Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] , який діяв на підставі довіреності посвідченої 16 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області та зареєстрованої в реєстрі за №1556, в інтересах [PERSON] , звернувся до Харківського районного суду Харківської області із позовом про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості майна та визнання права власності. 14 листопада 2019 року представником [PERSON] ? адвокатом Панасенко Павлом Петровичем, який діє на підставі ордеру серії ХВ №197800032 виданого 16.09.2019 у відповідності до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», було уточнено позовну заяву, з одночасною відмовою від частини позовних вимог. У зв`язку з викладеним, вимоги позову [PERSON] остаточно сформульовані наступним чином: -визнати садовий будинок [ADDRESS] ? погріб, літ. МС ? мансарда, літ. Б ? лазня, літ. Б ? ганок, літ. В ? альтанка, літ. Г ? басейн, літ. К ? колонка, літ. Я ? вигрібна яма, №1 ? ворота, №2 ? паркан, №3 ? хвіртка, №4 паркан, І ? замощення, навісом), що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, Кулиничівська селищна рада, «Лілія» садівниче товариство, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості спільного майна подружжя ? 1/2 частини садового будинку [ADDRESS] ? погріб, літ. МС ? мансарда, літ. Б ? лазня, літ. Б ? ганок, літ. В ? альтанка, літ. Г ? басейн, літ. К ? колонка, літ. Я ? вигрібна яма, №1 ? ворота, №2 ? паркан, №3 ? хвіртка, №4 паркан, І ? замощення, навісом), що знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, Кулиничівська селищна рада, «Лілія» садівниче товариство, у розмірі 662\~217 (шістсот шістдесят дві тисячі двісті сімнадцять) гривень 00 (нуль) копійок; -визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на автомобіль Volkswagen T4, пасажирський-В, сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , об`ємом двигуна 2, 461, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , з виплатою на користь [PERSON] грошової компенсації вартості автомобіля Volkswagen T4, пасажирський-В, сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , об`ємом двигуна 2, 461, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , у розмірі 59\~500 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот) гривень; -визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва гаража № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з виплатою на користь [PERSON] грошової компенсації вартості будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва гаража № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 55\~800 (п`ятдесят п`ять тисяч вісімсот) гривень; -зарахувати зустрічні вимоги [PERSON] на суму 55\~800 гривень та 59 5000 гривень та зменшити на цю суму розмір компенсації, належної до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] . Короткий зміст позовних вимог (остаточних) В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 2008 року, який було розірвано рішенням Київського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2016 року. За час проживання в шлюбі подружжям набуто наступне майно: садовий будинок [ADDRESS] ; автомобіль Volkswagen T4, пасажирський-В, сірого кольору, номер шасі [NUMBER] , об`ємом двигуна 2,461, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] ; гараж № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В добровільному порядку сторони порядок поділу спільного майна не вирішили, згода з приводу поділу майна між ними не досягнена. Так, позивач наполягає на тому, що садовий будинок [ADDRESS] , були побудовані ним спільно з [PERSON] у 2015-2016 роках, поки останні перебували у зареєстрованому шлюбі, а відтак відповідне майно відносить до спільної сумісної власності подружжя. Проте, у 2017 році [PERSON] самостійно здійснила державну реєстрацію права власності на вказаний будинок, а 04 серпня 2018 року продала його [PERSON] . На підтвердження доводів про те, що відповідний будинок було побудовано у 2015-2016 роках позивачем подано фотографії із зображенням будівництва будинку, прилеглої до нього території та басейну. Окрім фотокарток, позивачем також надано копію технічного паспорту на відповідний садовий будинок, який було складено ще 25 серпня 2016 року приватним підприємством «АРІАЛ-ТЕХНО», де саме вказано, що всі споруди на території ділянки № [NUMBER] в садовому товаристві «Лілія» Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області, збудовано у 2016 році. Відтак, з посиланням на приведене вище, практику Верховного Суду, позивач зазначено, що він має право на компенсацію 1/2 частини вартості відчуженого [PERSON] садового будинку [ADDRESS] . За даними Звіту про оцінку майна, складеного Приватним підприємством «Агентство оцінки майна та землі» від 08 травня 2018 року, ринкова вартість відповідного будинку складає 1\~225\~434,00 гривень, а у відповідності до договору підряду №RT-1550 від 07 серпня 2015 року [PERSON] було замовлено та оплачено виконання робіт з монтажу, підключення електрообладнання та запуску басейну вартістю 99\~000 гривень. Отже, позивачем підраховаано, що ринкова вартість майна садового будинку [ADDRESS] , включає також витрати з установки та підключення басейна, і відповідно становить 1\~324\~434 гривень (1\~225\~434,00 гривень + 99\~000 гривень), тоді як підрахована компенсація позивачу у розмірі 1/2 частини вартості проданого майна становить 662\~217 гривень (1\~324\~434 гривень/2). Разом з тим, обставина про те, що [PERSON] зареєструвала за собою право власності на садовий будинок після розірвання шлюбу не є підставою для того, щоб вважати його особистою приватною власністю відповідача, оскільки садовий будинок [ADDRESS] було збудовано сторонами ще у 2016 року, а отже за період шлюбу, і тому воно є спільною сумісною власністю подружжя. Під час шлюбу сторонами також було придбано автомобіль Volkswagen T4, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] та гараж № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки оцінювача [PERSON] , ринкова вартість автомобіль Volkswagen T4, 2003 року випуску станом на 23 квітня 2018 року становила 119\~000,00 гривень. При цьому, гараж № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом незавершеного будівництва. Записи в книжці члена кооперативу на гараж № [NUMBER] гаражно-будівельного кооперативу «ОКОЛИЦЯ-1» є записами про сплату пайових членських внесків. Оскільки до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації права власності на таке майно, воно не є об`єктом цивільного обороту, суд може визнати лише право за стороною спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи такого майна. Відтак, позивач просить суд в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на автомобіль Volkswagen T4, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] і будівельні матеріали та обладнання, яке було використане в процесі будівництва гараж № [NUMBER] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з присудженням [PERSON] компенсації вартості розміру вартості відповідної частки належної їй на праві спільної сумісної власності. Позиція учасників справи щодо предмету спору Узагальнені доводи відповідача приведені у відзиві на позовну заяву (а.с. 1-37 том 2), запереченні на відповідь на відзив (а.с. 226-224 том 2) та письмових поясненнях (а.с.28-30 том 3) Так, відповідачем заперечуються доводи позивача про те, що садовий будинок [ADDRESS] , були побудовані за час перебування позивача та відповідача у шлюбі, оскільки шлюб між сторонами розірвано у 2016 році, а земельну ділянку для будівництва відповідного будинку було відведено відповідачу у 2017 році, тоді ж відповідачем побудований спірний садовий будинок і у листопаді 2017 року здійснено державну реєстрацію права власності на вказане майно на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта. З посиланням на приведене, відповідач наполягає на тому, що відомості вказані у технічному паспорті, який виготовлено Приватним підприємством «АРІАЛ-ТЕХНО», про те, що будівництво спірного садового будинку відбувалося у 2016 році, суперечать наданим відповідачем документам на підставі яких здійснювалась державна реєстрація права власності на відповідне майно за відповідачем. Також відповідач ставить під сумнів допустимість та належність як доказу технічного паспорту на спірний садовий будинок, виготовлений Приватним підприємством «АРІАЛ-ТЕХНО», оскільки його директор [PERSON] професійної атестації не проходила та не має кваліфікаційного сертифікату експерта за спеціалізацією «Технічне обстеження будівель та споруд». Тоді як Приватне підприємство «АРІАЛ-ТЕХНО» мало ліцензію АВ 490174, видану Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, строк дії якої сплив 25.09.2012. Відтак, відповідач вказує, що технічний паспорт на садовий будинок, виготовлений Приватним підприємством «АРІАЛ-ТЕХНО», не може бути взятий судом до уваги як доказ. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що джерелом коштів на придбання будівельних матеріалів та здійснення будівельних робіт є спільні кошти або праця подружжя, тоді як за даними щорічних декларації позивача, які ним подавались як головою Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області, у останнього відсутня фінансова можливість на придбання та будівництво садового будинку, а також відсутні вказівки про наявність у декларанта об`єктів незавершеного будівництва. Отже відповідачем заперечуються доводи позивача про те, що будівництво спірного садового будинку здійснено за час перебування у шлюбі сторін, а позивачем не надано доказів прийняття участі (як фінансової, так і трудової) у його будівництві. Щодо вимог про поділ автомобіля Volkswagen T4, [PERSON] не заперечує та вважає можливим залишити його позивачу у власність, з виплатою на її користь половини його вартості (59\~500,00 гривень). Вимогу про визнання за позивачем права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва гаража № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з виплатою на користь відповідача грошової компенсації, відповідач визнала. Також відповідач вказала, що гараж не є її власністю, вона є лише членом кооперативу, де раніше користувалась гаражем, проте на сьогоднішній час потреба у користуванні ним відпала у зв`язку зі зміною місця проживання. Позиція третьої особи ? Гаражно-будівельного кооперативу «Околиця-1» У заяві керівника Гаражно-будівельний кооператив «ОКОЛИЦЯ-1» Карапутіна В.М. (а.с. 141 том 1) вказано, що [PERSON] здійснював будівництво гаражу № [NUMBER] , розмірами 2,80-17-2,05 м, обладнаний погребом розмірами 2-4, розташований у ГБК «ОКОЛИЦЯ-1», за адресою: вулиця Наталії Ужвій, 95-А м.Харків, сплачував членські внески та є його власником. Щодо іншої частини позовних вимог ГБК «ОКОЛИЦЯ-1» немає відношення, а тому і не виловлює свою думку. Процесуальні дії у справі На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 вересня 2018 року цивільний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа ? Гаражно-будівельний кооператив «Околиця-1», про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості майна та визнання права власності, надійшла в провадження судді Шинкарчука Я.А. На виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України судом направлено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління ДМС України в Харківській області з метою встановлення інформації про зареєстровані у встановленому законом порядку місця проживання (перебування) відповідачів у даній справі. Одночасно із зверненням до суду з відповідним позовом, представник позивача ? [PERSON] подав суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спільне майно. Вказана заява ухвалою суду від 11 вересня 2018 року повернена заявнику, у зв`язку з недотриманням вимог статті 151 ЦПК України. 26 та 30 жовтня 2018 року отримано інформацію з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління ДМС України в Харківській області, про те, що у відповідачів немає зареєстрованих у встановленому законом порядку місць проживання (перебування), за запитуваними судом адресами, а відтак згідно ухвали суду від 30 жовтня 2018 року відкрито провадження у даній справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. На підставі ухвали суду від 11 лютого 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 13 червня 2019 року представник позивача ? [PERSON] подав суду заяви про допит свідків в судовому засіданні (а.с.152-155 том 1) та забезпечення позову (а.с. 156-164 том 1). На підставі ухвал суду від 13 червня 2019 року заява про забезпечення позову повернена заявнику, у зв`язку з недотриманням вимог статті 151 ЦПК України, а в задоволенні заяви про виклик свідків відмовлено. 24 липня 2019 року засобами поштового зв`язку до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 1-37 том 2). 14 листопада 2019 року представником [PERSON] ? адвокатом Панасенко П.П. подано до канцелярії суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи (а.с. 62-110 том 2), заяву про відмову від частини позовних вимог (а.с. 111-114 том 2), уточнення позовної заяви (а.с. 115-128 том 2), відповідь на відзив (а.с.129-201 том 2) та заяву про виклик свідків в порядку частини першої статті 91 ЦПК України (а.с. 202-203 том 2). Згідно заяви про відмову від частини позовних вимог представник позивача просить прийняти відмову від частини позовних вимог заявлених при зверненні до суду первісно 07 вересня 2018 року, а саме (а.с. 111-114 том 2): -витребувати на користь [PERSON] 1/2 частини садового будинку [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя та перебуває у власності [PERSON] ; -визнати за [PERSON] 1/2 частину садового будинку [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя. 06 лютого 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про виклик свідків в порядку статті 91 ЦПК України (а.с. 220-222 том 2), а 05 березня 2021 року до канцелярії суду відповідачем [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 226-224 том 2). В судовому засіданні, яке відбулося 22 вересня 2020 року прийнято відмову представника позивача ? адвоката Панасенка П.П. від частини позовних вимог та виключено відповідача [PERSON] зі складу відповідачів у справі, долучено до матеріалів справи докази (а.с. 16-20 том 3). Також ухвалою суду від 22 вересня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача ? адвоката Панасенка П.П. про виклик осіб для допиту у якості свідків. 09 листопада 2020 року від представника відповідача [PERSON] ? адвоката Аксьоненко Тетяни Вікторівни, яка діє на підставі ордеру серії АХ №1025009 виданого 21.09.2020 у відповідності до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», на електронну адресу суду надійшли заява та пояснення у даній справі (а.с. 26-30 том 3). В судовому засіданні позивач та його представник ? адвокат Панасенко П.П. підтримали позов та просили його задовольнити в повному обсязі, з огляду на приведені обґрунтування та надані суду докази. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача [PERSON] ? адвоката Аксьоненко Т.В. в матеріалах справи міститься заява, в якій остання просить проводити розгляд справи у її відсутність та відсутність відповідача, позиція відповідача викладена у наданих раніше документах, які маються у матеріалах справи. Від третьої особи ? керівника Гаражно-будівельний кооператив «ОКОЛИЦЯ-1» Карапутіна В.М. в матеріалах справи міститься заяву проводити розгляд у відсутність представник ГБК «ОКОЛИЦЯ-1». Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Фактичні обставини встановлені судом Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 2008 року, який було розірвано на підставі рішення Київського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2016 року. Від даного шлюбу у сторін є спільний син ? [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 10 липня 2012 року, на підставі актового запису №246 (а.с. 15 том 1). За час перебування сторін у шлюбі, що не заперечувалось сторонами, ними спільно було придбано транспортний засіб марки «Volkswagen», модель «T4», тип «пасажирський-В», сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , об`єм двигуна 2461, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , зареєстровано 23 грудня 2011 року за [PERSON] (а.с. 59-60 том 1). Згідно інформаційної довідки наданої суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача ФДМУ МФ №7894 від 13.04.2013), станом на 23-25 квітня 2018 року ринкова вартість колісного транспортного засобу ? автобусу VOLKSWAGEN Т4 пасажирський-В 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , сірого кольору складає 119\~000,00 гривень (а.с. 61-64 том 1). Також в ході розгляду справи встановлено, що у користуванні подружжя перебував гараж № [NUMBER] у Гаражно-будівельному кооперативі «ОКОЛИЦЯ-1», що знаходиться за адресою: вулиця Наталії Ужвій, будинок 95-А місто Харків. У відповідності до інформаційної довідки наданої суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача ФДМУ МФ №7894 від 13.04.2013), станом на 11 листопада 2019 року вартість гаражного боку № [NUMBER] , загальною площею 39,90 кв.м., розташованого у ГБК «Околиця-1» за адресою; вул.Наталії Ужвій, 95-А м.Харків, становить 111\~600,00 гривень (а.с. 174-182 том 2). Як встановлено з копії книжки члена Гаражно-будівельного кооперативу «ОКОЛИЦЯ-1» на гараж № [NUMBER] площею 18 кв.м., по [ADDRESS] (а.с.12 том 2), виданої головою кооперативу Карапутіним В.М. на ім`я [PERSON] , було здійснено пайові внески на суми 360,00, 405,00, 480,00, 20,00, 1600,00, 1860,00. Однак, встановити періоди за які було здійснено сплату відповідних пайових внесків, не видається можливим, через нечіткість та непослідовність їх написання. Згідно тексту листа керівника Гаражно-будівельного кооперативу «ОКОЛИЦЯ-1» Карапутіна В.М. за вих.№4 від 10.04.2019, який надійшов до суду засобами поштового зв`язку 08.05.2019 (а.с. 141 том 1) вбачається, що « [PERSON] є власником даного гаражу, здійснював його будівництво та сплату членських внесків за останній». Між тим, у відповіді голови Гаражно-будівельного кооперативу «ОКОЛИЦЯ-1» Карапутіна В.М. на адвокатський запит за вих. №16 від 11.11.2019 (а.с. 75 том 2) також вказані суперечливі відомості, а саме: « [PERSON] та [PERSON] пайові внески за гараж № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не сплачували. [PERSON] сплачував членські внески за гараж № [NUMBER] , що знаходиться за адресою [ADDRESS] , до 2018 року. Записи про сплату внесків у книжці члена Гаражно-будівельного кооперативу «Околиця-1», гараж № [NUMBER] , є записами про сплату членських внесків». Будь-яких інших доказів щодо предмету спору ? гаражу № [NUMBER] у Гаражно-будівельному кооперативі «Околиця-1» за адресою: вул.Наталії Ужвій, 95-А м.Харків, суду не було надано. Відтак, з наданих суду доказів неможливо встановити достовірно хто із сторін справи є дійсним членом Гаражно-будівельного кооперативу «ОКОЛИЦЯ-1», коли саме відбулося включення сторони справи до членів кооперативу, чи сплачені членські внески в повному обсязі, а також чи оформлено право власності на спірний гараж за ким-небудь. Позивачем, окрім поділу спірного автомобіля та гаража № [NUMBER] , в позові заявлено вимогу про визнання спільною сумісною власністю подружжя садового будинку [ADDRESS] ? погріб, літ. МС ? мансарда, літ. Б ? лазня, літ. Б ? ганок, літ. В ? альтанка, літ. Г ? басейн, літ. К ? колонка, літ. Я ? вигрібна яма, №1 ? ворота, №2 ? паркан, №3 ? хвіртка, №4 паркан, І ? замощення, навісом), що знаходиться за адресою: садівниче товариство «Лілія» Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області, а також стягнення компенсації 1/2 частини його вартості. Щодо даного питання судом встановлено наступні відомості. На підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 31 серпня 2017 року №15726-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0600 га, в тому числі багаторічні насадження площею 0,0436 га, та землі під сільськогосподарськими та іншими господарськими будівлями і дворами площею 0,0164 га (кадастровий номер 6325157300:01:013:0074) із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення індивідуального садівництва, розташовану в садовому товаристві «Лілія», ділянка № [NUMBER] , за межами населених пунктів на території Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області (а.с. 8 том 2). Згідно даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державна реєстрація права власності на земельну ділянку в садовому товаристві «Лілія», ділянка № [NUMBER] , за межами населених пунктів на території Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області (кадастровий номер 6325157300:01:013:0074), здійснена [PERSON] 12 вересня 2017 року (а.с. 10 том 2). На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданої 13.11.2017 Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області ХК141173171247, 21 листопада 2017 року державним реєстратором Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» Іващенко Оленою Іванівною зареєстровано за [PERSON] право власності на садовий будинок [ADDRESS] (а.с. 11 том 2). А 04 квітня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Скорбач Я.С. та зареєстрованого в реєстрі за №333, [PERSON] відчужила вказаний вище садовий будинок [PERSON] (а.с. 65-68 том 1). Згідно звіту про оцінку, виконаної ПП «Агентство оцінки майна та землі», вбачається, що ринкова вартість садового будинку [ADDRESS] , станом на 08 травня 2018 року становила 1\~225\~434,00 гривень (а.с. 46-47 том 1). В тексті позовної заяви, основною обставиною, яку [PERSON] доводить, було зведення спірного садового будинку в період перебування сторін у шлюбі, зокрема, у 2016 році, на противагу даним зазначеним у технічному паспорті, виготовленого 25 жовтня 2017 року комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації». Так, за даними технічного паспорту, виготовленого 25 жовтня 2017 року комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 48-57 том 1), спірний садовий будинок зведено у 2017 році, зокрема, до Департаменту ДАБІ у Харківській області 10 жовтня 2017 року подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт ХК 061172902112. В обґрунтування приведених позивачем доводів, ним подано суду копію технічного паспорту на садовий (дачний) будинок, виготовленого 25 серпня 2016 року (а.с. 21-26 том 1), а також фото будівництва за 2015 та 2016 роки (а.с.92-107 том 2). У відповідності до копії технічного паспорту на садовий (дачний) будинок, виготовленого 25 серпня 2016 року Приватним підприємством «АРІАЛ-ТЕХНО» на замовлення [PERSON] (а.с. 21-26 том 1; а.с.70-73 том 2; 166-168 том 2) вбачається, що садовий (дачний) будинок літ. «А-1» та інші споруди (побудови) на ділянці № [NUMBER] в садовому товаристві «Лілія» Кулиничівскої селищної ради Харківського району зведено самочинно у 2016 році. Між іншим, з матеріалів справи встановлено, що у листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя (справа №640/17437/16-ц). З копії наданого рішення Київського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2017 року в задоволенні позовну [PERSON] відмовлено (а.с. 34-36 том 2). Так, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень у цивільній справі №640/17437/16-ц постановою Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року позов [PERSON] задоволено частково та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частину спільного сумісного майна, а саме: автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель «818», 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ; причеп марки «ОДИСЕЙ», модель «5.11», 2015 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ; причеп марки «КРД», модель «050100», 2009 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , державний номерний [NUMBER] . Вказаною постановою стягнено [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 4454 грн. Відтак, з приведеного вбачається, що питання про розподіл іншої частини спільного сумісного майна подружжя, про яку заявлено у даному позові, не було вирішено. Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України). Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У відповідності до частини першої статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з наступного. За приписами статті 60 СК України та частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Згідно частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц). Щодо визнання садового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя Відповідно до частин першої-другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (стаття 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Як вбачається матеріалів справи, позивач доводить поширення режиму спільної сумісної власності подружжя на садовий будинок [ADDRESS] , оскільки за його доводами відповідне будівництво розпочалося ще у 2015 та 2016 роках, тобто за час перебування сторін у шлюбі. На підтвердження цього ним подано технічний паспорт, виготовлений 25 серпня 2016 року ПП «АРІАЛ-ТЕХНО» на замовлення [PERSON] , за даними якого спірний садовий будинок на ділянці [ADDRESS] , зведено у 2016 році. На противагу приведеним доказам, відповідачем подано суду докази того, що лише 27.11.2017 (вже більш ніж через рік після розірвання шлюбу між сторонами), після отримання відповідачем у власність відповідної земельної ділянки (серпень 2017 року), на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, виданої 13.11.2017 Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області ХК141173171247, зареєстровано право власності на спірний садовий будинок за [PERSON] . Так, згідно технічного паспорта, виготовленого 25 жовтня 2017 року комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», спірний садовий будинок зведено у 2017 році, зокрема, до Департаменту ДАБІ у Харківській області 10 жовтня 2017 року подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт ХК 061172902112. Отже, сторонами надано суду два різні за вказівкою року побудови технічні паспорти, з приводу технічної інвентаризації одного і того ж об`єкта нерухомості. Надаючи їм оцінку, суд вказує, що дані технічного паспорту комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», були підставою для проведення державної реєстрації права власності на спірний садовий будинок, а отже були визнані достатніми для здійснення відповідної реєстрації. Між іншим, їх дійсність ніким не оспорено. Однак, відомості технічного паспорту, складеного ПП «АРІАЛ-ТЕХНО» у 2016 році, судом ставиться під сумнів, адже станом на 2016 рік сторонами не отримано дозволу на будівництво на відповідній земельній ділянці, як і не було доказів відведення земельної ділянки сторонам для таких цілей. Посилання позивача на документи про встановлення басейну, суд не приймає до уваги, оскільки вони не містять чіткої вказівки, за якою саме адресою відбулося встановлення замовленого [PERSON] басейна. Також, позивачем на підтвердження доводів початку будівництва спірного садового будинку в період перебування сторін у шлюбі, задля доведення поширення на відповідне майно презумпції спільної сумісної власності, надано фотознімки. Однак, самих лише фотознімків, суд вважає недостатньо для встановлення факту будівництва спірного садового будинку у 2016 році, а саме, у період перебування сторін у шлюбі. Між тим, державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18). До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 у справі №909/175/18 зазначив, що це правило застосовується лише "при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва". Позивачем також не було доведено належними доказами придбання будівельних матеріалів у період 2015-2016 років, які були використані для будівництва спірного садового будинку. З приведеного вбачається, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів поширення на спірний садовий будинок [ADDRESS] режиму спільної сумісної власності, оскільки не доведено набуття такого майна в період перебування у шлюбі та (або) спільність коштів, за які таке майно було набуте (джерело набуття), а також мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стосовно визнання права власності на спірний автомобіль із одночасним стягненням грошової компенсації на користь іншого із подружжя Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд у постанові Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18) робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що спірний транспортний засіб марки «Volkswagen», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , зареєстровано 23 грудня 2011 року за [PERSON] (а.с. 59-60 том 1), придбано за кошти сторін в період їх перебування у зареєстрованому шлюбі. Даний транспортний засіб на момент розгляду справи в суді перебуває у фактичному користуванні [PERSON] . Згідно інформаційної довідки наданої суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача ФДМУ МФ №7894 від 13.04.2013), станом на 23-25 квітня 2018 року ринкова вартість колісного транспортного засобу ? автобусу VOLKSWAGEN Т4 пасажирський-В 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , сірого кольору складає 119\~000,00 гривень (а.с. 61-64 том 1). Оцінивши надані суду докази та позицію відповідача, яка не заперечує проти виплати на її користь грошової компенсації замість її частки у власності на автомобіль, суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на автомобіль Volkswagen T4, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , з виплатою на користь відповідача грошової компенсації належної їй 1/2 частки вартості автомобіля у розмірі 59 500 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот) гривень. З приводу вимог про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва гаража № [NUMBER] Ще однією з позовних вимог у даному спорі, який витікає із поділу майна подружжя, є вимога про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва гаража № [NUMBER] у Гаражно-будівельному кооперативі «ОКОЛИЦЯ-1», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який перебував у користуванні поружжя [PERSON] та [PERSON] . Як встановлено з копії книжки члена Гаражно-будівельного кооперативу «ОКОЛИЦЯ-1» на гараж № [NUMBER] площею 18 кв.м., по [ADDRESS] (а.с.12 том 2), виданої головою кооперативу Карапутіним В.М., дана книжка видана на ім`я [PERSON] . Проте, всі інші докази у справі з приводу даної частини вимог містять протиріччя, як про це приведено вище у рішенні, а тому суд їх не приймає до уваги. Відтак, з наданих суду доказів неможливо встановити достовірно хто із сторін справи є дійсним членом Гаражно-будівельного кооперативу «ОКОЛИЦЯ-1», коли саме відбулося включення до членів кооперативу, чи сплачені членські внески в повному обсязі, а також чи оформлено на сьогоднішній право власності на гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . При цьому, Пленум Верховного Суду України у пункті 8 Постанови від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснив, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства. Вказане підтверджено й судовою практико, зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 640/11441/15-ц (провадження № 61-3005св18) в постанові від 23 травня 2018 року вказав, що пайові внески в гаражно-будівельному кооперативі саме у вигляді грошових коштів є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і, враховуючи, що такі внески можуть бути трансформовані в неподільну річ, зокрема об`єкт права власності у вигляді гаражного боксу, то за кожним із подружжя слід визнати право власності на належну кожному з них частку в пайовому внеску в гаражно-будівельному кооперативі і залишити це майно у їх спільній власності. Згідно із статтею 2 Закону України «Про кооперацію» вступний внесок - грошовий чи інший майновий неповоротний внесок, який зобов`язана сплатити особа у разі вступу до кооперативної організації; членський внесок - грошовий неповоротний внесок, який періодично сплачується членом кооперативного об`єднання для забезпечення поточної діяльності кооперативного об`єднання. Паєм є майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошей, майнових прав, а також земельної ділянки. З приведеного вбачається, що пайові внески саме у вигляді грошових коштів є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя і, враховуючи, що такі внески можуть бути трансформовані в неподільну річ, зокрема об`єкт права власності у вигляді гаражного боксу. Відтак, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є не ефективний, оскільки не спрямований на його відновлення, не відповідає змісту відповідного права й характеру його обмеження, а тому суд відмовляє в задоволенні вимоги позивача щодо визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва гаража № [NUMBER] . Узагальнені висновки суду за результатами розгляду справи Оцінивши всі приведені сторонами доводи та наявні у справі документи в сукупності, виходячи із заявлених позивачем вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову про поділ майна подружжя, зокрема, в частині визнання за позивачем права власності на автомобіль Volkswagen T4, 2003 року випуску, державний номер [NUMBER] , з виплатою на користь відповідача грошової компенсації належної їй 1/2 частки вартості автомобіля у розмірі 59 500 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот) гривень. В іншій частині вимог позовної заяви відмовити, з огляду на таке. Так, позовні вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя садового будинку [ADDRESS] та стягнення на користь позивача 1/2 частини його вартості, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про те, що на вказане майно дійсно поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя. Суд також відмовляє в задоволенні вимоги про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва гаража, адже обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є не ефективний та не спрямований на його відновлення. Натомість, саме пайові внески в гаражно-будівельному кооперативі у вигляді грошових коштів є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і, враховуючи, що такі внески можуть бути трансформовані в неподільну річ, зокрема об`єкт права власності у вигляді гаражного боксу, то за кожним із подружжя слід визнавати право власності на належну кожному з них частку в пайовому внеску в гаражно-будівельному кооперативі. Однак, така вимога перед судом не була визначена. Вимога про зарахування зустрічних вимог та зменшення розміру компенсації, що підлягає стягненню, є похідною від вимог про визнання спільною сумісною власністю садового будинку [ADDRESS] , стягнення 1/2 частини його вартості та визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва гаража № [NUMBER] , а відтак вона теж не підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову ? на відповідача. Так, як вбачається з матеріалів цивільної справи №635/2193/16-ц при зверненні до суду з відповідним позовом за вимоги позову було сплачено всього 8810,00 гривень в рахунок судового збору, що підтверджено оригіналом квитанції №0.0.1116907988.1 від 23.08.2018 (а.с. 1 том 1), а також відповідає визначеному частиною другою статі 4 Закону України «Про судовий збір» граничному розміру судового збору, який належить сплатити при зверненні до суду за подання позову майнового характеру для фізичних осіб (1762,00 гривень х 5 = 8810,00 гривень). Виходячи з розміру задоволених вимог [PERSON] (задоволено вимоги на суму 59\~500,00 гривень) та визначеної позивачем ціни позову (1\~390\~626,00 гривень), з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог підлягають стягненню судовий збір у розмірі 376 (триста сімдесяти шести) гривень 19 (дев`ятнадцяти) копійок. Інших заяв про компенсацію судових витрат у даній справі до суду не надходили.

Outcome: partial