Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить 11/40 частини житлового будинку та ј частини земельної ділянки по [ADDRESS] . Інша частини будинку та земельної ділянки належать відповідачу по справі, його рідній сестрі. Вони є особами різного віку, різних поглядів на життя, а тому вирішення питання щодо спільного користування у добровільному порядку є неможливим. Оскільки між ними виникають часті суперечки про порядок користування і володіння будинком, угоди про спосіб виділення його частки із загального майна ними не досягнуто, у нього виникла необхідність у судовому порядку здійснити розподіл будинку та земельної ділянки, що знаходяться у спільній частковій власності. Просив суд: виділити [PERSON] на праві власності його частку житлового будинку [ADDRESS] , закріпивши за ним за даними технічного паспорту БТІ від 18 травня 2017 року квартиру 1 у будинку, яка складається з приміщень: коридор 1-1 площею 5,2 кв.м, коридор 1-2 площею 3,7 кв.м, житлова кімната 1-3 площею 14,1 кв.м, житлова кімната 1-4 площею 9,8 кв.м, житлова кімната 1-5 площею 11,1 кв.м, санвузол 1-6 площею 4,9 кв.м, кухня 1-7 площею 10,2 кв.м (всього по квартирі 1 - 59,0 кв.м); залишити у власності [PERSON] її частку житлового будинку [ADDRESS] , закріпивши за ним за даними технічного паспорту БТІ від 18 травня 2017 року квартиру 2 у будинку, яка складається з приміщень: коридор 2-1 площею 9,8 кв.м, гардероб 2-2 площею 1,6 кв.м, кухня 2-3 площею 16,7 кв.м, ванна 2-4 площею 1,4 кв.м, житлова кімната 2-6 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-7 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-8 площею 13,9 кв.м, сходова клітина 2-9 площею 10,1 кв.м, житлова кімната 2-10 площею 12,6 кв.м, житлова кімната 2-11 площею 12,7 кв.м (всього по квартирі 2 - 110,5 кв.м), а також споруди: погріб під літ. А - 4,6 кв.м, ганок 1,7 кв.м, сарай -літню кухню літ.Б, Ѕ двомісного гаражу літ.В, теплиці літ.Ж, З, огорожу №5,10,11, ворота/хвіртку №9; за результатами експертизи визначити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошового відшкодування за перевищення його реальної частки ідеальної частки; у зв`язку з виділом частки [PERSON] припинити його право спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] ; виділити в натурі [PERSON] на праві власності його частку в розмірі ј земельно ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482401:01:006:0105, а також частину огорожі, яка прилягає до виділеної його в натурі частки земельної ділянки; у зв`язку з виділом частки [PERSON] в натурі його ј частки земельної ділянки припинити його право спільної часткової власності на дану земельну ділянку; судові витрати покласти на відповідача. 17 травня 2018 року до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (а.с.157-159 т.1). Вказав, що до його позовних вимог не було включено вимоги про виділення йому частини двомісного гаражу та частини огорожі. Просив суд: виділити [PERSON] на праві власності його частку житлового будинку [ADDRESS] , закріпивши за ним за даними технічного паспорту БТІ від 18 травня 2017 року квартиру 1 у будинку, яка складається з приміщень: коридор 1-1 площею 5,2 кв.м, коридор 1-2 площею 3,7 кв.м, житлова кімната 1-3 площею 14,1 кв.м, житлова кімната 1-4 площею 9,8 кв.м, житлова кімната 1-5 площею 11,1 кв.м, санвузол 1-6 площею 4,9 кв.м, кухня 1-7 площею 10,2 кв.м (всього по квартирі 1 - 59,0 кв.м), а також споруди: Ѕ частину двомісного гаражу літ.В, частину огорожі, яка прилягає до виділеної частини земельної ділянки; залишити у власності [PERSON] її частку житлового будинку [ADDRESS] , закріпивши за ним за даними технічного паспорту БТІ від 18 травня 2017 року квартиру 2 у будинку, яка складається з приміщень: коридор 2-1 площею 9,8 кв.м, гардероб 2-2 площею 1,6 кв.м, кухня 2-3 площею 16,7 кв.м, ванна 2-4 площею 1,4 кв.м, житлова кімната 2-6 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-7 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-8 площею 13,9 кв.м, сходова клітина 2-9 площею 10,1 кв.м, житлова кімната 2-10 площею 12,6 кв.м, житлова кімната 2-11 площею 12,7 кв.м (всього по квартирі 2 - 110,5 кв.м), а також споруди: погріб під літ. А - 4,6 кв.м, ганок 1,7 кв.м, сарай -літню кухню літ.Б, Ѕ двомісного гаражу літ.В, теплиці літ.Ж, З, огорожу №5,10,11, ворота/хвіртку №9; за результатами експертизи визначити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошового відшкодування за перевищення його реальної частки ідеальної частки; у зв`язку з виділом частки [PERSON] припинити його право спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] ; виділити в натурі [PERSON] на праві власності його частку в розмірі ј земельно ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482401:01:006:0105; у зв`язку з виділом частки [PERSON] в натурі його ј частки земельної ділянки припинити його право спільної часткової власності на дану земельну ділянку; судові витрати покласти на відповідача. 14 травня 2018 року [PERSON] подала зустрічну позовну заяву. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті матері [PERSON] відкрилась спадщина на 11/20 частин житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки по [ADDRESS] . Інша частина даного будинку та земельної ділянки належать їй на праві власності. Вона та відповідач [PERSON] , як діти спадкодавця, є спадкоємцями першої черги та 24 березня 2017 року отримали свідоцтва про право на спадщину: по 11/40 часток на житловий будинок та по ј частини земельної ділянки кожному. До складу спадкового майна приватним нотаріусом неправомірно включено 63,5 кв.м самочинно збудованих приміщень (з них 25,3 кв.м. житлової площі), поза як воно померлій [PERSON] не належало. Сторони нотаріусу не надали жодного документи, який би посвідчував право власності [PERSON] на самочинне майно. Таким чином ними успадковано було житловий будинок площею 106 кв.м (169,5-63,5). Самочинно збудовані приміщення належать їй, оскільки вона їх побудувала, а не померла мати. Почала вона їх будувати ще в 2005 році і продовжувала протягом п`яти років. Мати не могла проводити будь-яких будівельних робіт, оскільки на той час вже була пенсіонеркою та єдиним доходом була в неї пенсія. Вона проводила будівельні роботи в тому числі за рахунок проданих земельних ділянок, які належали її чоловіку. Про здійснення нею самочинного будівництва зазначається й [PERSON] у первісному позові. Тому свідоцтво про право на спадщину має бути визнано в судовому порядку недійсним в частині включення нотаріусом до складу спадкового майна самочинно збудовані приміщення. Вказала, що виділ частки у спільній частковій власності має визначатись з площі житлового будинку розміром 106 кв.м. Ще за життя матері [PERSON] , склався порядок користування житловим будинком. Такий порядок майже ідеально відповідав їх часткам у домоволодінні та розділив будинок на дві окремі квартири, які мають окремі виходи, комунікації, окремі особові рахунки по оплаті комунальних послуг. Тому при поділі житлового будинку слід виходити саме з такого порядку користування. Самочинне побудови перебувають лише у її користуванні та не можуть бути враховані при вирішенні даного спору. Поділ господарських споруд, запропонованих у первісному позові, вона визнає та у разі перевищення часток погоджується на компенсацію вартості. Питання поділу земельної ділянки та компенсацію за різницю буде вирішено після проведення експертизи. Просила суд: визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видані приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального Київської області Леденьов І.С. 24 березня 2017 року [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за №1011 на Ѕ частку спадкового майна, яке складається на 11/20 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в частині включення до спадкового майна самочинно збудованих приміщень розміром 63,5 кв.м, в тому числі 25,3 кв.м житлової площі; визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видані приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального Київської області Леденьов І.С. 24 березня 2017 року [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за №1013 на Ѕ частку спадкового майна, яке складається на 11/20 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в частині включення до спадкового майна самочинно збудованих приміщень розміром 63,5 кв.м, в тому числі 25,3 кв.м житлової площі; виділити в натурі в особисту приватну власність [PERSON] належні їй 29/40 часток житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а саме: ванна 2-4 площею 4,3 кв.м, вбиральня 2-5 площею 1,4 кв.м, житлова кімната 2-6 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-7 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-8 площею 13,9 кв.м, житлова кімната 1-3 площею 14,1 кв.м, житлова кімната 1-4 площею 9,8 кв.м, погріб під літ. А - 4,6 кв.м, ганок 1,7 кв.м, сарай -літню кухню літ.Б площею 30,6 кв.м, гараж В площею 56,5 кв.м, теплиці літ.Ж, З площами 20,3 кв.м та 17,1 кв.м; залишити у власності [PERSON] належні йому 11/40 часток житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а саме: коридор 1-1 площею 5,2 кв.м, коридор 1-2 площею 3,7 кв.м, житлова кімната 1-3 площею 14,1 кв.м, житлова кімната 1-4 площею 9,8 кв.м, житлова кімната 1-5 площею 11,1 кв.м, санвузол 1-6 площею 4,9 кв.м, кухня 1-7 площею 10,2 кв.м; виділити в натурі в особисту приватну власність [PERSON] ѕ часток земельної ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482401:01:006:0105, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель; залишити у власності [PERSON] 1/4 часток земельної ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482401:01:006:0105, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель; припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] ; вирішити питання про стягнення грошової компенсації з однієї сторони на користь іншої різниці вартості виділених часток в натурі; судові витрати покласти на [PERSON] 23 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов. Вказав, що після смерті матері відкрилась спадщина на все майно, належне [PERSON] , в тому числі на житловий будинок загальною площею 169,5 кв.м. До цієї площі включається площа самочинно побудованого майна - 63,5 кв.м. [PERSON] не надала доказів на підтвердження вкладення лише власних коштів у самочинне будівництво. А їх мати завжди працювала, навіть після виходу на пенсію, мала свій город, заощадження. На дане будівництво він також надавав матері кошти. Обставину щодо вкладення [PERSON] власних коштів у самочинне будівництво він заперечує, але підтверджує, що будівництво здійснювала саме [PERSON] . Вважає за доцільне здійснити поділ будинку за запропонованим ним варіантом, який включає всю площу будинку. Просили задоволити вимоги в частині, яку вони визнають та відмовити у задоволенні решти позовних вимог. Ухвалою Києво-Свтошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року по справі призначено експертизу, провадження по справі зупинено. 06 липня 2020 року до суду надійшов висновок експерта КНДІСЕ №28563/18-43/141229-14231/20-43від 18 червня 2020 року за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2020 року провадження по справу було поновлено. 02 жовтня 2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог. Свої доводи обґрунтовував тим, що поділ будинку за варіантом 1 та 2 є не можливим, оскільки при такому поділі площа житлової кімнати є меншою за нормативну відповідно до будівельних норм ДБН В2.2-15:2019, передбачено проведення значних обсягів робіт, визначена значна компенсація і не відповідає інтересам позивача та членам його родини. Іншого житла він не має. У запропонованому експерту третьому варіанті також передбачено значний обсяг перепланувальних робіт, значна компенсація. Поділити будинок вважає за доцільне по варіанту 4, оскільки цей варіант відображає фактично існуючий поділ будинку, не передбачає проведення будь-яких робіт, хоч і визначає певну компенсацію за різницю. Такий розподіл будинки відповідатиме і волі його померлої матері [PERSON] . Будинок має фізичний знос біля 40%, тому будь-яке втручання є небажаним, щоб не нанести йому суттєвої, непоправної шкоди. У такому варіанті він відмовляється від сараю-літньої кухні. Поділити земельну ділянку вважає за доцільне за варіантом 4. Такий варіант дозволить окремо користуватись виділеними частинами земельної ділянки, огородити її та відповідатиме варіанту 4 поділу житлового будинку. Просили суд задовольнити позов та поділити житловий будинок та земельну ділянку по варіанту 4 висновку експерта КНДІСЕ №28563/18-43/141229-14231/20-43від 18 червня 2020 року за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи. 02 жовтня 2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог. Зазначила, що приміщення коридору 2-1 площею 9,8 кв.м, гардеробу 2-2 площею 1,6 кв.м, кухня 2-3 площею 16,7 кв.м, сходової клітини 2-9 площею 10,1 кв.м, житлової кімнати 2-10 площею 12,6 кв.м, житлової кімнати 2-11 площею 12,7 кв.м є самочинно побудованими за її кошти та не може бути предметом поділу в даній справі. Просив суд: виділити в натурі [PERSON] в особисту приватну власність належні йому 11/40 частин житлового будинку [ADDRESS] , закріпивши за ним за даними технічного паспорту БТІ від 18 травня 2017 року квартиру 1 у будинку, яка складається з приміщень: коридор 1-1 площею 5,2 кв.м, коридор 1-2 площею 3,7 кв.м, житлова кімната 1-3 площею 14,1 кв.м, житлова кімната 1-4 площею 9,8 кв.м, житлова кімната 1-5 площею 11,1 кв.м, санвузол 1-6 площею 4,9 кв.м, кухня 1-7 площею 10,2 кв.м (всього по квартирі 1 - 59,0 кв.м), а також споруди: Ѕ частину двомісного гаражу літ.В, частину огорожі, яка прилягає до виділеної частини земельної ділянки; залишити у власності [PERSON] належні їй 29/40 частин житлового будинку [ADDRESS] , закріпивши за ним за даними технічного паспорту БТІ від 18 травня 2017 року квартиру 2 у будинку, яка складається з приміщень: ванна 2-4 площею 4,3 кв.м, вбиральня 2-5 площею 1,4 кв.м, житлова кімната 2-6 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-7 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-8 площею 13,9 кв.м (всього по квартирі 2 - 47,0 кв.м), а також споруди: погріб під літ. А - 4,6 кв.м, ганок 1,7 кв.м, сарай -літню кухню літ.Б, Ѕ двомісного гаражу літ.В, теплиці літ.Ж, З, огорожу №5,10,11, ворота/хвіртку №9; за результатами експертизи визначити та стягнути зі сторони суму грошового відшкодування за перевищення реальної частки ідеальної частки; у зв`язку з виділом частки [PERSON] припинити його право спільної часткової власності на будинок [ADDRESS] ; виділити в натурі [PERSON] на праві власності його частку в розмірі ј земельно ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482401:01:006:0105; у зв`язку з виділом частки [PERSON] в натурі його ј частки земельної ділянки припинити його право спільної часткової власності на дану земельну ділянку; судові витрати покласти на відповідача. 02 листопада 2020 року до суду надійшла заява [PERSON] про уточнення позовних вимог за зустрічною позовною заявою. Вказала, що після проведеної судової експертизи та надання варіантів вважає за доцільне провести поділ житлового будинку та земельної ділянки по варіанту 2. При такому поділі є найменший відступ від ідеальних часток та розмір компенсації мінімальний - 45 839 грн. Просила суд: визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видані приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального Київської області Леденьов І.С. 24 березня 2017 року [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за №1011 на Ѕ частку спадкового майна, яке складається на 11/20 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в частині включення до спадкового майна самочинно збудованих приміщень розміром 63,5 кв.м, в тому числі 25,3 кв.м житлової площі; визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видані приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального Київської області Леденьов І.С. 24 березня 2017 року [PERSON] зареєстроване в реєстрі за №1013 на Ѕ частку спадкового майна, яке складається на 11/20 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в частині включення до спадкового майна самочинно збудованих приміщень розміром 63,5 кв.м, в тому числі 25,3 кв.м житлової площі; здійснити поділ житлового будинку та земельної ділянки по варіанту 2 висновку експерта КНДІСЕ №28563/18-43/141229-14231/20-43від 18 червня 2020 року за результатами проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи; виділити в натурі в особисту приватну власність [PERSON] належні їй 29/40 часток житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а саме: житлову кімнату 1-3 площею 14,1 кв.м, житлову кімнату 1- площею 9,8 кв.м, ванна 2-4 площею 4,3 кв.м, вбиральня 2-5 площею 1,4 кв.м, житлова кімната 2-6 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-7 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-8 площею 13,9 кв.м, погріб під літ. А, тераса А5, сарай -літню кухню літ.Б, гараж Ѕ частка В, теплиці літ.Ж, З, огорожі 5, ворота хвіртка 9, огорожа 10, огорожа 11; виділити в натурі в особисту приватну власність [PERSON] належні йому 11/40 часток житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а саме: коридор 1-1 площею 5,2 кв.м, коридор 1-2 площею 3,7 кв.м, житлова кімната 1-5 площею 11,1 кв.м, санвузол 1-6 площею 4,9 кв.м, кухня 1-7 площею 10,2 кв.м, ганок, Ѕ частина гаражу В, огорожа 10; припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію різниці вартості виділених часток в натурі в розмірі 45839 грн.; судові витрати покласти на [PERSON] 21 січня 2021 року до суду надійшли заперечення [PERSON] щодо поділу будинку та земельної ділянки по варіанту 4 висновку експерта. Вказала, що стягнення компенсації можливо лише за згоди співвласника, що відповідає нормі закону та судовій практиці. Визначальним при поділі майна є не користування майном співвласників, а розмір часток співвласників та технічна можливість такого поділу. Існуючий порядок користування значно перевищує частки співвласників. У варіанті 2 є незначні відхилення від ідеальних часток та мінімальна компенсація. Натомість по варіанту 4 - компенсація становить 191 922 грн. Всі переобладнання, які необхідно виконати по варіанту 2, вона виконає за власний рахунок та уклала договір з будівельною компанією. Посилання [PERSON] на виділення житлової площі, менше за передбачену ДБН, є неправильним, оскільки після виконання всіх переобладнань, його житлова площа становитиме 15,4 кв.м, що відповідає ДБН. Не надав доказів позивач щодо неможливості провести переобладнання через незадовільний стан будинку. А земельну ділянку слід поділити за варіантом для будинку - 2. Вказав, що [PERSON] не надав доказів понесених витрат на правову допомогу. Просили відмовити в задоволенні позову [PERSON] та задовольнити зустрічний позов. 17.03.2021 представник позивача в судове засідання з`явився. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Просив задовольнити позов, зустрічний задовольнити в частині, що визнавалась. Представник відповідача в судове засідання 17.03.2021 з`явився. Проти первісного позову заперечував, зустрічні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. В судовому засіданні 17.03.2021 було оголошено перерву до 18.03.2021 року 08 год. 40 хв. В подальшому учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області). Після її смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно: 11/20 частин житлового будинку та Ѕ частина земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Інша частина житлового будинку та земельної ділянки належать [PERSON] . До приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьова І.С. із заявами про прийняття спадщини звернулись: [PERSON] (донька) та [PERSON] (син). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У частині першій статті 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Леденьовим І.С. видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] на ј частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1139га в межах згідно плану, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482401:01:006:0105. 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Леденьовим І.С. видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] на ј частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1139га в межах згідно плану, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482401:01:006:0105. 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Леденьовим І.С. видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] на 11/40 частин житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Леденьовим І.С. видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] на 11/40 частин житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . При цьому нотаріусом у свідоцтві зазначається характеристика (опис) майна: житловий будинок позначений у плані під літерою А, загальною площею 169,5 кв.м (у тому числі площа самочинно збудованих приміщень розміром 63,5 кв.м), житловою площею 101,6 кв.м (у тому числі площа самочинно збудованих приміщень 25,3 кв.м) з господарськими будівлями та спорудами: Б - сарай-літня кухня, В - гараж, Ж,З - теплиця, №5,9-11 - огорожа. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30 березня 2012 року передбачено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VIдозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров`ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов`язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах. У постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» також вказано, що якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК). До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану (частини четверта, сьома статті 376 ЦК). Якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що житловий будинок, позначений у плані під літерою А, загальною площею 169,5 кв.м, у тому числі площа самочинно збудованих приміщень розміром 63,5 кв.м, житловою площею 101,6 кв.м, у тому числі площа самочинно збудованих приміщень 25,3 кв.м. Факт безпосередньо будівництва самочинних споруд відповідачем визнавалось сторонами, але сторони не дійшли згоди щодо фінансування такого самочинного будівництва. Тлумачення пунктів 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Оскільки ні у позовній заяві, ні у зустрічному позові не заявляються вимоги щодо «узаконення» самочинно збудованого майна, тобто дане питання не входить до предмету спору і до меж доказування, тому судом не досліджується в рамках даної справи. Разом з тим, відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Зважаючи на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що за наявності спору між спадкоємцями, наявність самочинно збудованого майна до свідоцтва про право на спадщину неправомірно було включено таке самочинне збудоване майно, тому вимоги за зустрічним позовом в цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. За ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить, так звана, ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У ст. 364 ЦК України визначено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Оскільки спірні правовідносини стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і виникнення права особистої власності, суд виділяє у власність сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. З наявного в матеріалах технічного паспорту на житловий будинок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , станом на 18 травня 2017 року вбачається, що на земельній ділянці знаходяться такі поліпшення: літ.А - житловий будинок 1940, літ.А1 - житлова прибудова 1970, літ.А2 - ІІ поверх 2010, літ.а - прибудова 1970, літ.а2 - прибудова 1970, літ.а3 - прибудова 1970, літ.а4 - прибудова 2010, літ.а5 - тераса 2010, під літ.а - погріб 1970, ганок - 1975, літ.Б - сарай-літня кухня 1967, літ.В - гараж 1980, літ.Ж - теплиця 1996, літ.З - теплиця 1996, №5 - огорожа 1970, №9 - ворота хвіртка 2011, №10 - огорожа 1980. Самовільне будівництво позначено літ.А2 - другий поверх, літ.а4 - прибудова. З даного ж технічного паспорту на житловий будинок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , станом на 18 травня 2017 року вбачається, що до квартири [NUMBER] входять приміщення: коридор 1-1 площею 5,2 кв.м, коридор 1-2 площею 3,7 кв.м, житлову кімнату 1-3 площею 14,1 кв.м, житлову кімнату 1-4 площею 9,8 кв.м, житлова кімната 1-5 площею 11,1 кв.м, санвузол 1-6 площею 4,9 кв.м, кухня 1-7 площею 10,2 кв.м (всього 59,0 кв.м); До квартири [NUMBER] входять приміщення: коридор 2-1 площею 9,8 кв.м, гардероб 2-2 площею 1,6 кв.м, кухня 2-3 площею 16,7 кв.м, ванна 2-4 площею 4,3 кв.м, вбиральня 2-5 площею 1,4 кв.м, житлова кімната 2-6 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-7 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-8 площею 13,9 кв.м, сходова клітина 2-9 площею 10,1 кв.м, житлова кімната 2-9 площею 12,6 кв.м, житлова кімната 2-11 площею 12,7 кв.м (всього 110,5 кв.м). За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Наведе відповідає правовим висновкам, викладеним Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року (провадження № 6-130цс13) та від 30 вересня 2015 року (провадження № 6-286цс15). Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що прибудова літ.А2 - другий поверх, літ.а4 - прибудова до житлового будинку [ADDRESS] не можуть бути враховані при поділі майна між співвласниками, оскільки воно є самочинним будівництвом і не входить до складу майна, яке перейшло у власність [PERSON] та [PERSON] . Таким чином суд проводить визначення вартості та розподіл приміщення першого поверху будинку загальною площею 106,0 кв.м, що також відповідає і проведеній судовій експертизі. При вирішенні спору, суд приймає висновки судової експертизи, оскільки вона проведена за матеріалами даної цивільної справи, з урахуванням доказів, поданих сторонами, вартість майна визначена на час вирішення спору судом. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку (29/40 та 11/40 частини) та земельної ділянки (3/4 та 1/4 частини). Як співвласники мають право користуватись своїм майном відповідно до своїх часток. Дійти згоди щодо поділу майна не можуть, між сторонами склались напружені відносини, після проведеної експертизи варіанти поділу сторони не погодили. Тому поділ майна в натурі проводиться в судовому порядку з урахуванням поданих сторонами доказів. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відповідно до проведеної судової експертизи, запропоновано чотири варіанти поділу житлового будинку. Суд відхиляє доводи позивача [PERSON] щодо поділу майна по четвертому варіанту як такого, що відповідає фактичному користуванню. Так, такий порядок заперечувався відповідачкою, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Доводи [PERSON] , що при поділі майна в натурі мають враховуватись інтереси його родини, які також мають право користування будинком, не заслуговують на увагу, оскільки в порядку статті 358 ЦК України спір про порядок поділу майна, яке перебуває в спільній частковій власності, підлягає вирішенню саме між його співвласниками. При виборі другого варіанту поділу житлового будинку, суд враховує наступні обставини. Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків». Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя статті 358 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року в справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18) вказано, що тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, спір вирішується судом. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дозволяє дійти висновку, що у спорах про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі такої частки власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділено окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. На відміну від виділу, у разі поділу майна (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх учасників (наведене узгоджується з правовою позицією, яка відображена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року, справа № 205/6134/15-ц). Відповідно до варіантів, запропонованих експертом, поділ приміщень житлового будинку технічно можливий та найменше відхилення від часток співвласників є саме другий варіант поділу житлового будинку. Доводи позивача [PERSON] , що в даному варіанті він не отримує мінімальну житлову площу, передбачену нормативами, суд до уваги не бере, оскільки після проведених перепланувань, позивач отримає житлову кімнату з відповідною площею. Також не можуть бути основою поділу аргументація відсутності проведення перепланувань, оскільки в такому варіанті (четвертий) є значне відхилення від часток співвласників та він заперечується відповідачкою. Крім того, наявність земельної ділянки надає можливість власнику провести ще якісь добудови, які можуть вподальшому поліпшити житлові умови. По другому варіанту відповідачці [PERSON] виділяються приміщення: житлову кімнату 1-3 площею 14,1 кв.м, житлову кімнату 1-4 площею 9,8 кв.м, ванна 2-4 площею 4,3 кв.м, вбиральня 2-5 площею 1,4 кв.м, житлова кімната 2-6 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-7 площею 13,7 кв.м, житлова кімната 2-8 площею 13,9 кв.м, погріб під літ. А, тераса А5, сарай -літню кухню літ.Б, гараж Ѕ частка В, теплиці літ.Ж, З, огорожі 5, ворота хвіртка 9, огорожа 10, огорожа 11 (частка становитиме 68/100). По другому варіанту [PERSON] виділяються приміщення: коридор 1-1 площею 5,2 кв.м, коридор 1-2 площею 3,7 кв.м, житлова кімната 1-5 площею 11,1 кв.м, санвузол 1-6 площею 4,9 кв.м, кухня 1-7 площею 10,2 кв.м, ганок, Ѕ частина гаражу В, огорожа 10 (частка становитиме 32/100). У якості компенсації різниці вартості часток слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 45839 грн. Після поділу житлового будинку право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] припиняється. Для обладнання окремих ізольованих приміщень, суд зобов`язує сторін виконати такі роботи: [PERSON] - демонтувати віконний блок у приміщенні 1-2 та влаштувати зовнішній дверний блок, закласти дверний зовнішній проріз в приміщення 1-1, демонтувати перегородку між приміщенням 1-1 та 1-7 для збільшення площі до нормативної для влаштування окремої кімнати замість існуючої кухні, в приміщенні 1-5 влаштувати приміщення кухні, переобладнати системи інженерного забезпечення окремо для своєї квартири; [PERSON] - закласти дверні прорізи між приміщеннями 1-3--1-5, 1-4--1-5, з подальшим штукатуренням з обох сторін, влаштувати дверні прорізи між приміщеннями 2-6-1-4 та 2-6-1-3, переобладнати системи інженерного забезпечення окремо для своєї квартири. Встановлено, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1139га в межах згідно плану, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222482401:01:006:0105 перебуває власності [PERSON] - ј частина та [PERSON] - ѕ частин. У висновку експерта КНДІСЕ №28563/18-43/141229-14231/20-43від 18 червня 2020 року також надані варіанти поділу земельної ділянки відповідно до їх часток. Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Частиною першою статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику». При виборі і застосуванні норм права до даних спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, які узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 759/3931/18, від 27 лютого 2019 року. Оскільки сторони є співвласниками і земельної ділянки, дійти згоди щодо її поділу також не можуть, тому суд проводить поділ земельної ділянки відповідно до поділу житлового будинку по другому варіанту, наданому експертом. Даний варіант не передбачає спільного користування та чітко відповідає розміру часток, без сплати компенсації. За даним варіантом [PERSON] виділяється земельна ділянка площею 854,25 кв.м, [PERSON] - 284,75 кв.м. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовів. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial