Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач в липні 2015 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України суму інфляційних втрат за період з 30.01.2014 року по 30.07.2015 року в розмірі 322289,20 грн., 3% річних за вказаний період у розмірі 19230,01 грн., збитки, завдані несвоєчасним поверненням коштів та внаслідок зміни обмінного курсу валют за договором позики в розмірі 753483,84 грн., а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000,00 грн. Мотивує позов тим, що відповідачем не виконується рішення Апеляційного суду Київської області від 30.01.2014 року, яким з [PERSON] стягнуто борг за договором позики в розмірі 349125,00 грн., 3% річних в розмірі 34725,10 грн. та інфляційні збитки в розмірі 43874,17 грн. За таких обставин наявність рішення не є підставою для припинення грошового зобов»язання та звільнення відповідача від відповідальності, що передбачена ст. 625 ЦК України. 08.06.2016 року справа надійшла в провадженні судді Подільського районного суду м. Києва Супрун Г.Б. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] з урахуванням уточнення позовних вимог позов підтримали та просили стягнути з відповідача за період з 30.01.2014 року по 27.04.2016 року 3% річних у розмірі 23501,37 грн., інфляційні втрати з лютого 2014 року по березень 2016 року включно в розмірі 283763,62 грн., збитки на підставі ст. 22 ЦК України в розмірі 756028,98 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000,00 грн. Пояснили, що відповідачем сума позики отримувалась в іноземній валюті - доларів США. У зв'язку з тим, що відповідачем вчасно не було повернуто кошти та враховуючи коливання курсу валют позивач недоотримав грошові кошти в сумі 756028,98 грн., які є різницею між сумою боргу стягнутою за рішенням Апеляційного суду Київської області від 30.01.2014 року в розмірі 349125,00 грн. (що за курсом НБУ становила 43678,84 доларів США) та її еквівалентом за курсом валют станом на 27.04.2016 року в розмірі 1105153,88 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки з вини позивача в межах виконавчого провадження, яке відкрито на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 30.01.2014 року, не реалізовано транспортний засіб марки «Hummer», д.н.з.[NUMBER], належний [PERSON], який було вилучено та передано [PERSON] на відповідальне зберігання та в подальшому ним втрачено. Крім того, вимоги про стягнення збитків, пов»язаних з коливанням курсу валют на підставі ст. 22 ЦК України є безпідставними, адже за договором позики від 12.08.2010 року відповідач отримала в борг 493125,00 грн., а не в доларах США. Представник Подільського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належно. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Згідно договору позики від 12серпня 2010 року [PERSON]передав, а [PERSON] прийняла у власність грошові кошти 493125,00 гривень, з терміном виплати боргу до 12 лютого 2011 року, без нарахування відсотків, договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Афіндуліді В.І., зареєстровано у реєстрі за №2633 (а.с. 89, том ІІ). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28.11.2013 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 493125,00 грн. заборгованості по договору позики, 41309,91 грн. 3% річних за період з 13.02.2011 року по 28.11.2013 року, 50293,75 грн. інфляційні збитки за період з 13.02.2011 року по 28.11.2013 року, 3219,00 грн. судового збору та 6731,30 грн. розходів за проведення експертизи, а всього 596678,96 грн. В частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 146810,27 грн. упущеної вигоди, 70171,00 грн. витрат на правову допомогу, 146810,27 грн. моральної шкоди, та 199789,90 грн. пені -відмовлено (а.с. 12-13, том І). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 30.01.2014 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28.11.2013 року в частині стягнення позики, 3% річних та інфляційних втрат змінено, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в розмірі 349125,00 грн., 3% річних в розмірі 34725,10 грн., та інфляційні збитки в розмірі 43874,17 грн., а всього в розмірі 427724,27 грн. В решті рішення залишено без змін (а.с. 14-16, том І). Постановою старшого державного виконавця ВДВС Вишгородського РУЮ Харитоновою Н.О. від 03.03.2014 року відкрито виконавче провадження №42266629 з виконання виконавчого листа №2-75/2013, виданого 25.02.2014 року Вишгородським районним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 427724,27 грн. (а.с. 158, том І). Постановою старшого державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Жорноклей ОА. від 27.10.2015 року відкрито виконавче провадження №49120326 з примусового виконання вищевказаного виконавчого документу (а.с. 141, том ІІ). З листа старшого державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ в м. Києві Жорноклей О.А. №1644/6 від 21.12.2015 року вбачається, що за відповідний період станом на 21.12.2015 року боржником борг не погашався. Отже, наявність рішення суду не призвела до повернення грошових коштів та не є підставою для припинення грошового зобов»язання та звільнення відповідача від відповідальності, що передбачена ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов»язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов»язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі №113цс14. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов»язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК України. Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов»язання, як ухвалення судового рішення про задоволення вимог позикодавця, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог позивача, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання та не позбавляє позивача права на отримання сум, передбаченим ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналізуючи зібрані докази, перевіривши принцип розрахунку, який міститься в матеріалах справи ( а.с.124-130 том І), суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми нарахованих 3% річнихвід простроченої суми349125,00 грн. за договором позики у період з 30.01.2014 р. по 27.04.2016 р. (тобто 819 днів прострочення) у розрахунку: 349125,00 грн. * 3 % /365 * 819 днів прострочення = 23501,37 грн., обґрунтовані та підлягають задоволенню. Передбачене законом право позикодавця вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від позичальника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позикодавцю. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При цьому слід мати на увазі, що він розраховується в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.Розрахунок індексу інфляції за період прострочення виконання грошового зобов»язання здійснюється відповідно до роз»яснень, які міститься в листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р. Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат за період з лютого 2014 р. по березень 2016 р. включно, який складає 283763,62 грн.(а.с. 131-132, том І), приходить до висновку, що вказані вимоги також підлягають задоволенню. Збитки від інфляції = сума боргу*індекс інфляції/100% - сума боргу ( 349125,00 грн. *181,279 / 100 - 349125,00 = 283 763,62 грн.). Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов»язання у вигляді інфляційних нарахувань та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат позикодавця від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позикодавцю, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Представником відповідача не доведено, що невиконання [PERSON] грошового зобов»язання відбулось з вини позивача, зокрема що позикодавець відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов»язку, щоб дало підстави для звільнення від відповідальності, яка передбачена ст. 625 ЦК України. Представник позивача просив також стягнути з відповідача завдані збитки внаслідок зміни обмінного курсу валют в порядку ст.22 ЦК України. При цьому послався на те, що на дату ухвалення рішення Апеляційного суду Київської області - 30.01.2014 р., сума боргу відповідача за договором позики складала 349125,00 грн., що за курсом долара США складає 43678,84 доларів США, тоді як станом на 27.04.2016 року за курсом валют вона вже становила 1105153,88 грн., таким чином позивачу завдано збитків у результаті порушення його цивільного права.Різниця курсу валют всього склала - 756028,98 грн. В цій частині вимог суд відмовляє, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 614 ЦК). Згідно зі ст. 623 ЦК боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. З огляду на положення ст. 22 ЦК України для застосування такогозаходу відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: порушення зобов'язання, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Крім того, з тексту розписки вбачається, що гроші відповідач отримала в національній грошовій одиниці. Тому усні домовленості між сторонами щодо прив»язки до долара США не є належними доказами. Також стягнута за рішенням Апеляційного суду Київської області від 30.01.2014 року сума боргу в національній валюті не може бути змінена шляхом застосування положень ст. 22 ЦК України. Отже, заявлена вимога про стягнення збитків в розмірі 756028,98 грн., яка виникла у результаті курсової різниці, не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, і задоволенню не підлягає. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди, яка полягала в емоційних стражданнях позивача, поглибленних зіничним ставленням до нього, задоволенню також не підлягають. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в стравах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема п. 4 вказаної постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім цього, даною Постановою передбачено, що, оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то необхідно з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. В даному випадку мають місце договірні відносини, які склалися між сторонами, а договором не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди, тому позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Згідно ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню понесені та документально підтверджені вимоги позивача про стягнення судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 3654,00 грн. судового збору.

Outcome: partial