Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивачка у квітні 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.6). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 16 січня 2015 року помер її батько [PERSON], який проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO]. Після смерті батька відкрилась спадщина на житловий будинок №13 по вул.. Піонерська, с.\~Таромське у м. Дніпропетровську. Спадкоємцями є позивачка та її сестра [PERSON], яка відмовилась від своєї частки спадщини на користь позивачки. Позивачка належним чином прийняла спадщину, але отримати свідоцтво на спадщину не має можливості, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Зазначила, що між померлим [PERSON] та ПАТ «Український професійний банк» було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого він передав у заставу житловий будинок №13 по вул.. Піонерська, с.\~Таромське у м. Дніпропетровську, у зв'язку із чим, документи на будинок перебувають в ПАТ «Український професійний банк». Позивачка після прийняття спадщини повідомила кредитора, а саме: ПАТ «Український професійний банк» про наявність спадкової справи, про смерть [PERSON] Протягом встановленого шестимісячного строку ПАТ «Український професійний банк» не зверталось до неї як спадкоємця із вимогою про сплату боргу спадкодавця, а тому вважає, що вказаний строк сплинув. Посилаючись на вищевикладене, уточнивши свої вимоги позивачка просила суд визнати таким, що припинив дію договір іпотеки від 02.07.2008 року укладений між ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON], у зв'язку із ліквідацією ВАТ «Український професійний банк»; зняти заборону відчуження на житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Піонерська, буд. 13, у зв'язку із припиненням договору іпотеки від 02.07.2008 року укладений між ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON], у зв'язку із ліквідацією ВАТ «Український професійний банк»; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/р Таромське, вул.. Бортницька (Піонерська), буд. 13, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 16.01.2015 року. В ході судового розгляду справи суд замінив неналежного відповідача - Управління Дніпропетровської міської ради по управлінню майном колишнього смт Таромське на належного - Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» [PERSON]. Позивачка в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в особі свого представника за довіреністю [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні, повний текст складений 05 грудня 2016 року. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підставою звернення до суду позивача є захист майнових прав та інтересів, повязаних із реалізацією права на спадкування. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, зясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилась 11 лютого 1991 року у батьків [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). На праві приватної власності [PERSON] належало домоволодіння №13 по вул.. Піонерська у м. Дніпропетровську (а.с.31). 02 липня 2008 року між ПАТ «Український [PERSON]» та [PERSON] укладено іпотечний договір, за умовами якого останній виступив поручителем [PERSON] щодо належного виконання нею умов кредитного договору №407 від 02.07.2008 року (а.с. 62-63). Згідно п.6 іпотечного договору, предметом іпотеки є домоволодіння №13 по вул.. Піонерська у м. Дніпропетровську. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2013 року солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Український [PERSON]» заборгованість по кредитному договору №407 від 02.07.2008 року в сумі 68\~372,92 доларів США, що у еквіваленті складає 546\~504,75 грн. (а.с.\~122-125). Зі вказаного вище рішення суду встановлено, що 02 липня 2008 року між ПАТ «Український [PERSON]» та [PERSON] укладено договір поруки №407-1, згідно з умовами якого поручитель взяв на себе зобовязання в повному обсязі відповідати перед банком як солідарний боржник по кредитному договору, що був укладений між банком та [PERSON] Встановлено, що 31 серпня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Український [PERSON]» та делеговано всі повноваження ліквідатора, згідно чинного законодавства, уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» [PERSON] (а.с.69). 16 січня 2015 року [PERSON] помер (а.с.29). Спадкоємцями після його смерті є [PERSON] та [PERSON], остання відмовилась від своєї частки спадщини на користь [PERSON] (а.с. 15,16). Із матеріалів спадкової справи №045-2015 від 03.02.2015 року, вбачається, що [PERSON] належним чином прийняла спадщину після смерті батька, але державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори їй відмовлено у прийнятті спадщини, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.21). Також, із вказаної спадкової справи вбачається, що [PERSON] надсилалась нотаріально посвідчена заява на адресу ПАТ «Український професійний банк» уповноваженій особі - [PERSON] з проханням зявитись до нотаріальної контори для передачі документів та повідомлено про смерть [PERSON] (а.с.64). Про отримання даної заяви свідчить поштове повідомлення з відміткою про вручення адресату 06.08.2015 року (а.с.65). У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом положень ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця і народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Так, відповідно до ст..316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння, що розташовано за адресою : м. Дніпро, ж/м Таромське, вул. Бортницька, № 13, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] померлого 16.01.2015 року, є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про визнання припиненим договору іпотеки, зняття заборони на відчуження суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначено підстави припинення іпотеки, а саме іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Згідно до ст.. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. У відповідності до ст..1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України "Про іпотеку"). Проте якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, який є відмінним від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимог іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Якщо боржник та іпотекодавець - одна й та сама особа, то після її смерті до спадкоємця переходять не лише права та обов'язки іпотекодавця, а й обов'язки за основним зобов'язанням у межах вартості спадкового майна. Отже, правила статті 1281\~ЦК\~щодо строку пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються до зобов'язань, забезпечених іпотекою. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що вимоги про визнання припиненим договору іпотеки, зняття заборони на відчуження не підлягають задоволенню так як позивачка набуває статусу іпотекодавця, а саме померлого [PERSON], і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття права власності на предмет іпотеки. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.. 88 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивачкою сплачено судовий збір, і її вимоги частково задоволено із відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 4\~130,94 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial