Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

У березні 2015 року позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди завданої їй незаконними діями відповідача. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 20 серпня 2007 року і по теперішній час працює в Дошкільному навчальному закладі № 265 на посаді соціального педагога з навантаженням 0,5 ставки. В період з березня 2013 року по жовтень 2014 року працювала на посаді вихователя-методиста з навантаженням 0,5 ставки. На підставі заяви позивачки наказом завідувача Дошкільного навчального закладу №265 Печерського району м. Києва Щерби В. №115-к навантаження вихователя-методиста було знято з позивачки, однак бухгалтерія установи продовжувала нараховувати та виплачувати позивачці заробітну плату з урахуванням навантаження 0,5 ставки вихователя-методиста, в результаті чого з боку уповноваженого органу відбулась переплата. Про переплату заробітної плати позивачка ставила до відома службових осіб Дошкільного закладу, разом з тим бухгалтерія продовжувала нараховувати надлишок заробітної плати. Починаючи з грудня 2014 року бухгалтерія установи почала вираховувати із заробітної плати позивачки переплату більш, ніж це передбачено трудовим законодавством. Посилаючись на те, що такими діями їй завдано значних моральних страждань, що призвело до втрати звичного способу її життя просила стягнути на її користь грошову суму у рахунок відшкодування моральної шкоди, розмір якої оцінила 8526 грн. Оскільки дошкільний заклад №265 підпорядкований Управлінню освіти Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, яке має статус юридичної особи, спірну грошову суму позивака просила стягнути з відповідача. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити пред'явлені вимоги. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 20 серпня 2007 року і по теперішній час позивачка працює в Дошкільному навчальному закладі № 265 на посаді соціального педагога з навантаженням 0,5 ставки. В період з березня 2013 року по жовтень 2014 року [PERSON] працювала на посаді вихователя-методиста з навантаженням 0,5 ставки. На підставі заяви позивачки наказом завідувача Дошкільного навчального закладу №265 Печерського району м. Києва Щерби В. №115-к навантаження вихователя-методиста з позивачки було знято (а.с. 35). Як вбачається з матеріалів справи, бухгалтерія Дошкільного навчального закладу №265 Печерського району м. Києва продовжувала нараховувати та виплачувати позивачці заробітну плату з урахуванням навантаження 0,5 ставки вихователя-методиста, в результаті чого з боку уповноваженого органу відбулась переплата. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки про доходи позивачки, починаючи з грудня 2014 року бухгалтерія установи почала вираховувати із заробітної плати позивачки переплачену заробітну плату, зокрема, у грудні 2014 року з позивачки утримано 1149 грн. 68 коп. та нараховано лише 468 грн.22 коп., а в січні 2015 року з позивачки утримано 1149 грн. 72 коп. та нараховано 60 грн. 06 коп. (а.с. 12). В той же час, про переплату заробітної плати заявою від 06 лютого 2015 року позивачка повідомлялала відповідача, та просила надати їй копію документу, на підставі якого бухгалтерія установи стягувала з неї переплачену заробітну плату, більше ніж це передбачено трудовим законодавством. Відповідно до ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію; при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Згідно ч. 1 ст. 128 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п'ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги, позивачка посилається на те, що своїми діями та бездіяльністю відповідач наніс їй моральну шкоду, що призвело до зменшення її доходу, виникнення фінансових труднощів у сім'ї та розладу здоров'я. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності роботодавця за заподіяну працівникові моральну шкоду є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, є вина, шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Крім того, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, з огляду на положення ст. 237-1 КЗпП України, що передбачають відповідальність за завдану моральну шкоду працівнику, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За клопотанням позивачки судом було витребувано у відповідача копії наявних наказів на підставі яких було стягнуто з позивачки переплачені грошові кошти. Разом з тим, представником відповідача не надано будь-яких доказів на спростування доводів позивачки про те, що відрахування із її заробітної плати проводилось з дотриманням вимог ст.ст. 127, 128 КЗпП України. Таким чином, в ході розгляду встановлено наявність в діях відповідача усіх чотирьох умов, які передбачають відповідальність за заподіяну моральну шкоду, передбачену ст. 237-1 КЗпП України. З урахуванням встановлених судом порушень прав позивачки з вини відповідача, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України на користь позивачки підлягає стягненню з відповідача сума відшкодування моральної шкоди, яку суд визначає в розмірі 1000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору 243, 60 грн.

Outcome: partial