина забезпеченних вимог становить заборгованість позичальника перед [PERSON], яка негайно належить до сплати [PERSON]. Суд не може прийняти до уваги доводи представника відповідача в тієї частині , що підстави для стягнення заборгованості відсутні в даному випадку, оскільки має місце прострочення кредитора виходячи з наступного. За змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають iз суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку ( частина перша цієї статті). Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов'язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу ). Відповідачем у судовому засіданні не було надано належних доказів, що свідчать про наявність обставин, визначених у ст.613 ЦК України за яких відповідач не міг виконати свого обовязку за договором. Таким чином, ураховуючи суть взаємоповязаних кредитних і заставних зобовязань, факт прийняття кредитором від боржника предмета застави для його подальшої реалізації, що передбачено умовами пункту 12.2 укладеного між сторонами кредитно-заставного договору, породжує для кредитора обовязок вчинити необхідні для цього дії протягом розумного строку (якщо відповідний строк не визначено законом або договором). Ухилення від учинення таких дій зумовлює виникнення прострочення з боку кредитора. З матеріалів справи вбачається, автомобіль був переданий відповідачем [PERSON] за його ініціативою у січні 2009 року для реалізації за умови невиконанням ним своїх зобовязань до 16 квітня 2009 року. Оскільки у визначений срок відповідач свої зобовязання не виконав, [PERSON] , відповідно до умов укладеного договору продав автомобіль протягом розумного строку та отримані від його реалізації кошти направив на погашення заборгованості. Враховучи викладені обставини , апеляційний суд вважає, що правові підстави стверджувати, що в даному випадку має місце прострочення кредитора відсутні. Посилання відповідача на ті обставини, що після передачі автомобіля він не звертався до [PERSON] та вважав, що [PERSON] не має до нього ніяких претензій є неспроможними. Оскільки, після реалізації автомобіля заборгованість за тілом кредиту у сумі 2439,65 доларів США залишилася непогашеною , вона підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичалька процентів від суми позики , якщо інше не встановлено законом або договором.Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно розрахунку розмір відсотків за користування кредитними коштами складає 1291,74 доларів США та ця сума також підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до розянень, наданих у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий у іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, то суд зазначає у резолютивній частині рішення про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України). Згідно п. 13.3. договору від 13.08.2008 року у випадку порушення Позичальником зобовязання щодо повернення основної суми кредиту, позичальник сплачує пеню у розмірі 0.15% від суми простроченого платежу але не менше однієї гривні за кожний день прострочення. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховується. Згідно розрахунку позивача заборгованість за пенею складає 8263,75 доларів США. Вирішуючи позовні вимоги позивача про стягнення суми штрафу на загальну суму 742,29 доларів США апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. [PERSON] та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно паспорту громадянина України серії ВВ 880139, виданого 26.03.2008 року Артемівським МВ УМВС України у Донецькій області, [PERSON] є громадянином України, з 09.08.2000 року зареєстрований [INFO], на терепішній час проживає за адресою м.Бахмут (м.Артемівськ), вул.Ювілейна 8\\94 (а.с.81-82). Місто Артемівськ Донецької області входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, дію якого призупинено розпорядженням від 5 листопада 2014 року № 1079-р, а також визнано таким, що втратило чинність, розпорядженням від 2 грудня 2015 року № 1275-р. Крім того, місто Артемівськ входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р. Тобто, нарахування [PERSON], який є громадянином України та з 9 серпня 1994 року постійно проживає у м. Бахмуті, штрафів на час проведення антитерористичної операції, починаючи з 14 квітня 2014 року, забороняється, а тому позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 742,29 доларів США є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка була викладена Верховним Судом України в постанові від 13.03.2017 року у справі за № 6-2879цс16. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії у розмірі 2520,34 доларів США апеляційний суд виходить з наступного. Пунктом 16.1.7 договору передбачено оплату позичальником інших платежів на користь [PERSON], а саме винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 286,07 доларів, яка сплачується у момент видачі кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісячно у розмірі 0,60% від суми виданого кредиту , а також винагороди за проведення додаткового моніторингу. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кр едит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом «Про захист прав споживачів». Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за надання фінансового інструменту, [PERSON] не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому [PERSON] нараховував, а відповідач сплатив цю комісію одноразово під час видічі кредиту. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони всі понесені та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частині позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Окільки відповідач сплатив судові витрати на загальну суму 2093,51 грн. , позовні вимоги задоволено частково частково на 77,1%, на його користь підлягає стягненню судові витрати пропорційно до тієї частини позовних вимог у задоволенні якої відмовлено.

Outcome: partial