Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обгрунтування Позивач подала до Арбузинського районного суду Миколаївської області позов, яким висунула вимоги про стягнення із [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Зокрема, позовні вимоги обгрунтувала тим, що від шлюбу з відповідачем, який на цей час розірваний, має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. У той час, як відповідач працює, інших утриманців не має, а тому спроможний утримувати спільну дитину, однак, свого обов`язку не виконує. Тож, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Процесуальні дії у справі Спрощене позовне провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 квітня 2020 року. Цією ж ухвалою витребувано докази щодо спроможності відповідача сплачувати аліменти у заявленому розмірі у порядку ч.2 ст. 13 ЦПК України. Позиція сторін В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити та пояснила, що спільна із відповідачем дитини проживає разом із нею, у той час, як відповідач проживає окремо і матеріальну допомогу на утримання доньки надає нерегулярно. Зокрема, за два місяці до подання нею позову відповідач перерахував їй кошти у розмірі приблизно 1 600,00 - 1 700,00 грн. Стан здоров`я дитини нормальний, а вона сама працює за допомогою мережі «Інтернет» і має мінливий дохід, що не дозволяє належно утримувати доньку. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, вказав, що наразі офіційно працевлаштований, має дохід у виді заробітної плати, розмір якої становить близько 8 000,00 грн. на місяць. Крім того, пояснив, що не проживає спільно з позивачкою з грудня місяця 2019 року. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених сторонами У свою чергу, суд, дослідивши надані йому докази, а також ті, що витребувані ним за власною ініціативою, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, встановив наступні обставини, відповідні їм правовідносини і зробив такі висновки. В судовому засіданні установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 квітня 2015 року і є батьками дитини [PERSON] , яка народилась [INFO] ( а.с. 8,9). Наразі дитина проживає разом з матір`ю, окремо від відповідача, і перебуває на її утриманні, що відповідач фактично визнав. Сам же відповідач, як вказали обидві сторони, допомогу на утримання дитини надає, проте, нерегулярно. Між тим, стаття 180 СК України установлює обов`язок батьків утримувати дитину/дітей до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок, виходячи із аналізу вказаної правової норми, стосується обох батьків, у тому числі й того з них, хто проживає окремо від дитини. При цьому, способи виконання батьками такого роду обов`язку визначаються за домовленістю між ними, а за домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі ( ч.1,2 ст. 181 СК України). Та у цьому випадку, суд не установив наявності між сторонами домовленості щодо способів утримання їхньої спільної дитини, чи то у грошовій, чи то у натуральній формі, про що, зокрема, свідчить звернення до суду із цим позовом. За такого, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормою ч.3 ст. 181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При заявленні вимог у частці ж від заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, як має місце у цьому випадку, остання визначається судом ( ч.1 ст. 183 СК України). Та у будь - якому випадку при визначення розміру аліментів суд ураховує обставини, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України, а також те, що розмір аліментів у жодному разі не може бути меншим від 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тому у цьому аспекті суд бере до уваги вік, стан здоров`я дитини та її матеріальне становище, зокрема, те, що вона має задовільний стан здоров`я, проживає разом із матір`ю, яка офіційно не працевлаштована, має мінливий і нерегулярний дохі. Крім того, суд враховує матеріальне становище і стан здоров`я відповідача, який, зокрема, на обліках у лікарів КНП «Арбузинська ЦРЛ» не перебуває, має задовільний стан здоров`я, не є учасником виконавчих проваджень, інших утриманців (неповнолітніх/ непрацездатних осі) не має, працевлаштований і отримує дохід у виді заробітної плати, нерухомого майна і транспортних засобів на праві власності к користування не має, пенсійних виплат не отримує. При цьому, суд виходить із того, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ч.2 ст. 182 СК України) і не може бути меншим від 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789- ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тож, інтереси та потреби дитини превалюють у даному, конкретному випадку, у той час, як відповідач повинен нести відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку і належного забезпечення дитини. Отже, суд, у контексті установлених ним фактичних обставин, із числа тих, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України, приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, що заявлений позивачем, як то, 1/4 частини його заробітку (доходу), але у будь - якому випадку не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, суд виходив із того, що у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Суд, крім того, не установив обставин, що передбачені ст. 188 СК України. Разом із цим позов підлягає до часткового задоволення. Так, ст.ст. 182 - 183 ЧК України не установлюють обмеження щодо максимального розміру аліментів (10 прожиткових мінімумів). Натомість такого роду вимога характерна для стягнення аліментів у порядку наказного провадження. Відповідно, у цій вимозі слід відмовити, вказавши, що мінімальний розмір аліментів становить ј частину від заробітку (доходу) відповідача і не є обмеженим, натомість, мінімальний розмір аліментів не може бути меншим 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. До того ж, за правилами ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду із дня пред`явлення позову, а тому у цій ситуації їх слід стягувати з 16 квітня 2020 року, тобто з дня пред`явлення позову до суду та згідно п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. Тож, у цьому випадку, з урахуванням задоволення позову, він підлягає розподілу за правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, має бути покладений на відповідача. Вирішуючи дане питання, суд виходив із положень ст. 176 ЦПК України щодо ціни позову, а також із того, що згідно ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" він не може бути меншим, аніж 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на сьогоднішній день становить 840,80 грн. З цих мотивів,

Outcome: partial