Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду із указаним позовом, в якому послалась на те, що працювала лікарем-психіатром з 1988 року у Житомирській обласній психіатричній лікарні №1, у серпні 2012 року була призначена завідуючою 10-им відділенням, а 24.11.2015 року, згідно наказу головного лікаря №416-к, - була звільнена за п. 3 ст. 40 КЗпП України. [PERSON] вважає звільнення незаконним й безпідставним, оскільки відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення та оголошені позивачу догани не можуть вважатись систематичним невиконанням без поважних причин своїх функціональних обов'язків, а тому не відповідають вимогам п. 3 ст. 40 КЗпП України. До того ж звільнення відбулось без погодження з профспілковою організацією, що є грубим порушенням вимог ст. 43 КЗпП України. За словами [PERSON], незаконні дії з боку відповідача є порушенням її законних прав на працю, що завдали позивачу моральних страждань. На підставі викладеного у позові [PERSON] просить суд визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 від 24.11.2015 року №416-к, поновити позивача на посаді завідуючої відділенням №10 Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Позивач в судовому засіданні підтримала свої вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову. Пояснили, що в діях [PERSON] вбачається передбачена п. 3 ст. 40 КЗпП України системність порушень, а погодження звільнення профспілковою організацією відповідач не чекав, оскільки спливав місячний термін притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. До того ж, за словами представників Житомирської обласної психіатричної лікарні №1, роботодавець мав право звільнити [PERSON] без згоди виборного органу профспілки, оскільки в рішенні останньої немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, що повністю відповідає ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». За словами головного лікаря психіатричної лікарні, він тричі зустрічався із позивачем у листопаді 2015 року та пропонував їй різні посади, проте позитивної відповіді так і не дочекався. Оскільки позивач була звільнена із посади завідуючої 10-им відділенням відповідно до останнього до звільнення запису у трудовій книжці [PERSON], то вважається, що вона також звільнена із посади, яку обіймала за сумісництвом. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, зясувавши всі обставини справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог гр. [PERSON] з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] була призначена на підставі наказу №80-к від 14.08.2012 на посаду завідуючої відділенням №10 Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 та згідно наказу №416-к від 24.11.2015 звільнена із займаної посади у звязку із систематичним невиконанням трудових обов'язків без поважних причин згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України. У відповідності із положенням п. 3 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 3 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. За змістом ч. 7 ст. 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Як слідує із наявного в матеріалах справи протоколу засідання первинного виборного органу профспілкової організації Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 Житомирської обласної ради від 07.12.2015 №12, профспілковий комітет не дав згоди на звільнення гр. [PERSON] з посади завідуючої відділенням №10 психіатричної лікарні. Більше того, засідання профспілкового комітету взагалі відбулось вже після фактичного звільнення позивача з посади завідуючої відділенням №10 лікарні. За таких обставин суд вважає, що звільнення позивача з посади завідуючої відділенням №10 Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 відбулось з грубим порушенням норм КЗпП України, а тому приходить до висновку про необхідність визнати наказ головного лікаря Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 від 24.11.2015 року №416-к, на підставі якого була звільнена позивач, - незаконним та поновити [PERSON] на посаді завідуючої відділенням №10 Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 з 24.11.2015 року. Суд не погоджується із посиланням представників відповідача на право роботодавця звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки у разі відсутності в рішенні профспілки обґрунтування відмови у згоді на звільнення, що передбачено нормами ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ч. 7 ст. 43 КЗпП України, оскільки таке право виникає у роботодавця в будь-якому випадку тільки .тоді, коли виборний орган первинної профспілкової організації спочатку відмовив в наданні згоди на звільнення, а лише потім роботодавець, не погодившись із вказаним рішенням, звільнив працівника. У випадку, який є предметом розгляду даної справи, роботодавець, а саме Житомирська обласна психіатрична лікарні №1 в особі головного лікаря психіатричної лікарні, взагалі не чекав рішення профспілкового комітету та звільнив позивача [PERSON] з посади завідуючої відділенням №10 Житомирської обласної психіатричної лікарні у той же день, а саме 24.11.2015, коли роботодавцем було направлено на імя голови первинного виборного органу профспілкової організації Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 лист на погодження виборного органу профспілки на звільнення заввідділенням №10 [PERSON] згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 108-109). Статтею 235 КЗпП України передбачається, що у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06.11.1992 судам розяснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. На підставі викладеного, суд вважає за можливе стягнути із Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17\~907 грн. 08 коп. як середньоденний заробіток позивача в сумі 203,4896 (згідно довідки, а.с. 30) х 88 робочих днів за період з 25.11.2015 по 31.03.2016 включно. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами)розяснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема незаконного звільнення, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що внаслідок незаконного звільнення позивача було позбавлено гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй сім'ї на життя, інших засобів для забезпечення належного рівня життя своїй сім'ї гр. [PERSON] з її слів не має та на час розгляду справи не працювала й не мала іншого заробітку (доходу), у звязку із чим, на думку суду, їй було завдано моральних страждань, які вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Однак заявлений позивачем розмір на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди нею достатньою мірою не підтверджений, а тому суд вважає за можливе задовольнити її позов у цій частині частково, визначивши, що, у тому числі з урахуванням вимог розумності та справедливості, на відшкодування заподіяної [PERSON] моральної шкоди з відповідача як роботодавця підлягає стягненню 500 грн. Також з Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1, як відповідача, в дохід держави підлягає стягненню 1\~653 грн. 60 коп. судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог, що відповідає змісту ч. 3 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial