Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила позбавити його права користуватися належними їй на праві власності будинком [ADDRESS], виселити [PERSON] з нього та зобов`язати Новоград-Волинський районний сектор ДМС України в Житомирській області зняти з реєстрації відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що на підставі договорів дарування їй належить Будинок, відповідач, являється сином, колишнього власника Будинку, та самовільно його займає, комунальні послуги не сплачує та участі в його утриманні не бере. При цьому продовжує перебувати на реєстраційному обліку і в добровільному порядку знятись з нього не бажає. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач надіслала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечила щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не прибув. Враховуючи те, що про час і місце судового розгляду він був повідомлений вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Представник ІІІ особи Новоград-Волинського РС УДМС в Житомирській області в судове засідання не прибув, надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договорів дарування від 11.08.2011 року та від 10.08.2011 року позивачу на праві власності належить Будинок /а.с.6-13/, в якому також зареєстрований відповідач /а.с.26/. У пунктах 34, 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (п.33 названої постанови). Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810,814 ЦК України. Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. З огляду на вищевикладене, колишній власник даного домоволодіння втратив право власності на домоволодіння, подарувавши його позивачці, а отже відповідач [PERSON], втратив право користування даним будинком та підлягає виселенню. Вимога про зняття відповідача з реєстрації є безпідставною, оскільки таке зняття проводиться органом реєстрації на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Outcome: partial