Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що вона 24 грудня 2002 року була прийнята на посаду заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна», Закритого Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця», який 06.01.2015 року було реорганізовано у Дочірнє підприємство «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця». 19.11.2014 року згідно з наказом № 218-к від 18.11.2014 року вона була призначена виконувачем обов`язків головного лікаря. Свої посадові обов`язки завжди виконувала добросовісно та професійно, неодноразово була нагороджена подяками та відзнаками про, що свідчать записи у трудовій книжці. 21 та 22 січня 205 року, у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків головним лікарем [PERSON] , а саме за порушення в організації харчування хворих, вона, як голова Харчової ради разом із завідуючим виробництвом [PERSON] та медичною сестрою з дієтичного харчування [PERSON] звернулися з заявою до голови ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» [PERSON] .. 02.02.2015 року в усному порядку її повідомили про звільнення з займаної посади, а також [PERSON] та невідомі особи безпідставно опечатали її кабінет, де знаходились історії хвороб хворих відділення реабілітації, її особисті речі та грошові кошти. Так як підставу для звільнення їй не повідомили та у зв`язку з відсутністю в її діях, під час виконання службових обов`язків, будь-яких порушень - вона відмовилася підписувати наказ про звільнення та звернулася з заявою до Прокуратури м. Ірпеня про порушення своїх прав. З наказом про звільнення з роботи її ознайомлено не було та копію наказу їй не видано. Вважала, що такі дії відповідача є порушенням вимог ст.. 47 КЗпП України, відповідно до якої, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. 17.03.2015 року вона звернулася листом із заявою до головного лікаря ДП «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» [PERSON] про надання довідки по заборгованості із заробітної плати, наказів про прийняття та звільнення з роботи. 19.03.2015 року ДП «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» отримало її лист, але до теперішнього часу ніякої відповіді не отримувала. Посадові обов`язки виконувала без порушень, згідно до правил внутрішнього розпорядку, про що свідчить відсутність будь-якого колективного розгляду таких порушень. Враховуючи вищевикладене просила суд, поновити її на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця». Крім того, зазначила, що оскільки її було звільнено без законних підстав, просила суд відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення її на роботі виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, сума якого на день подання позову до суду складає, а саме станом на 18 травня 2015 року 71 день вимушених прогулів у розмірі 20 680 грн. 88 коп., та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., оскільки відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя, що спричинило їй моральні страждання. Так, вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя. Крім того, вона являється кандидатом медичних наук, та з лютого місяця 2015 року не має можливості влаштуватися на роботу. Всі зазначені моральні страждання нанесенні їй незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на стані її здоров`я. Завдана їй моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі та гідності, ігноруванням її прав, втратою, а тому з урахуванням неправомірних дій відповідача, а тому вважала цілком розумною та обґрунтованою суму завданої їй моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та судові витрати по справі. Під час розгляду справи по суті позивачка декілька разів збільшувала свої позовні вимоги та в останній редакції позовних вимог від 10.08.2017 позивачка просила поновити її на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця» та стягнути з Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (станом на 10.08.2017 - 633 робочих дня) у розмірі 227 883 грн. 53 коп., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., судовий збір за відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 грн. В судове засідання позивач не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Крім того, разом з поданою заявою в якості додатку суду надано обрахунок робочих днів вимушеного прогулу позивача за період з 03.02.2015 по 17.03.2021. З вищевказаної заяви вбачається, що загальна кількість робочих днів вимушеного прогулу позивача становить 1531 день, а тому сума, яка підлягає стягненню на її користь з урахуванням частини виплачених коштів становить 387 366,01 грн. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується розпискою, а тому відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 ст.. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2016 встановлено, що 24 грудня 2002 року [PERSON] була прийнята на посаду заступника головного лікаря з медичної частини ДП «Санаторій «Україна» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», яке з 6 січня 2015 року було реорганізовано у ДП «Санаторій «Україна» ПАТ «Укрпрофоздоровниця». Наказом від 13 листопада 2014 року № 102 головного лікаря ДП «Санаторій «Україна» [PERSON] було звільнено з посади головного лікаря ДП «Санаторій «Україна» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» у зв`язку із закінченням строку трудового контракту за п. 2 ст. 36 КЗпП України (а. с. 102). Наказом приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 19 листопада 2014 року № 104-к «Про призначення директора ДП «Санаторій «Україна» [PERSON] з 17 листопада 2014 року було призначено на посаду директора ДП «Санаторій «Україна» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» за контрактом, з правом першого підпису на всіх документах (а. с. 67). Відповідно до наказу приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 4 грудня 2014 року № 110-к [PERSON] з 5 грудня 2014 року була призначена на посаду головного лікаря ДП «Санаторій «Україна» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» за контрактом, з правом першого підпису на всіх документах (а. с. 68). Після призначення головним лікарем [PERSON] працівники підприємства: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відмовились від виконання своїх посадових обов`язків, про що головним лікарем [PERSON] було складено відповідний акт (а. с. 59). 26 грудня 2014 року головою правління ПАТ «Укрпрофоздоровниця» листом № 02-1-6/1245 було повідомлено всі санаторії, в тому числі ДП «Санаторій «Україна» про надання щорічної звітності, відповідно до графіку, за яким санаторію «Україна» необхідно було подати звітність до 27 січня 2015 року. З даним листом [PERSON] була ознайомлена. 14 січня 2015 року головним лікарем [PERSON] було прийнято наказ № 03-організаційний «Про представлення на ознайомлення медичного звіту за 2014 рік», згідно з яким було зобов`язано заступника головного лікаря з медичної частини [PERSON] підготувати та надати головному лікарю для ознайомлення звіт за 2014 рік по медичній частині до 30 січня 2015 року (а. с. 62). З даним наказом [PERSON] була ознайомлена, про що свідчить її підпис у наказі. 15 січня 2015 року [PERSON] написала на ім`я головного лікаря [PERSON] доповідну записку, де повідомляла про неможливість у строк до 30 січня 2015 року надати звіт за 2014 рік по медичній частині. У вказаній записці [PERSON] повідомила, що для підготовки звіту необхідна інформація щодо економічно-бухгалтерських показників, які надаються головним економістом та відділом бухгалтерії. Відсутність економічно-бухгалтерських показників унеможливлює надання медичного звіту за 2014 рік (а.с.84). Належних заходів головним лікарем по даній доповідній записці вжито не було. Наказом головного лікаря від 21 січня 2015 року № 33-організаційний заступнику головного лікаря з медичної частини [PERSON] було оголошено догану за неналежне виконання своїх посадових обов`язків та недостатній контроль за підлеглими працівниками, відсутністю на нарадах та на підставі актів (а. с. 101). [PERSON] відмовилася від ознайомлення з даним наказом. 2 лютого 2015 року провідним юрисконсультом підприємства [PERSON] на ім`я головного лікаря [PERSON] було складено доповідну записку з приводу невиконання [PERSON] своїх посадових обов`язків щодо підготовки медичної звітності для акредитації санаторію, що спричинило грубе порушення трудового законодавства (а. с. 70). Від надання пояснень з приводу наведених вище порушень позивач відмовилася, про що було складено акт № 1 «Про відмову від надання пояснень». Відповідно до наказу головного лікаря ДП «Санаторій «Україна» ПАТ «Укрпрофоздоровниця» від 2 лютого 2015 року №41-к [PERSON] було звільнено з посади заступника головного лікаря з медичної частини з 2 лютого 2015 року згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку із одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків (а. с. 45). Однак, наказу головного лікаря ДП «Санаторій «Україна» ПАТ «Укрпрофоздоровниця» від 2 лютого 2015 року №41-к не містить відомостей за яке саме одноразове грубе порушення позивача було звільнено. Підставами звільнення були: доповідна записка провідного юрисконсульта [PERSON] та акт про відмову від надання пояснень. У наказі також зобов`язано виплатити [PERSON] компенсацію за невикористані дні відпустки у кількості 19 календарних дні за період роботи з 24 грудня 2013 року по 2 лютого 2015 року. Встановлено, що [PERSON] ознайомилася з цим наказом 2 лютого 2015 року, однак від підпису про ознайомлення вона відмовилася. Згідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами. Аналізуючи зміст п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", можна дійти висновку, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, судам необхідно з`ясовувати, чи мало місце порушення працівником своїх трудових обов`язків, перевіривши коло цих обов`язків та визначивши, які саме обов`язки з їх числа порушено працівником; у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору на підставах, визначених законом, та чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147 1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. За змістом ч. 2 п. 27 указаної постанови, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Пунктом 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно правої позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, яка в силу ст.. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Як встановлено судом під час розгляду даної справи [PERSON] дійсно було одноразово грубо порушено трудові обов`язки. При цьому, позивачка була позбавлена можливості виконати свій трудовий обов`язок надати медичний звіт за 2014 рік у строк до 30 січня 2015 року з причин не залежних від її волі. Таким чином, вина працівника в даному випадку відсутня. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що заявлена поповичем позовна вимога щодо поновлення її на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Дочірнього підприємства «Санаторій Україна» Приватного Акціонерного Товариства «Укрпрофоздоровниця» підлягає до задоволення. Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За змістом ст. 236 КЗпП в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена норма передбачає обов`язок власника поновити незаконно звільненого працівника шляхом видачі наказу про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді. Рішення про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню відразу після його оголошення судом. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до норм КЗпП України та роз`яснень, що містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд при визначенні середнього заробітку керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02. 1995 р. №100 (із наступними змінами та доповненнями). Пунктом 8 указаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд приймає до уваги наданий позивачем обрахунок робочих днів вимушеного прогулу за період з 03.02.2015 по 17.03.2015. На підставі ст. 236 КЗпП України, суд дійшов висновку про те, що відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за 1531 робочих днів при затримці виконання рішення суду про поновлення її на роботі в загальній сумі 551 168,55 грн., що розраховується за наступною формулою: 1531 робочих днів - період вимушеного прогулу (з 03.02.2015 по 17.03.2015) х 360,01 грн. - розмір її середньоденного заробітку = 551 168,55 грн. При цьому, за рішенням суду від 29.11.2016 у справі № 367/3299/16-ц з відповідача на користь позивачки вже було стягнуто грошові кошти в сумі 163 802,54 грн. Таким чином, на даний час залишок грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача становить 551 168,55 грн. - 163 802,54 грн.=387 366,01 грн. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Згідно з пунктом 13 постанови Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до статті 2371 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Пунктом 5 вказаної постанови передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювана шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. У свою чергу позивачем не надано жодного доказу, на підтвердження існування зазначених нею у позові душевних страждань. У зв`язку з вищевикладеним суд відмовляє позивачу у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. та пов`язаній з нею вимозі про стягнення 100 грн. судового збору за відшкодування моральної шкоди. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Рішення суду підлягає до негайного виконання в частині поновленні на роботі та стягненні суми середнього заробітку за один місяць. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». Зважаючи на викладене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу майнового характеру в сумі 3 873,66 грн. Згідно ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial