Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 31.07.1986 року згідно з наказом №147 її прийнято на посаду лікаря інтерна за спеціальністю «Терапевтична стоматологія» Коломийської ЦРЛ. Наказом №103-к від 16.09.2014 року позивача переведено на 0,75 ст. посади лікаря-стоматолога по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки (с. Великий Ключів Коломийського району), що стверджується відповідними записами в її трудовій книжці. Однак, 11.01.2017 р. наказом №4-к позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку зі скороченням штату працівників. З даним наказом позивача ознайомлено не було, а останній був вручений їй разом із трудовою книжкою через тиждень після звільнення, що є грубим порушенням ст. 47 КЗпП України. Крім того, відповідно до правил ч.4 ст.40 цього Кодексу не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Однак, незважаючи на вказану пряму законодавчу заборону звільняти працівника за вказаних умов, адміністрацією відповідача винесено оспорюваний наказ про звільнення позивача, яка в період з 28.12.2016 року по 11.01.2017 року включно знаходилась на лікуванні в стаціонарі Коломийської ЦРЛ, що підтверджується листком непрацездатності, виданим 11.01.2017 року. Отже, звільнення позивача проведено з грубим порушенням вказаної норми законодавства про працю. Тому позивач просить скасувати вищезазначений наказ № 4-к від 11.01.2017 року, поновити її на попередній посаді, стягнути на її користь втрачений заробіток за час вимушеного прогулу з дня її незаконного звільнення. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позовній заяві, та просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомленим належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про одержання працівником відповідача судових повісток-викликів (а.с.18, 21). Представник відповідача не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності. Тому відповідно до положень ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з наказом № 147 від 31.07.1986 року позивача прийнято на посаду лікаря інтерна за спеціальністю «Терапевтична стоматологія» Коломийської центральної районної лікарні, а згідно з наказом №103-к від 16.09.2014 року її переведено на 0,75 ст. посади лікаря-стоматолога по обслуговуванню сільського населення Коломийської стоматологічної поліклініки (с. Великий Ключів), що стверджується записами в трудовій книжці позивача серії БТ-І №6523947, дата початку заповнення якої - 20.09.1980 року (а.с.5,6). Судом також встановлено, що 11.01.2017 року адміністрацією відповідача видано наказ № 4-к, відповідно до якого позивача звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі наказів №136-к та №338 від 19.12.2016 року по Коломийській ЦРЛ (а.с.4). Згідно з листком непрацездатності серії АДД №499547, виданим 11.01.2017 року Коломийською ЦРЛ, позивач з 28.12.2016 року по 11.01.2017 року включно перебувала на стаціонарному лікуванні у вказаній лікарні з приводу загального захворювання. В цьому документі вказано, що позивач повинна приступити до роботи 12.01.2017 року (а.с.7). Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 Кодексу передбачено види договорів. Зокрема, трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. В наказі про прийняття позивача на роботу не визначений строк на який укладено договір, тому трудовий договір вважається безстроковим, тобто таким, що укладений на невизначений строк. Статтею 36 цього Кодексу чітко передбачено підстави припинення трудового договору. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до положень ч. 4 вказаної статті не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. В звязку з цим суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України було здійснене з грубим порушенням адміністрацією відповідача вимог трудового законодавства, зокрема ч. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки позивач в день звільнення булла тимчасово непрацездатною та перебувала на лікарняному. Тому позивач підлягає поновленню на попередній посаді з дня, наступного за днем звільнення, оскільки 11.01.2017 року входить в період тимчасової непрацездатності. Згідно з положеннями частин 1 та 2 ст.235 вказаного Кодексу у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. В звязку з поновленням позивача на вказаній посаді на його користь підлягають стягненню з відповідача суми втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 12.01.2017 року по день вирішення даної справи, які слід вирахувати,

Outcome: partial