Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу кредитором спадкодавця за кредитним договором, посилаючись на те, що КБ «Приватбанк» уклав із [PERSON] 23 жовтня 2006 року кредитний договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом за умовами кредитного договору. Натомість [INFO] позичальник померла, внаслідок чого представниками позивача була подана претензія 29 травня 2018 року нотаріусу 4-ї державної нотаріальної контори м. Маріуполя, яка була згодом переслана до 3-ї державної нотаріальної контори м. Маріуполя, звідки стало відомо, що спадкоємцем майна померлої [PERSON] є [PERSON] , якому 7 жовтня 2019 року була направлена банком претензія з вимогою погасити заборгованість спадкодавця. Оскільки добровільно [PERSON] не погасив борг [PERSON] перед банком в сумі 14996,57 грн., що складається з боргу з кредиту в розмірі 6815,57 грн. та відсотків - 8181 грн., то просив суд стягнути на користь банку з [PERSON] вказану заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року разом із судовими витратами. Представник позивача, який діє на підставі довіреності, Савіхіна А. М. , у судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з`явився за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленим про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір у його відсутність. За ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 23 жовтня 2006 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в КБ "Приватбанк", отримавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 7500 грн. зі сплатою 36% річних на залишок заборгованості. На виконання ухвали суду від 26 травня 2020 року представниками позивача були надані відомості, з яких вбачається, що кредитний ліміт [PERSON] за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року змінювався, як у бік збільшення, так й у бік зменшення (7 листопада 2006 року - 21600 грн.; 22 жовтня 2007 року - 6000 грн.; 23 грудня 2008 року - 7300 грн.; 24 січня 2009 року - 6820 грн.; 30 жовтня 2019 року - 0 грн.). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, заборгованість [PERSON] за договором кредитування від 23 жовтня 2006 року станом на 20 червня 2019 року за період з 7 листопада 2006 року по [INFO] (час смерті [PERSON] ) становить 14996,57 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 6815,57 грн. та заборгованості по процентам в сумі 8181 грн. Суд зазначає, що у заяві позичальника від 23 жовтня 2006 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її розміру. В той же час, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути з відповідача складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за процентами, які як вказано з наданого представниками позивача розрахунку заборгованості [PERSON] , обраховувались в розмірі саме 22,8% річних, а з 1 січня 2013 року в розмір 30% річних. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, з якими була за заявою від 23 жовтня 2006 року ознайомлена позичальник, надавши свою згоду на їх умови, як невід`ємної частини такого договору. Умовами та Правилами надання банківських послуг, наданими позивачем на підтвердження заявлених вимог, визначено, в тому числі: згода клієнта на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (п. 3.3); право банку змінювати тарифи та умови обслуговування рахунків, про що банк зобов`язаний повідомити клієнта випискою з картрахунку (п. 5.3), розміри штрафів за несвоєчасне погашення кредиту (п. 8.6); дія протягом 12 місяців з часу його підписання кредитного договору та його пролонгація на той самий термін, якщо його не припинено за заявою сторони договору (п. 9.12), а також інші умови. Крім цього у п. 3.1.1, 3.1.2 таких Умов та Правил надання банківських послуг вказано, що строк дії карти вказується на лицьовій стороні, до якої така карта є діючою. Зміна назви юридичної особи позивача на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» підтверджується випискою з державного реєстру юридичних осіб та статутом АТ «КБ «Приватбанк». Натомість суд зауважує, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів позичальник, ознайомившись та погодившись із ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання 23 жовтня 2006 року, як й те, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та строку дії кредитного договору. Таким чином суд вважає, що представниками банку не було доведено позовні вимоги в частині визначення розміру процентів за користування кредитними коштами за договором від 23 жовтня 2006 року, через недоведеність такого розміру відсоткової ставки, наявність протирічь у розмірі відсоткової ставки, вказаної у заяві-анкеті позичальника та у розрахунку банку, а також відсутність доказів, що [PERSON] підписала саме ті Умови та Правила надання банківських послуг, які банком були долучені до справи. Так суд зазначає, що за ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ч. 1 ст. 638 ЦК істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК). За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язання - це правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому за ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до змісту ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд на підставі перелічених норм вказує, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Отже з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК, можна вважати, що споживач послуг банку приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути, зокрема, заборгованість по відсотках за користування кредитом. Натомість матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з наявними у справі Умовами та Правилами надання банківських послуг ознайомився і погодився позичальник шляхом підписання анкети-заяви від 23 жовтня 2006 року. При цьому Тарифи банку та Пам`ятку клієнта до позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» не було долучено, що позбавило суд можливості надати оцінку вимогам банку в частині підстав стягнення процентів за користування банком та розміру заборгованості з них. Таким чином саме з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Звертаючись до суду, банк вказував на те, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, що є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Однак матеріали справи не містять підтверджень того, що під час підписання заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг, та що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема, щодо сплати процентів та їх розміру за користування кредитними коштами. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Суд звертає увагу на те, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що відповідатиме встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи. За відсутності підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, а також відсутності домовленості сторін у анкеті-заяві про сплату відсотків за користування кредитом у певному розмірі, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених банком вимог у частині стягнення відсотків у розмірі 8181 грн. Аналогічні правові висновки були викладені також Верховним Судом у постанові від 2 жовтня 2019 року по справі № 214/2507/16-ц та Донецьким апеляційним судом у постанові від 14 січня 2020 року по справі № 265/4162/19. При цьому суд зазначає, що укладений позивачем з [PERSON] кредитний договір від 23 жовтня 2006 року у вигляді заяви-анкети не містить строку повернення наданого кредиту. Згідно із ч. 2 ст. 530 ЦК якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, враховуючи наведені положення, а також те, що фактично отримані та використані позичальником кошти за договором від 23 жовтня 2006 року в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не були повернуті, то встановлені обставини справи свідчать про порушення прав позивача, внаслідок чого суд дійшов висновку про правомірність вимог банку в частині зобов`язання боржника в примусовому порядку повернути фактично отримані суми кредитних коштів у розмірі 6815,57 грн. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17. Судом також було встановлено, що на підставі свідоцтва про смерть, виданого 6 березня 2013 року Орджонікідзевським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 297, [PERSON] у віці 57 років померла [INFO] . Відповідно до ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1261 ЦК в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На підставі ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до змісту ч. 1. ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За ч. 1, 4 ст. 1231 ЦК до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. Відповідно до ч. 1-4 ст. 1281 ЦК (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, тобто до 4 лютого 2019 року) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ч. 2, 3 цієї статті, позбавляється права вимоги. На підставі змісту ч. 1, 2 ст. 1282 ЦК (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, тобто до 4 лютого 2019 року) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Суд також зауважує, що положення ст. 1281, 1282 ЦК регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема, кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги. При цьому наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги. Суд також зазначає, що оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються ст. 1281, 1282 ЦК, зокрема, ст. 1281 ЦК визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог. Так суд звертає увагу на те, що поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність», оскільки ч. 4 ст. 1281 ЦК визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ч. 2, 3 цієї статті. В той же час за ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, визначені ст. 1281 ЦК строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Так сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 522/407/15-ц. Суд зазначає, що за ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК (в редакції з 4 лютого 2019 року) кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. При цьому суд зауважує, що положення ст. 1281 ЦК в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» (які були введені в дію 4 лютого 2019 року), незважаючи на те, що такий Закон застосовується також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, не можуть на переконання суду бути застосовані до врегулювання спірних правовідносин, зважаючи на те, що на дату набрання цим Законом чинності строк виконання зобов`язань спадкодавця [PERSON] з погашення заборгованості перед позивачем за договором від 23 жовтня 2006 року настав за ч. 2 ст. 530 ЦК 21 грудня 2017 року шляхом подання позову до суду представниками КБ «Приватбанк» до такого позичальника. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2019 року по справі № 216/2813/15-ц. Суд зазначає, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому ч. 2 цієї статті. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 11 березня 2019 року по справі № 759/12484/15-ц. Суд зазначає, що при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені ч. 2, 3 ст. 1281 ЦК, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі ч. 4 ст. 1281 ЦК кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених ст. 1281 ЦК, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2019 року по справі № 640/6274/16-ц. Суд за матеріалами справи встановив, що на підставі ухвали Орджонікідзевського суду міста Маріуполя від 21 лютого 2018 року провадження по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року було закрито внаслідок смерті позичальника. При цьому 29 травня 2018 року представниками позивача була подана до нотаріальної контори претензія кредитора від 24 квітня 2018 року в порядку ст. 1281 ЦК до спадкоємців боржника, [PERSON] , про необхідність погашення боргу за договором кредиту від 23 жовтня 2006 року в сумі 14996,57 грн., яка мала місце на момент смерті спадкодавця. Вказана претензія була переслана за місцем відкриття спадщини після смерті [PERSON] до 3-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя, яка повідомляла представників банку про те, що щодо майна померлої [INFO] [PERSON] була заведена 5 вересня 2013 року спадкова справа № 568/2013, та спадкоємцем за законом якої є син [PERSON] - [PERSON] . При цьому свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю не було видано. Вказані відомості також підтверджуються матеріалами спадкової справи, наданої суду 3-ю державної нотаріальною конторою міста Маріуполя за клопотанням представника позивача, зокрема, що [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження відповідача, актовий запис № 1158 від 9 жовтня 1981 року. З наявних матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що остання успадкування після смерті свого брата, [PERSON] , 335 простих іменних акцій ВАТ «ММК імені Ілліча» та 2000 простих іменних акцій ВАТ «ММК імені Ілліча », а також вклади на рахунках ПАТ «Ощадбанк», що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, реєстр нотаріусу № 2-1836 від 10 червня 2008 року. Отже суд встановив, що [PERSON] є спадкоємцем померлого боржника, [PERSON] , який фактично прийняв спадщину, звернувшись в установленому законом порядку до нотаріуса з відповідною заявою, однак станом на теперішній час свідоцтва про право на спадщину не отримав. Суд при цьому зауважує, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину є його правом, а не обов`язком, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні пред`явлених до нього вимог кредитора. Таким чином у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, та не відмовилися від її прийняття, замінюють спадкодавця в усіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у поставові від 23 травня 2018 року по справі № 192/2761/14. При цьому суд зауважує, якщо спадкоємець прийняв спадщину, то кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 175/4367/15-ц. Суд зазначає, що 7 жовтня 2019 року представники позивача подали лист-претензію від 23 вересня 2019 року відповідачу, [PERSON] , як спадкоємцю [PERSON] , про необхідність погасити заборгованість спадкодавця перед банком за договором від 23 жовтня 2006 року. При цьому суд вважає, що представниками позивача були дотримані положення ст. 1281 ЦК щодо строків пред`явлення заявлених вимог до спадкоємців [PERSON] протягом шести місяців від дня, коли представники банку дізналися або могли дізнатися про відкриття спадщини, шляхом надіслання нотаріусу 29 травня 2018 року відповідної претензії кредитора після ухвалення судом 21 лютого 2018 року судового рішення про закриття провадження по справі за позовом банку до [PERSON] через її смерть [INFO] . Натомість, враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен саме спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, а не кредитор, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2019 року по справі № 640/6274/16-ц. Отже, суд встановив, що [PERSON] , як єдиний спадкоємець [PERSON] , успадкував зобов`язання останньої перед банком щодо погашення заборгованості у встановленому судом розмірі 6815,57 грн., але в межах вартості майна, одержаного ним у спадщину. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк», заявлені до відповідача, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь банку зі спадкоємця боржника заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 23 жовтня 2006 року в розмірі 6815,57 грн. На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Таким чином за ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати банку по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених позовних вимог, що дорівнює 955,31 грн. (6815,57 / 14996,57 х 2102 = 955,31).

Outcome: partial