Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання автомобіля обєктом права спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя. В позові вказала, що з 15 серпня 2003 року по 10 липня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу вони придбали за спільні кошти серед іншого легковий пасажирський автомобіль «MERCEDES-BENZ» модель «VITO 110», 2002 року випуску, кузов (шасі) №WDF63809413494216, реєстраційний номер [NUMBER]. Вказаний автомобіль було придбано відповідачем по генеральному дорученню, посвідченому приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] 15.08.2012 року за реєстровим номером 2067. Але насправді було укладено договір купівлі-продажу за усіма ознаками передбаченими ст.655 ЦК України. Продавець передав транспортний засіб покупцю у власність, а покупець сплатив продавцю певну грошову суму. Вказаним автомобілем вони користувалися в інтересах сімї до часу розлучення. Після розлучення автомобіль залишився у користуванні відповідача. 22.01.2014 року, після розлучення, [PERSON] зареєстрував спірний автомобіль в органах реєстрації транспортних засобів на себе. Позивач вважає, що відповідач навмисно приховав від неї дійсні обставини придбання автомобіля, оскільки вона не знала що він придбаний по генеральній довіреності, а не на підставі договору купівлі-продажу, з метою вивести це майно зі складу обєктів спільної сумісної власності подружжя, уникнути поділу транспортного засобу та спеціально зареєстрував право власності на своє імя вже після розірвання шлюбу. Однак, відповідно до вимог СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому вказаний автомобіль необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя з визначенням часток по ? кожному. На підставі вищевикладеного, позивач прохала суд визнати автомобіль «MERCEDES-BENZ» «VITO 110», 2002 року випуску, що зареєстрований на відповідача [PERSON] обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], встановивши, що кожному з них належить по ? частці. Визнати за нею право власності на вказаний автомобіль в цілому, стягнувши з неї на користь відповідача грошову компенсацію ? частки його вартості, що буде визначена відповідно до судової експертизи. Стягнути з відповідача на її користь усі повязані з розглядом справи судові витрати. В ході розгляду справи позивач [PERSON] збільшила свої позовні вимоги звернувшись до суду з відповідною заявою в якій зазначила, що під час спільного подружнього проживання, крім іншого майна ними було придбано ще й причіп бортовий та автомобільний сканер «Launch-X 431» для діагностики автомобілів. Так, причіп бортовий ПА-004, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], був придбаний 03.04.2007 року та цього ж дня зареєстрований в РЕВ МРВ ДАІ м. Лубни УМВС України в Полтавській області і його середня оціночна (ринкова) вартість станом на 27.07.2016 року становить 6 710 грн. Автомобільний сканер був придбаний 11.02.2013 року і його вартість становить 14 750 грн., згідно товарного чеку. Враховуючи вищевикладене позивач прохала суд визнати вищевказаний причіп бортовий ПА-004, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований у РЕВ МРВ ДАІ м. Лубни УМВС України в Полтавській області на імя відповідача [PERSON] та автомобільний сканер «Launch-X 431» обєктами права спільної сумісної власності подружжя, встановивши, що кожному з них належить по ? частці причепу та сканера, залишити їх відповідачу [PERSON] та стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію половини їх вартості у розмірі 10 730 грн. Стягнути з відповідача на її користь усі понесені нею судові витрати. Також в ході розгляду справи позивач уточнила свої позовні вимоги дізнавшись про те, що відповідач [PERSON] з метою уникнення поділу автомобіля 03.11.2016 року перереєстрував його на свого батька [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, а далі цей автомобіль було перереєстровано на [PERSON] Та як зазначено у довідці ТСЦ №5343 від 31.01.2017 року на даний час спірний автомобіль вже зареєстровано на [PERSON] Тобто автомобіль на даний час перебуває у власності третьої особи. Позивач вважає, що оскільки відповідач здійснив відчуження транспортного засобу не в інтересах сімї, то вона має право на отримання грошової компенсації ? частини вартості вказаного автомобіля. Тож, у звязку з вищевикладеним позивач остаточно прохала суд: визнати автомобіль «MERCEDES-BENZ» «VITO 110», 2002 року випуску, що зареєстрований на відповідача [PERSON] обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], встановивши, що кожному з них належить по ? частці; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію у розмірі вартості ? частини вказаного автомобіля, що відповідно до проведеної судової авто-товарознавчої експертизи становить 86 125 грн.; визнати причіп бортовий ПА-004, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований у РЕВ МРВ ДАІ м. Лубни УМВС України в Полтавській області на імя відповідача [PERSON] та автомобільний сканер «Launch-X 431» обєктами права спільної сумісної власності подружжя, встановивши, що кожному з них належить по ? частці причепу та сканера, залишити їх відповідачу [PERSON] та стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію половини їх вартості у розмірі 10 730 грн. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] остаточні позовні вимоги підтримали повністю, прохали їх задовольнити, а також стягнути з відповідача на користь позивача всі понесені нею судові витрати. Представник відповідача адвокат [PERSON] позов визнав частково, а саме в частині позовних вимог щодо визнання спільним сумісним майном подружжя причепу бортового та стягнення на користь позивача половини його вартості. В іншій частині позовних вимог [PERSON] прохає відмовити, враховуючи те, що автомобіль «MERCEDES-BENZ» «VITO 110», 2002 року випуску не перебував у власності його довірителя під час перебування його в шлюбі з позивачем, а був придбаний [PERSON] після розлучення та на даний час дійсно відчужений, а автомобільний сканер «Launch-X 431» був проданий 2.04.2013 року, тобто в період шлюбу і кошти від його продажу були використані в інтересах сімї. Заслухавши думку позивача, її представника та представника відповідача, покази свідків, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2003 року по 10 липня 2013 року, коли їх шлюб було розірвано рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.11,12). Судоми також встановлено, і в проти цього не заперечує представник відповідача в судовому засіданні, що в період шлюбу, а саме 3 квітня 2007 року був придбаний причіп бортовий ПА-004, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований у РЕВ МРВ ДАІ м. Лубни УМВС України в Полтавській області на імя відповідача [PERSON], вартість якого відповідно до довідки ТОВ РОК «Полтаваексперт» становить 6 710 грн. (а.с.49-59). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба) самостійного заробітку ( доходу). Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.ст.70, 71 СК України у разі поділу майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За змістом розяснень, що містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В судовому засіданні представник відповідача позов в частині визнання причепа бортового ПА-004, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] спільним сумісним майном подружжя визнав повністю та погодився на відшкодування позивачу половини його вартості, відповідно до довідки ТОВ РОК «Полтаваексперт», тож позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача щодо визнання спільним сумісним майном подружжя автомобільного сканер «Launch-X 431», то судом встановлено, що він дійсно був придбаний в період шлюбу, а саме 11.02.2013 року, що підтверджується копією відповідного товарного чеку (а.с.61), та перебував у користуванні [PERSON] до 02.04.2013 року, коли був проданий [PERSON], що підтверджується відповідною розпискою (а.с.90) Вказаний факт також підтверджується показами свідка [PERSON] який був допитаний в судовому засіданні. Крім того, в судовому засіданні позивач не заперечувала факту продажу автомобільного сканера «Launch-X 431» в квітні 2013 року, однак стверджувала, що отримані від його продажу кошти відповідач використав на власні потреби, а не в інтересах сімї. Суд критично відноситься до таких тверджень позивача, та вважає їх недоведеними, а отже в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Що стосується вимог позивача [PERSON] в частині визнання спільним сумісним майном подружжя автомобіля «MERCEDES-BENZ» модель «VITO 110» та його поділ, то суд приходить до наступного. В судовому засіданні позивач стверджувала, що легковий пасажирський автомобіль «MERCEDES-BENZ» модель «VITO 110», 2002 року випуску, кузов (шасі) №WDF63809413494216, реєстраційний номер [NUMBER] був придбаний ними за спільні кошти в період шлюбу, але зазначила, що він був придбаний по генеральному дорученню без укладення договору купівлі-продажу. Доказом набуття права власності на вищевказаний автомобіль за час спільно проживання вважає заяву [PERSON] від 23 серпня 2016 року посвідчену приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], відповідно до якої [PERSON] стверджує, що 15.08.2012 року отримав від [PERSON] гроші в сумі 96 480 грн. за автомобіль марки «MERCEDES-BENZ» модель «VITO 110», 2002 року випуску, кузов (шасі) №WDF63809413494216, реєстраційний номер [NUMBER], але договір купівлі-продажу між ним та [PERSON] не укладався (а.с.14). Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-688цс15, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Судом встановлено, що 15.08.2012 року громадянином [PERSON] була оформлена довіреність на громадянина [PERSON] щодо розпорядження транспортним засобом «MERCEDES-BENZ VITO 110 CDI», 2002 року випуску (а.с.76-77). Згідно довідки територіального сервісного центру №5343 РСЦ в Полтавській області МВС України №573 від 08.12.2016 року автомобіль марки «MERCEDES-BENZ VITO 110 CDI», 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER], кузов (шасі) №WDF63809413494216, власником якого був [PERSON], знявся з обліку 21.01.2014 року гр. [PERSON], який діяв на підставі доручення серія ВРХ №094035 від 15.08.2012 року, виданого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] та був зареєстрований на нього 22.01.2014 року на підставі довідки-рахунку серія ААВ №161036 від 22.01.2014 року, виданої філією Лубенського ТОВ «Торг Транс», вартістю 85 000 грн., про що видане свідоцтво про реєстрацію САТ 694350 та д.н.з. ВІ 0501СА. 03.11.2016 року [PERSON] перереєстрував вищевказаний автомобіль на гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №5343/2016/166060 від 03.11.2016 року вартістю 20 000 грн. Згідно постанови КМУ №1388 вказаний автомобіль був двічі перереєстрований без зняття з обліку 03.11.2016 року на гр. [PERSON] та 04.11.2016 року на гр. [PERSON]. станом на 08.12.2016 року ТЗ «MERCEDES-BENZ VITO 110 CDI» зареєстрований за громадянином [PERSON] (а.с.73). Згідно довідки територіального сервісного центру №5343 РСЦ в Полтавській області МВС України №37 від 31.01.2017 року власником автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 110 CDI», 2002 року випуску станом на 31.01.2017 року є [PERSON] (а.с.101-125). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] стверджували, що автомобіль «MERCEDES-BENZ» модель «VITO 110», був придбаний [PERSON] в серпні 2012 року в м. Луцьку. При цьому свідок [PERSON] підтвердив, що на імя [PERSON] була оформлена лише довіреність на автомобіль. Таким чином, враховуючи, що договір купівлі-продажу легкового пасажирського автомобіля «MERCEDES-BENZ» модель «VITO 110», 2002 року випуску, кузов (шасі) №WDF63809413494216, реєстраційний номер [NUMBER] відповідачем на час перебування в шлюбі з позивачем не укладався, що безпосередньо підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] (а.с.14) та показами свідків, то і підстав для визнання його спільним сумісним майном подружжя немає. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти. Будь-яких інших доказів визнання за відповідачем права власності на спірний автомобіль під час його перебування у шлюбі з позивачем судом не встановлено, тож позов в цій частині задоволенню не підлягає. При розгляді справи, як позивачем так і відповідачем були понесені судові витрати. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи часткове задоволення позову, надані позивачем квитанції про сплату судового збору (а.с.1,2,47) та розрахунок витрати на правову допомогу, а також розрахунок витрат на правову допомогу представника відповідача, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 275 грн.60 коп. судових витрат (551 грн. 20 крп. : 2), понесених нею на сплату судового збору та 2 666 грн. 67 коп. судових витрат, понесених нею на оплату правової допомоги (8000 грн.:3) (а.с.236,237), а всього 2 942 грн. 27 коп, з відповідача на користь позивача 2 822 грн. 67 коп. судових витрат, понесених ним на оплату правової допомоги (3 247 + останнє судове засідання 960 грн. = 4 234 грн.: 3 х 2)(а.с.241,242).

Outcome: partial