Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

В січні 2017 року [PERSON] (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі також - відповідач), який обґрунтовувався тим, що 27.04.2007 між ТОВ Банк Фінанси і Кредит та відповідачем укладено договір №31-248/07-ШД, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 тис. грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,0001% річних на строк до 26.04.2010 року. В забезпечення виконання зобов'язання за договором кредиту №31-248/07-ШД між ТОВ Банк Фінанси і Кредит, сторонами був укладений договір поруки №31-248/07-ШД-П від 27.04.2007 року. Внаслідок невиконання відповідачем зобовязання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яку банк у судовому порядку стягнув зі сторін солідарно. Посилаючись на те, що 20.01.2014 року заборгованість перед банком за відповідача була погашена, позивач просив стягнути з відповідача в порядку регресу суму боргу 30 тис. грн., а також 3% річних у розмірі 1 947,95 грн., інфляційні витрати у розмірі 20 460,00 грн., завдані збитки у розмірі 12 969,21 грн., моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн. Надалі позивач збільшив розмір позовні вимоги (а.с. 52,53) та просив стягнути з відповідача в порядку регресу суму боргу 30 тис. грн., 3% річних у сумі 2 946,58 грн., інфляційні витрати у сумі 25 620 грн., завдані збитки у сумі 12 969,21 грн. та моральну шкоду у сумі 5 тис. грн. Позивач у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.51). Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, згідно ч.5 ст.74 ЦПК України про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення рекомендованих поштових відправлень за зареєстрованим місцем проживання у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ч.2 ст.158, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 27.04.2007 року між ТОВ Банк Фінанси і Кредит та [PERSON], [PERSON] укладено договір поруки №31-248/07-ШД-П, згідно умов якого [PERSON] як поручитель зобовязався перед банком як кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] як боржником зобовязань за кредитним договором №31-248/07-ШД- від 27.04.2007 року (а.с.13-15). Відповідно до п.2.3 договору поруки у випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом 1-го календарного дня з моменту настання строку сплати процентів, основного боргу або комісійної винагороди передбачених кредитним договором, у кредитора виникає повне право вимоги сплати боргу в повному обсязі до поручителя. 12.01.2011 року Корольовським районним судом м. Житомира видано виконавчий лист № 2-3070/10 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ Банк Фінанси і Кредит 70 258 грн. 85 коп. заборгованості за кредитом з урахуванням пені, 702 грн. 59 коп. судового збору та 60 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (а.с.16). 27.01.2011 року державним виконавцем Богунського відділу ДВС Житомирського МУЮ відкрито виконавче провадження №23974020 з виконання виконавчого листа № 2-3070/10 від 12.01.20111 року, виданого Корольовським районним судом м. Житомира (а.с.18). Відповідно до довідки ТОВ Банк Фінанси і Кредит №115 від 13.02.2014 року [PERSON] як поручитель дійсно виконав зобовязання по кредитному договору №31-248/07-ШД від 27.04.2007 року в повному обсязі, порука припинена 20.01.2014 року (а.с.20). Щодо позовних вимог про стягнення основного боргу, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Частинами 1, 4 ст. 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором. За змістом статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Вказані норми встановлюють правові наслідки виконання солідарного обов'язку одним із боржників. При реалізації боржником, який виконав солідарний обов'язок, права на зворотну вимогу відбувається трансформація (перетворення) зобов'язання, а саме основне солідарне зобов'язання перетворюється на регресне часткове, а боржник, який виконав солідарний обов'язок за основним зобов'язанням, набуває статусу кредитора по відношенню до інших боржників за регресним зобов'язанням. З наявних в матеріалах справи копій квитанцій № 7 від 20 січня 2014 року та № 9 від 20 січня 2014 року вбачається, що позивач сплатив ТОВ Банк Фінанси і Кредит грошові кошти на загальну суму 30 000 грн. погашення заборгованості за договором 31-248/07-ШД від 27.04.2007 року на виконання рішення суду у справі №2-3070/10 від 29.11.2010 року. За таких обставин, погасивши перед банком кредитну заборгованість як солідарний боржник, [PERSON] набув право на зворотну вимогу до позичальника [PERSON], а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості в порядку регресу у розмірі 30 тис. грн. Щодо позовних вимог про стягнення 3% та інфляційних витрат, суд зазначає наступне. У частині 2 статті 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК ). З матеріалів прави вбачається, що між сторонами склалися правовідносини за якими позивач як поручитель, у звязку із виконанням солідарного обовязку перед банком як кредитором, набув право на зворотну вимогу (регрес) до боржника. При цьому, суд звертає увагу, що реалізація боржником, що виконав солідарний обов'язок права на зворотну вимогу (регрес) до іншого боржника залежить від волі самої особи, яка виконала зобов'язання за інших боржників. Позивач з такою вимогою до пред'явлення позову до відповідача не звертався, тому прострочення грошового зобов'язання не настало. За таких обставин суд дійшов висновку, що на правовідносини, що склалися між сторонами положень ст. 625 ЦК України не застосовуються, у звязку з чим у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних витрат слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення збитків, суд зазначає наступне. Так, звертаючись з даним позовом позивач вказував, що для захисту свого майнового права він був змушений звернутися за послугами юриста та поніс 5 тис. грн витрат. Також позивача вказував на сплату 692,99 грн судових витрат, 7 135,22 грн. виконавчого збору, 71 грн. комісійної винагороди, 70 грн. комісії за надання довідки про стан кредиту, які просив стягнути з відповідача на підставі ст.ст. 22, 611, 623 ЦК України. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частинами 1 і 2 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. З аналізу вказаних норм права слідує, що правовою підставою для відшкодування збитків є порушення цивільних прав особи, наявність певних майнових втрат внаслідок порушення зобов'язання другою стороною та наслідковий зв'язок між витратами, яких особа зазнала чи мусить зазнати та порушеним цивільним правом особи. Під необхідними витратами для усунення ліквідації негативних наслідків порушення цивільних прав особи необхідно розуміти такі витрати, без здійснення яких неможливе відновлення порушеного права. Тому вони повинні бути економічно раціональними, не надмірними та відповідати засадам розумності та справедливості. Щодо відшкодування сплачених позивачем комісійних винагород, включаючи витрати за надання довідки про стан кредиту, то слід зазначити, що вказані витрати понесені самостійно на розсуд позивача та не є такими, без здійснення яких неможливе реалізація його права на зворотну вимогу у даній справі, а тому на думку суду, відшкодуванню не підлягають. Щодо відшкодування сплаченого позивачем судового та виконавчого збору, то у даному випадку позивач як поручитель добровільно не виконав своїх зобов"язань перед банком за договором поруки, в зв"язку з чим з нього у судовому порядку був стягнутий борг у сумі 71 021,44 грн. та судовий збір у сумі 702 грн. 59 коп. В подальшому позивач не виконав постанову державного виконавця від 27.01.2011 р. про відкриття виконавчого провадження щодо сплати боргу у встановлені строки у добровільному порядку, внаслідок чого з позивача стягнуто виконавчий збір у сумі 7 135,22 грн. Тобто позивач мав належно виконати умови договору та рішення суду, але не зробив цього, а тому сплачений ним судовий та виконавчий збір не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Приписами ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. З обставин справи вбачається, що спір між сторонами випливає з договірних зобов'язань. При цьому, судом враховується, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі. Натомість ані умовами укладеного між сторонами договору поруки, ані нормами закону прямо не передбачена можливість відшкодування поручителю моральної шкоди, у звязку з чим суд вважає, що правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. При цьому, на думку суду, посилання позивача на положення ст. 386 ЦК України як підставу для відшкодування моральної шкоди є неправильним, оскільки остання регулює правовідносини, повязані із захистом власником права власності, в той час як у даній справі між сторонами склалися правовідносини, повязані з реалізаціє поручителем права на зворотну вимогу (регрес) до боржника у звязку із виконанням перед кредитором солідарного обов'язку та врегулюються положенням ст. 544 ЦК України. Щодо відшкодування понесених судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений ним і документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 300 грн. 00 коп. (765,36 грн. х 30 000 грн. / 76 535,79 грн.).

Outcome: partial