Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.02.2018 року звернувся до суду з позовом до Прокуратури Донецької області, Головного управління казначейської служби України у Донецькій області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Селидівського міського суду Донецької області від 24.10.2017 року, на підставі ч. 2 ст. 282 КПК України (в редакції 1960 року) відносно позивача [PERSON] кримінальне провадження у скоєнні злочинів за ст. 368 ч. 2, ст. 15 ч. 2, ст. 368 ч. 2 КК України закрито у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення у повному обсязі. 26.12.2017 року Апеляційним судом Донецької області постанову суду залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 15.01.2018 року, позивачу надійшов лист Селидівського міського суду Донецької області, в якому надано відповідь на заяву позивача та роз`яснено йому право реабілітованої особи у відповідності до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Позивач перебував під вартою в період з 01.02.2007 року по 16.07.2007 року, тобто 5 місяців 15 днів. Запобіжний захід відносно позивача було змінено 16.07.2007 року на більш м`який, а саме підписку про невиїзд, у зв`язку зі станом його здоров`я (інсульт головного мозку). З 16.07.2007 року по 23.03.2017 року відносно позивача тривав запобіжний захід підписка про невиїзд, що складає 9 років 7 місяців 7 днів. Позивач після перенесеного інсульту головного мозку на протязі тривання запобіжного заходу у вигляд підписки про невиїзд не міг покинути населений пункт м. Донецьк для проходження реабілітації, санаторно-курортного лікування. В липні 2014 року після припинення роботи суду в м. Донецьк, кримінальна справа позивача залишилась на окупованій території, тому він був вимушений покинути місто Донецьк. Після чого, багато життєвих та матеріальних зусиль прийшлось докласти позивачу, щоб кримінальну справу було передано на територію України для продовження розгляду справи по суті. Позивач був відсторонений від служби в Київського РВ ДМУ УМВС України в Донецької області. Однак, в подальшому він продовжував проходити службу в райвідділі, де була поширена інформація, що його притягують до кримінальної відповідальності за хабар, що суттєво впливало на повагу колег по службі до нього. Крім того, з 2008 р. по 2015 р. позивачу не присвоювалось чергове звання по службі. З цього приводу позивач звертався до Донецького окружного адміністративного суду, а також із апеляційною скаргою до Апеляційного адміністративного суду Донецької області, рішеннями яких позивачу відмовлено в присвоєнні йому чергового звання у зв`язку із притягнення до кримінальної відповідальності. Також, з моменту допуску позивача до служби на посаді слідчого Київського РВ ДМУ УМВС України в Донецької області, він не міг розвинутися у повному обсязі, як спеціаліст, оскільки йому не розписували справи, не призначали до чергувань у складі слідчо-оперативної групи, не видавали зброю, мотивуючи тим, що він знаходиться під слідством. Позивач вимушений був відвідувати роботу, без подальшого розвитку, підозрою колег та керівництва, отримувати мінімальну заробітну плату, та в подальшому [PERSON] було звільнено за скороченням штатів, він не був допущений до атестації як слідчий, професіонал з вислугою 19 років. Тривале кримінальне провадження 10 років 10 місяців відносно позивача призвело останнього до стану постійного напруження та стресу, викликаних необхідністю неодноразово прибувати на виклики слідчих та суду, витрачати час на допити у слідчого та на перебування в судах при розгляді кримінального провадження( в суді першої інстанцій та в апеляційному суді), а також з 2015 року ще докладати додаткові моральні та матеріальні зусилля для належної явки позивача та його захисника до Селидівського міського суду Донецької області для розгляду кримінальної справи. Крім того, позивач тривалий час знаходився без засобів до існування, втратив житло, роботу, знаходячись під підпискою про невиїзд та вимушений був знаходиться тривалий час на окупованій території. За вищевказаний період позивач переслідувався органами суду на непідконтрольній території м. Донецьк, де його оголошено у розшук. В результаті незаконного утримування позивача у слідчому ізоляторі м. Донецьк 5 місяців 15діб, погіршився його стан здоров`я, а саме: він переніс ішемічний інсульт, черепно-мозкову травму та артеріальну гіпертензію. Таким чином, незаконними діями органів попереднього слідства прокуратури Донецької області йому було спричинено моральну шкоду. В подальшому позивачем було уточнено позовні вимоги, просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку в відшкодування моральної шкоди у розмірі 4\~506\~840,00 грн., в відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1\~210\~224 грн. 00 коп., та судові витрати 534\~889 грн. 75 коп. ( з яких: 515\~670 грн. 55 коп.- правова допомога, 19\~219 грн. 20 коп.- витрати за проведення експертизи). Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14.02.2018 року цивільна справа залишена без руху. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02.04.2018 року провадження по вищевказаній справі відкрито, та постановлено розгляд справи за правилами позовного (загального) провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14.08.2018 року по цивільній справі замінено первісного відповідача Красноармійську місцеву прокуратуру на належного відповідача Прокуратуру Донецької області. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05.12.2018 року провадження по справі зупинено до вирішення питання про відвід судді Владимирської І.М. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.12.2018 року у задоволенні заяви про відвід судді Владимирської І.М. відмовлено. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 09.01.2019 року провадження по справі поновлено. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.02.2019 року в задоволені клопотання про вилучення із кола відповідачів Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області відмовлено. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.02.2019 року по вищевказаній справі призначено судово-психологічну експертизу та провадження по справі зупинено. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19.04.2019 року провадження по справі поновлено. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 12.06.2019 року по справі закрито підготовче провадження та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала, пославшись у їх обґрунтування на обставини, викладені в позові, надала суду пояснення, що [PERSON] знаходився під судом та слідством з 01.02.2007 року по 27.12.2017 р., з яких під вартою з 01.02.2007 р. по 16.07.2007 р. (5 місяців 15 днів). На час затримання позивача працював старшим слідчим Київського РВ ДМУ УМВС в Донецькій області. Позивач займав посаду старшого слідчого з 2016 року по день звільнення 06.11.2015 року за скороченням штату. Про поновлення на службу позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду в січні 2018 року, однак рішення до теперішнього часу не прийнято. 30 січня 2018 року позивач звернувся до Національної поліції про поновлення на роботі, однак йому було відмовлено. Відповідно до висновку експертного дослідження від 22.02.2019 року встановлені моральні страждання позивача, які є психотравмуючими, розмір спричиненої моральної шкоди позивачу визначений експертом у розмірі 1080 мінімальних заробітних плат (4173 * 1080= 4\~506\~840 грн.). Позивач отримав моральне страждання при публічному затриманні, оскільки в Київському районі на території «Донецьк Сіті», де він проживав та працював, його було затримано, що бачило багато людей. Під час тримання під вартою у позивача склалася психотравмуюча ситуація, в результаті чого позивач переніс інсульт. У позивача погіршилося здоров`я, настрій, страждала його родина та всі його оточуючи, у батька позивача на підставі цього з`явився цукровий діабет. В подальшому позивач зазнав моральні страждання, оскільки декілька складів суду змінювалися, справа тривалий час знаходилась на експертизі, не з`являлися свідки та представники, які здійснювали його затримання, що призводило до затягування розгляду справи. Після звільнення позивач відвідував роботу, однак йому було дуже тяжко, оскільки весь райвідділ знав за що його притягають до кримінальної відповідальності, тому йому не надавали зброю, не ставили на чергування, не надавали для розслідування справи, а також не присвоювали йому звання. Також позивач знаходився на підписці про невиїзд, в результаті чого він не міг виїхати з міста Донецьк. Дружина позивача в 2006 році подала на розлучення та в подальшому сім`я у них остаточно розпалась, після чого позивач не мав можливості відвідувати дитину. Позивачу надавали пропозиції підвищення по службі, однак коли стосувалося переведення позивача, то надавалися відносно нього компрометуючі факти про хабар, тому він був вимушений залишатися в райвідділі. Крім того, в березні 2015 року на непідконтрольній території України [PERSON] було оголошено в розшук. Після чого, вона з позивачем докладали багато зусиль, щоб здійснилась екстрадиція вищевказаної справи. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23.03.2017 року позивачу було відмінено підписку про невиїзд. 27.10.2017 року Селидівським міським судом Донецької області винесено ухвалу про закриття справи відносно [PERSON] 27.12.2017 року винесено рішення апеляційного суду. Матеріальна шкода позивача полягає в втраченому заробітку за період з 02.02.207 року ( момент відсторонення [PERSON] від посади) до 26 грудня 2017 року ( моменту відмови позивача в поновленні на посаду), що складає 130 місяців 26 днів. У відповідності до п. 2 Порядку № 100, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з його виплат за грудень 2006 року по січень 2007 року. Однак, п. 10 Порядку № 100 ( щодо коригування заробітної плати) встановлено, що у разі підвищення посадових окладів, коефіцієнт коригування визначається шляхом ділення окладу, встановленого після підвищення, на оклад який був у працівника до підвищення. Таким чином, середньомісячний оклад [PERSON] складає 9120 грн. Відповідно до розрахунку (9120 грн/30 днів=304 грн.; 304 грн*3981 дн. = 1\~210 244 грн.) втрата заробітку [PERSON] складає 1\~210 244 грн. . Позивач поніс витрати на сплату судово-психологічної експертизи, що підтверджується копією квитанції про сплату у розмірі 19219,20 грн. Крім того, позивач поніс витрати на правову допомогу, оскільки кримінальна справа тривала 130 місяців 26 днів. Захист позивача в кримінальній справі здійснювали адвокати Клименко О.К., Гаргач С.Я., Амірова, [PERSON] . З адвокатами [PERSON] , [PERSON] були укладені договори з батьком [PERSON] , відповідно до яких він і сплачував їм гонорар за виконану роботу. Крім того, було також укладено договір с Аміровою, яка відповідно до договору здійснювала захист [PERSON] безкоштовно. Відповідно до Закону № 4191- VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» витрати на правову допомогу обмежуються 40 % прожиткових мінімумів для працездатної особи. Адвокати Толочко О.С. представляли його інтереси в суді протягом 620 год. 34 хв. (мінімальна заробітна плата 2007 р. * 40% /100*620 год .= 515\~670 грн.55 хв). В подальшому позивач уклав договір про його захист з [PERSON] . Відповідно до додатку до цього договору розмір послуг [PERSON] складає 1 год 1200 грн. Захист здійснювався [PERSON] тоді , коли надійшла справа до Селидівського міського суду, тому за цей час було відпрацьовано 292 год. ( 292 год./8 год= 36 робочих днів) 292 год. * 1200 грн.= 350\~400 грн. Оплата послуг підтверджується актами виконання послуг та постановами Селидівського міського суду Донецької області. Просить позов задовольнити повністю. Представник відповідача Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області Стельник Д.В. в судовому засідання позовні вимоги не визнав, надав суду пояснення, підтримавши доводи, викладені в відзиві на позов. Просить в задоволенні позову відмовить в повному обсязі. Представники відповідача- прокуратури Донецької області в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та надали суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] з 01.02.2007 р. по 26.12.2017р. перебував під слідством та судом за обвинуваченням у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 368 КК України. Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 27.10.2017 року кримінальну справу [PERSON] закрито, ухвалою апеляційного суду рішення залишено без змін. [PERSON] знаходився під слідством та судом 130 місяців та 26 днів, а саме з 01.02.2007 року (дата порушення кримінальної справи) по 26.12.2017 року (дата набрання законної сили постанови суду про закриття кримінальної справи). Відповідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати у 2019 році у місячному розмірі з 01.01.2019 р. в сумі 4173 грн. Враховуючи викладене, у [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 543\~574 грн. 98 коп. (130,26 місяців * 4173). Тому, заявлений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 4\~506\~840 грн. вважають занадто великим. Щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди зазначено, що згідно абз. 2 п. 8 Положень № 6/5/3/41 заробіток та інші грошові доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середнього заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи. Складовою для розрахунку розміру втраченого заробітку є підтвердження періоду відсторонення позивача від роботи (посади) саме в рамках вищевказаного кримінального провадження. Внаслідок обрання запобіжного заходу [PERSON] у вигляді взяття під варту з 01.02.2007 р. до зміни запобіжного заходу 15.07.2007 на підписку про невиїзд, останній не мав можливості виконувати свої посадові обов`язки. Однак, [PERSON] не надано документів, які б підтверджували розмір його заробітної плати та розрахунок середньомісячної заробітної плати за останні 2 місяці роботи перед взяттям під варту. Таким чином, вважають, що позивачем не підтверджений розмір матеріальної шкоди належними та допустимими доказами. Щодо вимог про відшкодування витрат на правову допомогу зазначено, що позивачем не підтверджено належним чином факт понесення ним витрат на правову допомогу у кримінальній справі. Крім того, [PERSON] не доведено факт сплати гонорару саме ним у зазначеному розмірі, а саме: не надано квитанцій та інших розрахункових документів, які підтверджують факт сплати коштів у зазначеній сумі. Також, позивачем надано до суду договір про надання юридичних послуг від 01.01.2007 року між адвокатом [PERSON] та батьком [PERSON] [PERSON] , який не є позивачем. Крім того, надано угоду № 2-01 про надання юридичних послуг від 05.02.2007 року між адвокатом [PERSON] та батьком [PERSON] [PERSON] , з якої взагалі не зрозуміло, про яку саме допомогу йде мова. Таким чином, вбачається, що заявлену до відшкодування шкоду заподіяно не [PERSON] , а його батькові [PERSON] Також зазначено, що додаткові угоди від 01.09.2007 р. до договору про надання юридичних послуг від 01.01.2007 р. на суму 150\~000 грн., та додатку від 01.09.2007 року до угоди № 2-01 про надання юридичних послуг від 05.02.2007 року на суму 200\~000 грн., викликають сумніви, оскільки було здійснено оплату адвокату 01.01.2007 року (до порушення кримінальної справи відносно позивача). Надані додаткові угоди про сплату вищевказаних сум не є фінансовим документом. Просять суд задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 543\~574,98 грн., в частині стягнення матеріальної шкоди та відшкодування витрат на правову допомогу відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне. Відповідно до запису за № 1 у трудовій книжці серії [NUMBER] [PERSON] на підставі наказу ДУВС № 198 о/с від 31.07.1996 року прийнятий на службу в органи внутрішніх справ ГУМВС України в Донецькій області. Згідно витягу із наказу № 192 о/с від 28.08.2000 року, виданого Управлінням МВС України в Донецької області, лейтенанта міліції [PERSON] призначено слідчим слідчого відділення Київського райвідділу Донецького міського управління УМВС України в Донецькій області з 01.08.2000 року. Згідно довідки від 03.02.2007 року, виданої Київським РВ ДМУ УМВС в Донецької області, капітан міліції [PERSON] з 31.12.2005 р. є старшим слідчим СВ Київського РВ ДМУ УМВС в Донецької області. З 20.12.2006 року згідно наказу ГУМВС України в Донецькій області № 1173 посада [PERSON] скорочена, на іншу посаду [PERSON] перепризначений не був. Відповідно до запису за № 2 у трудовій книжці серії [NUMBER] [PERSON] на підставі наказу ГУМВС № 354 о/с від 06.11.2015 року звільнений з органів внутрішніх справ. Згідно постанови від 01.02.2007 року старшим слідчим СВ прокуратури Донецької області порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. Згідно протоколу затримання від 01.02.2007 року [PERSON] , підозрюваного у вчиненні злочину за ст. 368 ч. 2 КК України, було затримано 01.02.2007 року о 21.30 год. Згідно постанови Пролетарського райсуду м. Донецька від 09.02.2007 року, відносно [PERSON] обвинуваченого в скоєні злочину за ст. 368 ч. 2 КК України, затриманого на підставі ст. 115 КПК України 01.02.2007 року в 21 год. 30 хв. було обрано запобіжний захід в вигляді тримання під вартою в СІ № 5 м. Донецьк. Згідно висновку експерта бюро судово-медичної експертизи УОЗ Донецької області Державної адміністрації № 359 від 05.04.2007 р. 16.05.2007 р., [PERSON] , 1978 року народження, має: «ішемічний інсульт (16.04.2007 р.) в басейні правої середньо-мозкової артерії з елементами моторної і сенсорної афазії, легким лівостороннім гемипарезом, вестибулопатія, наполегливої ??цефалгії на тлі наслідків повторних черепно-мозкових травм (1998 р. - 2004 р.) і артеріальної гіпертензії». В зв`язку з вказаними патологією за станом здоров`я [PERSON] потребує медичної допомоги в умовах спеціалізованого неврологічного стаціонару з подальшим постійним динамічним наглядом у лікаря невролога. Згідно постанови Ворошиловського районного суду м. Донецька від 16.07.2007 року, [PERSON] запобіжний захід змінено з тримання під вартою в СІ № 5 м. Донецьк на підписку про невиїзд, звільнено із під варти негайно. Згідно листа № 22.09.2007 року № 11/15-б/н, Київський районний відділ Донецького міського управління ГУМВС України в Донецькій повідомив [PERSON] , що заробітна плата йому нараховується та у разі виправдувального вироку або припинення кримінальної справи по реабілітуючи обставинам буде виплачена, як за період вимушеного прогулу. Від несення службових обов`язків [PERSON] не відсторонявся та з 16.06.2007 року він зобов`язаний виходити на службу. Згідно довідки від 02.04.2013 року № 18/463, виданої відділом медичного забезпечення ГУМВС року України в Донецькій області, [PERSON] , 1978 р.н., у період з 25.03.2013 року знаходився на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні лікарні з поліклінікою м. Донецька ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області. Діагноз: Остеохондроз, S образний сколіоз II ст., грудного відділу хребта з вираженої ротацією тіл хребців навколо своєї осі з больовим та м`язово-тонічним синдромом. Згідно довідки, виданої відділом медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, [PERSON] , 1978 року народження, знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні лікарні ВМЗ Г ГУМВС України в Донецькій області з 15.04.2013 року з діагнозом: поширений остеохондроз хребта з переважним ураженням шийного (протрузії м / п дисків С2-С3, С5-С6, С7-Th1, грижа диска С6-С7 до 3 мм, спондильоз, спондилоартроз) і верхньо-грудного відділу хребта (грижа м / п дисків Th2 -Th3, Th3-Th4, Th5-Th6, спондильоз, спондилоартроз) з больовим, м`язово-тонічним синдромами, триває перебіг. Соп .: ЗЧМТ (струс головного мозку від 20.02.2013 року) з розсіяною органічною неврологічною симптоматикою на тлі наслідків повторних ЗЧМТ (від 2000 р., 2006 р., 2009 р.) посттравматичний шийно-грудний радикуліт. Згідно постанови Донецького окружного адміністративного суду від 03.04.2009 року [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії ( щодо неприсвоєння чергового спеціального звання майора міліції станом на 31.08.2008 року). Згідно постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року визнано протиправними та скасовано накази ГУМВС України в Донецькій області від 13.02.2015 року № 347 про порушення службової дисципліни капітаном міліції [PERSON] від 03.03.2015 року № 71 о/с в частині звільнення [PERSON] в запас (з постановкою на військовий обік) за п. 64 «є» (за порушення дисципліни); поновлено капітана міліції [PERSON] на службі в органах внутрішніх справ ГУМВС України в Донецькій області на посаді старшого слідчого; стягнуто з ГУМВС України в Донецькій області середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу, з 03.березня 2015 року по 14 вересня 2015 року. В решті вимог відмовлено. Згідно постанови Селидівського міського суду Донецької області від 27.10.2017 року кримінальну справу відносно [PERSON] про обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст. 368 ч. 2, ст. 15 ч. 2, ст. 368 ч. 2 КК України, закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Згідно листа № Т-68/12/01-2018 від 02.03.2018 р. управління кадрового забезпечення Головного управління національної поліції в Донецькій області, [PERSON] надано роз`яснення щодо поновлення на службі в Національній поліції, в якому зазначено, що на нього дія статті 6 Закону від 01.12.1994 р. № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюється, оскільки [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ наказом ГУМВС України в Донецької області від 06.11.2015 року № 354 о/с з 06.11.2015 р. за п. 64 «г» у запас Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС, а не у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності. [PERSON] має право подати заяву про участь у конкурсному відбору на вакантні посади в ГУНП в Донецької області. Згідно висновку експерта № 1110-1115 за результатами проведення судово - психологічної експертизи від 15.04.2019 року вбачається, що судовим експертом [PERSON] було встановлено, що ситуація незаконного притягнення до кримінальної відповідальності вплинула на особистість [PERSON] , як психотравмуючий фактор. На момент виконання експертизи психічні (моральні) страждання [PERSON] мають генералізований характер. Ситуація, яка розглядається зумовило й підтримує у [PERSON] протягом тривалого часу (понад 11 років) існування психологічно складних (на моральному рівні) негативних переживань (моральні страждання). Завдані [PERSON] моральні страждання деструктивно впливають на всі основні сфери його життєдіяльності і, у зв`язку з їх інтенсивністю, стійкістю, тривалістю впливу та негативними наслідками для особистості позивача, є суттєвими. Розмір грошової компенсації [PERSON] за заподіяні моральні страждання завдані незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, становить 1080 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом. Згідно квитанції № 0.0.1292595709.1 від 13.03.2019 року, [PERSON] за проведення експертизи сплатив грошові кошти у розмірі 19219,20 грн. Згідно довідки № 03/2093/01-37-19 від 28.08.2019, виданої Донецьким обласним центром зайнятості, [PERSON] перебував на обліку як безробітний в Маріупольському міському центрі зайнятості з 22.01.2016 р. по 18.05.2016 р. (припинено реєстрацію у зв`язку з невідвідуванням без поважних причин територіального органу). Отримав допомогу по безробіттю з 29..01.2016 року по 01.04.2016 року в сумі 3\~803,52 грн. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями\~12,\~13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Згідно ст. 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Спірні правовідносини врегульовані ст. ст. 56, 62 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генерального прокурора і Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41. Отже, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно зі\~ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.\~\~ Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч.2\~ст. 6 Конвенції\~\~про захист\~\~прав людини\~\~і основоположних свобод\~\~кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях\~56,\~62 Конституції України,\~\~статтях\~1167,\~1176 Цивільного кодексу України. Згідно з пунктом 2 частини другої\~статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. У частинах першій та другій\~статті 1176 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої\~статті 2 зазначеного Закону\~право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Суд звертає увагу, що в контексті п. 2 ч. 1 ст. 2 вищевказаного Закону, [PERSON] має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки кримінальне провадження стосовно позивача закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення через відсутність достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частини, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Статтею ч. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. У відповідності до статті 12 вищевказаного Закону розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3, залежить від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Вирішуючи позовні вимоги в частині розміру заробітку, не одержаного позивачем за час відсторонення від роботи (посади), суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначаються з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відповідно до пункту 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» №6/5/3/41, розмір втраченого заробітку обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку, одержаного за час відсторонення від роботи (посади). Згідно п. 9 цього ж Положення середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється для робітників та службовців у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Обчислення середньомісячного заробітку провадиться з дотриманням передбаченого законодавством коригування втраченого громадянином заробітку. З огляду на формулу визначення розміру втраченого заробітку, встановлену частиною першою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», складовою для його розрахунку стосовно спірних правовідносин є період відсторонення позивача від роботи (посади). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини,\~встановлені рішенням\~суду у\~господарській,\~цивільній або\~адміністративній справі,\~що набрало\~законної сили,\~не доказуються\~при розгляді\~іншої справи,\~у якій\~беруть участь\~ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд не погоджується з доводами позивача стосовного того, що період відсторонення позивача від посади, протягом якого він мав право на повернення втраченого заробітку за рахунок коштів державного бюджету тривав до 26 грудня 2017 року (момент відмови в поновлені на державній службі в Національній поліції Донецької області), виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] був затриманий 01.02.2007 року за підозрою про вчинення злочину за ст. ч. 2 ст. 368 КК України, а тому у суду є всі підстави вважає, що період відсторонення [PERSON] від посади починається з 02.02.2007 року. Судом встановлено, що відповідно до довідок № 68, № 69, № 70, № 71 від 04.09.2019 року, наданих УФЗБО ГУМВС України в Донецькій області, [PERSON] нараховувалось грошове забезпечення (посадовий оклад, оклад за спеціальне звання, надбавку за вислугу років, надбавки за особливі умови проходження служби, премія %, та ін.) за періоди з 01.09.2007 по 31.12.2009 р., з 01.01.2010 р. по 31.12.2001 р., з 01.01.2012 р. по 31.12.2013 р., 01.01.2014 року по 30.11.2014 р. Згідно відомості з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № 2646/840/05-98-45-80-21 від 22.08.2019 року, [PERSON] в період з 4 кварталу 2006 року по 4 квартал 2015 року отримував доходи, а саме заробітну плату з Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області. Згідно довідки № 73 від 04.09.2019 року, виданої Головним управлінням МВС України в Донецькій області управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, [PERSON] . здійснювалось нарахування та перерахування на особистий рахунок в період з 01.11.2014 року по 06.11.2015 року, а саме: компенсації за час вимушеного прогулу з 04.03.2015 року по 14.09.2015 року (Постанова Донецького апеляційного адміністративного суду від 14.09.2015 року); грошового забезпечення з 15.09.2015 по 06.11.2015 р.; та компенсації за невикористану частину відпустки за 2015 рік, загальна сума нарахувань -46579,44 грн., перераховано на особистий рахунок- 45027 грн. 92 коп. Суд звертає увагу, що позивач в судовому засіданні зазначив, що він з вересня 2007 року здійснював свої посадові обов`язки та отримував за це заробітну плату. Таким чином, дослідивши матеріали справи, пояснення позивача, суд приходить до висновку, що періоду тривалості відсторонення [PERSON] від посади, протягом якого він мав право на повернення втраченого заробітку тривав до 01.09.2007 року. Крім того, судом встановлено, що відповідно до постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 14.09.2015 року у справі №805/3311/15-а встановлено, що [PERSON] відповідно витягу з наказу Головного управління МВС України в Донецькій області від 23.07.2014 року № 1374 був відряджений до м. Добропілля з 14.07.2014 р. до 13.08.2014 р.; відповідно витягу з наказу Головного управління МВС України в Донецькій області від 26.08.2014 року № 1554 [PERSON] був відряджений до м. Добропілля з 14.08.2014 р. до 12.09.2014 р.; згідно копії відпускного посвідчення № 1 старшому слідчому СВ Київського РВ капітану поліції Толочко С.О. надано дозвіл на відпустку за 2014 р. з 16.10.2014 р. по 31.11.2014 р.; згідно довідки з лікарні ГУ УМВС України в Київській області Толочко проходив амбулаторне лікування в період з 25.01.2015 року по 03.02.2015 року, відповідно рапорту до начальника ГУ МВС України в Донецькій області від 13.01.2015 року,яким [PERSON] просив продовжити чергову відпустку з 13.01.2015 року по 10.02.2015 року у зв`язку з хворобою під час відпустки. Крім того, наказом Головного управління МВС України в Донецькій області від 03.03.2015 року № 71 о/с [PERSON] 03.03.2015 року звільнено з органів внутрішніх справи у запас за пунктом 64 «є». Враховуючи вищевикладене, суд не може прийняти до уваги період компенсації за час вимушеного прогулу з 04.03.2015 року по 26.12.2017 року, оскільки вищезазначений період не стосується з спірних правовідносин, та суми за цей період, не пов`язані з обставинами, на які посилається позивач, щодо неправомірних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що періодом відсторонення позивача від посади, протягом якого він має право на повернення втраченого заробітку за рахунок коштів державного бюджету, слід вважати період, перебіг якого починається з 02 лютого 2007 року (моменту відсторонення [PERSON] від посади) по 01.09.2007 року (відновлення на роботу) 144 дня (кількість робочих днів). Порядком обчислення середньої зарплати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. N 100, передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна зарплата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. З метою недопущення зниження середньої заробітної плати у зв`язку із підвищенням на підприємстві, в установі, організації тарифних ставок (окладів) пунктом 10 зазначеного Порядку передбачено проведення коригування заробітної плати. У випадку підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. В даному випадку подією, з якою пов`язана виплата позивачеві втраченого заробітку є відсторонення його від посади з 02 лютого 2007 року. Тому, у відповідності до пункту 2 Порядку № 100, середня заробітна плата позивача обчислюється виходячи з його виплат за грудень 2006 р. та січень 2007 року. Отже, при вирішенні питання про розмір втраченого позивачем заробітку суд виходить із середньомісячного заробітку останнього до вчинення щодо нього незаконних дій у виді відсторонення від посади з дотриманням передбаченого законом коригування. Як вбачається з довідки Головного управління МВС України в Донецькій області управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку № 903/26-02-2019 від 08.08.2019 року, згідно бухгалтерської бази даних «Парус версія 7», розмір нарахованого грошового забезпечення [PERSON] за грудень 2006 р. по січень 2007 р. складає: грудень 2006 р. 1130,22 грн., та січень 2007 р. 1130, 22 грн., середньомісячне грошове забезпечення складає в сумі 1130,22 грн., середньоденне грошове забезпечення, з урахуванням вимог постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, складає в сумі 36,46 грн. (2260,44 грн. / 62 дні). Таким чином, сума заробітку, втраченого [PERSON] за період з 02 лютого 2007 року по 01 вересня 2007 року внаслідок незаконних дій органів прокуратури, суду, досудового слідства становить 5 250 грн. 24 коп., виходячи з наступного розрахунку: (36,46 грн. х 144 дня). В зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування заробітку, який він втратив внаслідок незаконних дій органів прокуратури, суду і досудового розслідування необхідно задовольнити частково в сумі 5 250 грн. 24 коп.. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, суд встановив наступне. Відповідно до ст.ст. 23,1176 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичних та душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст.1\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру\~\~у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У відповідності до ч. 4 ст. 17 Положення про\~\~ застосування Закону України "Про порядок відшкодування\~\~ шкоди, завданої\~\~ громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Як роз`яснено в п. 4\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до\~ст. 137 ЦПК\~у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. Оцінуючи підстави відшкодування моральної шкоди, суд не бере за основу як доказ висновок судового експерта, оскільки експертом визначено, що виникла ситуація є психотравмуючою для позивача та визначено її психотравмуючий зміст, тобто оцінено ситуацію з позиції психотравми, завданої позивачу, в той час як експерт [PERSON] має вищу освіту за спеціальністю «Психологічні дослідження», що свідчить про неможливість оцінки ситуації з позиції нанесення будь-яких психотравм, що здійснюється відповідними особами за наявністю відповідної медичної освіти відповідного профілю. Відповідно до ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 3 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою незаконного засудження, має право на відшкодування шкоди відповідно до закону. Вступивши до Ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. зазначену Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Як роз`яснено в п.п.9, 14постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 2 грудня 2015 року в справі №6-22-3цс15, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Таким чином, законодавством визначений порядок відшкодування моральної шкоди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому, законодавством визначено мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, максимальний розмір моральної шкоди не визначено, відтак, суд, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої особі за час перебування під слідством чи судом, має виходити з конкретних обставин справи. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом та не повинен призводити до її збагачення. Ст. 56 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини третьої статті 23\~ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Суд звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно розраховувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, що на час розгляду справи становить 4173 грн. згідно зі\~ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», а саме з розрахунку 130 місяців 26 днів (час перебування під слідством та судом) * 4173,00 грн.= 543 574,98 грн.\~ Однак, суд, визначаючи розмір моральної шкоди позивача, виходить з урахуванням конкретних обставин даної справи, тривалості кримінального переслідування - з 02 лютого 2007 року по 26 грудня 2017 року, а саме 10 років 10 місяців 26 днів, докладання позивачем додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину. Крім того, з пояснень позивача вбачається, що він страждав через приниження його честі, ділової репутації працівника органу внутрішніх справ, а з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Враховуючи глибину моральних страждань суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає, що належним розміром відшкодування моральної шкоди позивачеві має бути 800\~000 грн. Суд вважає, що така сума жодним чином не призводить до збагачення позивача, а є лише частковим відновленням попереднього стану, пов`язаного з тривалим кримінальним провадженням та компенсацією моральних страждань. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування сум на надання юридичної допомоги та витрат на проведення експертного дослідження, суд встановив наступне. Право на правову допомогу в Україні гарантовано\~статтею 59 Конституції України. За приписами\~статті 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до\~статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому\~законом\~порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною має бути документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. Суд встановив,\~що позивачем\~не надано\~належних доказів\~на підтвердження\~понесення витрат\~на правову\~допомогу в\~рамках кримінального\~провадження адвокатами\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~С [PERSON] ,\~зокрема,\~на підтвердження\~виконання послуг\~не надано детальний опис наданих адвокатами послуг чи виконаних робіт із зазначенням часу, витраченого на їх виконання (надання), документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, а тому в цій частині позову слід відмовити. Позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу в рамках кримінального провадження адвокатом Володіною О.О. були надані до суду документи, а саме: договір 2-од від 28.12.2015 року про надання правової допомоги позивачу, додаток № 1 до договору 1-од від 28.12.2015 року про розмір оплати за роботу погодинно; заява 2-од від 28.12.2015 року на надання правової допомоги на підставі договору про надання правової допомоги 1-од від 28.12.2015 року; акт розрахунку та виконаних робіт за договором № 2-од про надання правової допомоги від 28.12.2015 року; квитанція № 435601 від 10.07.2019 року про супровід кримінальної справи № 19/11 у розмірі 350 000 грн. Однак, суд звертає увагу, що позивачем на підтвердження понесених вищевказаних витрат не надано суду детального опису виконаних адвокатом Володіною О.О. робіт із зазначенням часу, витраченого для надання правничої допомоги від обсягу послуг, а також переліку витрат, понесених адвокатом під час надання правничої допомоги, та доказів на підтвердження таких витрат. Крім того, надана позивачем квитанція про сплату витрат, пов`язаних з супроводом кримінальної справи, у розмірі 350 00 грн., не може бути взята до уваги, оскільки вона датована 10.07.2019 року, а саме набагато пізніше ніж розглянуто кримінальну справу відносно позивача. Відповідно до п. 2 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс, становить 19\~219, 20 грн., які були сплачені позивачем за проведення експертизи. Тому, на думку суду до стягнення на користь позивача [PERSON] підлягають понесені судові витрати у вигляді витрат на проведення експертизи в розмірі 19\~219 грн. 20 коп. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з визначення розміру матеріальної та моральної шкоди, що має бути відшкодована позивачеві шляхом її стягнення за рахунок державного бюджету на захист порушених прав. На підставі ст. ст. 56, 62 Конституції України, ст. ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 16, 1176 ЦК України, статей 3, 4, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», п. п. 8, 9, 10, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»,

Outcome: partial