Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

Позивач звернулася до Богунського районного суду м. Житомира з позовом про позбавлення батьківських прав, зміну розміру аліментів, стягнення пені за несплату аліментів, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] , відносно його сина - [PERSON] , [INFO] ; змінити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Богунського районного суду м. Житомира № 295/7490/15-ц від 23.07.2015 року та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів та заробітку відповідача щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за несплачені аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 25400,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25.06.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського обласного управління юстиції у Житомирській області, було зареєстровано шлюб. Однак, сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. 23.07.2015 року, рішенням Богунського районного суду м. Житомира - шлюб було розірвано, та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини. Причиною звернення з позовом до суду є абсолютна байдужість відповідача до морального, фізичного та духовного розвитку спільної дитини. Відповідач не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не цікавиться здоров`ям дитини, морально та матеріально не підтримує дитину. Жодного разу не поздоровляв сина на День народження, Новий Рік, Різдво та інші свята, що знову ж таки підтверджує факт повної байдужості щодо долі дитини. Аліменти на утримання дитини відповідач категорично не сплачує, заборгованість сягнула 25400,00 грн.. Востаннє, свого батька дитина бачила, більше чотирьох років тому назад. В останньому судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі. Представник третьої особи проти позбавлення батьківських прав не заперечує, стосовно інших вимог покладається на розсуд суду. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, визнає позов в частині позбавлення батьківських прав та зміни розміру аліментів, в частині стягнення пені за несплачені аліменти просить відмовити в зв`язку з тяжким матеріальним становищем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] від 03.03.2015 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано [INFO] . Відповідно до рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23.07.2015 року, що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано та стянуто з [PERSON] , на користь позивача, аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 520 грн. щомісячно, починаючи з 20.05.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Розмір заборгованості по аліментам становить 25400,00 грн., відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 24.06.2019 року, № 46539. Суд приходить до висновку про ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків, що є підставою відповідно до ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав. Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, мати (батько) можуть вважатися такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, якщо вона (він) не проявляють про неї батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 5 ст. 19 Сімейного Кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Враховуючи, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки відносно малолітнього, не надає матеріальної допомоги на його утримання, суд вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] . Згідно положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів , інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 статті 192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у постанові від 05.02.2014р. по справі №6-143цс13 зазначено, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). У сукупності наведеного, судом визнається необхідним та достатнім зміну розміру аліментів, що присуджені з відповідача на користь позивача, в межах заявлених позивачем позовних вимог, тобто в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення ним повноліття. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial