Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, відібрання дитини, визначення місця проживання дитини з матір'ю та стягнення моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги наступним. 05.10.2013 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] і проживали разом до 31.05.2015 року. Від шлюбу у них є спільна дитина [PERSON], [INFO] Батько дитини ухиляється від утримання сина, матеріальної допомоги не надає, хоча відповідно до ст.ст. 51, 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Крім того, з травня цього року вони разом не проживають, а рішенням Великолепетиського районного суду від 28.10.2015 року шлюб між ними розірвано. Після фактичного припинення шлюбних відносин вони домовилися, що син буде постійно проживати з нею, а вона буде надавати відповідачеві можливість для побачення з дитиною. Але 01 вересня 2015 року, коли вона перебувала в гостях у родичів у м. Енергодар, відповідач під приводом того, що він хоче погуляти з дитиною, забрав її сина і по цей час не повертає. Її вимоги віддати дитину він ігнорує, численні звернення до правоохоронних органів також залишаються не задоволеними. Правоохоронним органам відповідач пояснює, що він нібито з дитиною перебуває в оздоровчому таборі в м. Бердянськ, але враховуючи те, що дитина не перебуває з нею вже два з половиною місяці, вона вважає, що відповідач обманним шляхом забрав у неї дитину, яка на той час була ще на грудному вигодовуванні, і не хоче її віддавати. Такі дії відповідача призвели до моральних страждань з її боку, які полягають в душевному переживанні за стан своєї малолітньої дитини, які переживає кожна мати, коли у неї забирають грудну дитину. Це дає їй підстави вимагати від відповідача компенсації моральної шкоди, яку вона оцінює в 5000 грн. Вона вважає, що дитина повинна проживати з нею з огляду на її вік та потребу у материнському догляді, вона позитивно характеризуюся за місцем проживання, має житло, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, що підтверджується доданими копіями документів. Відповідно до 6 Принципу Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.162 Сімейного кодексу України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чинних осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Позивач просить суд відібрати у [PERSON] його сина [PERSON], [INFO], та повернути дитину матері [PERSON], [INFO], уродженці с. Мала Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області; визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з його матір'ю [PERSON], [INFO], уродженкою с. Мала Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області; стягнути з [PERSON], [INFO], аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення сином повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], [INFO], уродженки с. Мала Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області, 5000 грн. моральної шкоди та судовий збір у розмірі 487,20 грн. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи його наступним. 05 жовтня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Енергодарської міського управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 379. Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 28.10.2015 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано. [INFO] у них народився син - [PERSON], який з дня свого народження проживав та проживає до цього часу разом з ним по [ADDRESS]. [PERSON] до кінця травня місяця 2014 року також проживала за вищевказаною адресою, але з надуманих підстав залишила своє місце помешкання і скористувавшись оманою викрала малолітню дитину та вибула на інше місце проживання. При цьому зробила це без його згоди на зміну місця проживання їхньої дитини. З першого вересня 2014 року їхній син постійно проживає з ним, як і раніше його вихованням займаються він, дитина повністю знаходиться на повному його утриманні. Відповідач, навпаки, на протязі декількох місяців ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надає і добровільно це робити не бажає. Просить суд стягнути з [PERSON], [INFO], аліменти на його користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі ? частки усіх видів її доходів, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму. Позивач [PERSON] у відкритому судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що з 31 травня 2015 року вона з відповідачем не живуть разом, по спільній згоді дитина проживала з нею. Відповідач з дитиною спілкувався, вона йому не заважала. Матеріальної допомоги не надавав, і вона була змушена підробляти на полі. 01.09.2015 року вона перебувала у своєї сестри у м. Енергодар Запорізької області. Відповідач приїхав до м. Енергодар і попросив приблизно 40 хв. побути з дитиною. У присутності своєї сестри [PERSON] вона надала відповідачу дитину на 40 хв. для спілкування. Після чого відповідач зник разом з дитиною. 01.09.2015 року вона приїхала до нього додому, вийшов батько відповідача і сказав, що відповідача не має і вона дитину більше не побачить. На телефонні дзвінки відповідач не відповідав. І тільки через працівників міліції вона дізналась, що він з дитиною десь на відпочинку у м. Бердянськ. Вона найняла автомобіль і поїхала до м. Бердянськ шукати відповідача разом з дитиною. На протязі трьох днів вона шукала відповідача, але так і не знайшла. За весь час за який дитина перебуває у відповідача вона приїжджала до відповідача додому у с. Нововодяне приблизно 15 разів, але він навіть не показував їй дитину. Просить суд відібрати у відповідача її дитину та повернути їй, оскільки малолітній син повинен проживати з нею. Моральну шкоду оцінює у 5000 грн., яка виразилась у моральних стражданнях через відібрання у неї дитину. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Зустрічний позов [PERSON] не визнає. Представник позивача [PERSON] позов підтримав та пояснив, що відповідач самочинно без згоди матері, без звернення до суду чи органу опіка та піклування змінив місце проживання дитини, що є порушенням ст. 160 СК України. ДОЦ «Сонечко» на території Бердянського району відсутній, тому відповідач не відпочивав з сином, а переховує його від матері. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Зустрічний позов не визнав, оскільки дитина повинна проживати з матір'ю і відсутні будь-які негативні обставини, які б перешкоджали цьому. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що до свого сина він приїжджав кожні два дні на тиждень з повним пакетом продуктів харчування. Коли позивач поїхала до своєї матері з дитиною, домовленості не було, що це назавжди. 01.09.2015 року він приїхав до м. Енергодар. Зустрівся з позивачем і вона добровільно передала йому дитину для того, щоб він поїхав на оздоровлення до ДОЦ «Сонечко» в м. Бердянськ. Взяв дитину і поїхав в Нововодяне, де переночував (у друзів) і поїхав до ДОЦ «Сонечко» в м. Бердянськ, де був приблизно 45 днів. На телефонні дзвінки не відповідав, оскільки розрядився телефон і він не міг відповісти. Не віддавав дитину, оскільки коли він був з дитиною на морі, вона заявила в міліцію про викрадення дитини, а потім про вбивство дитини. При ньому вона приїжджала один раз до дитини, а саме якісь невідомі йому хлопці допомогли їй залізти через ворота до нього в двір, в цей час його мати злякалась і він зачинив двері в дім, позивач ломом намагалась відчинити двері. Вважає, що обставиною, яка перешкоджає матері бути з дитиною є проживання з іншим чоловіком. Вважає, що дитина повинна проживати з ним, оскільки попередньої домовленості у нього з позивачем не було. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Зустрічний позов до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини підтримав. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив, що зі сторони відповідача не має ніякої самочинної зміни місця проживання дитини, оскільки дитина зареєстрована за місцем проживання відповідача, проживала там і проживає по теперішній час. Крім того, виходить навпаки, що позивач викрала дитину та незаконно утримувала дитину в себе. А тому дитина повинна проживати з відповідачем. Також, у акті обстеження умов проживання [PERSON] не вказано достатньої інформації щодо умов проживання дитини, не вказано чи є дитині де спати, їсти гратися і так далі. Враховуючи, що позивач за час перебування дитини у відповідача не надавала матеріальної допомоги відповідачу на утримання дитини, то він вважає, що в даному випадку передавати дитину цій матері не можливо, а тому у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] просить відмовити у повному обсязі. Зустрічний позов [PERSON] про стягнення аліментів підтримав та просить його задовольнити. Представник служби у справах дітей Горбач О.М. позов визнала та пояснила, що за місцем проживання позивача є всі необхідні умови для проживання та утримання дитини. Враховуючи, що сторонами була домовленість про місце проживання дитини з матір'ю, то вона вважає, що відповідач самочинно, без згоди матері, та звернення до суду або органів опіки та піклування змінив місце проживання дитини, чим порушив права як матері та дитини на спілкування між собою. А тому вважає за доцільне відібрати малолітню дитину у відповідача та передати її позивачу, оскільки мати дитини не має жодного протипоказання, щоб дитина проживала з нею. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] просить відмовити. Представник Великолепетиської РДА Тринчук Т.М. позов визнала та пояснила, що враховуючи вік і інтереси малолітньої дитини, той факт, що [PERSON] самочинно, без згоди дружини, з якою проживав малолітній [PERSON], змінив місце проживання дитини, свої обов»язки виконує всупереч інтересам дитини та матері на спілкування, вважає за доцільне прийняти рішення про відібрання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у батька [PERSON] та визначити місце проживання з матір'ю [PERSON]. Просить суд задовольнити у повному обсязі позовні вимоги [PERSON] та відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про стягнення аліментів, оскільки дитина повинна проживати з матір'ю. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши письмові докази та показання свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач з 05.10.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем та проживали разом до 31.05.2015 року у с. Нововодяне Кам»янсько-Дніпровського району Запорізької області. Від шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 12.02.2014 року. Згідно рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 28.10.2015 року, яке набрало законної сили 21.11.2015 р. шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 02.12.2015 р. позивач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON]. Після сварки між позивачем та відповідачем, позивач з 31.05.2015 року разом з сином стали проживати у своєї матері в с. Мала Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області окремо від відповідача. Відповідач декілька разів на тиждень на протязі червня та липня 2015 р. відвідував сина, окремо від позивача спілкувався з сином, будь-яких перешкод у спілкуванні та виховуванні з сином позивач відповідачу не чинила. На протязі серпня 2015 року відповідач не приїжджав до сина. Вказані обставини визнані сторонами і не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Позивач стверджує, що 31.05.2015 р. змінюючи своє місце проживання вона спільно з відповідачем визначила місце проживання сина разом з нею. Син проживав з матір'ю з 31.05.2015 р. до 01.09.2015 р. Відповідач пояснює, що місце проживання сина разом з матір'ю не визначали. Суд вважає ці пояснення відповідача такими, що не відповідають дійсності і не бере до уваги, оскільки вони спростовуються поясненнями позивача, самими ж поясненнями відповідача про те, що він просив позивача повернутись від матері додому, декілька разів на тиждень на протязі червня та липня 2015 р. їздив у с. М.Лепетиха Великолепетиського району і просив у позивача дозволу на побачення з дитиною, а 01.09.2015 р. попросив надати дитину для оздоровлення, а також тим, що у разі відсутності його згоди на визначення місця проживання малолітнього сина з матір'ю у період з 31.05.2015 року по 01.09.2015 року не звернувся у порядку, визначеному ст. 161 СК України, до органу опіки та піклування або до суду для визначення місця проживання сина. Також це спростовується і наданою відповідачем картою профілактичних щеплень малолітнього [PERSON], [INFO], де зазначено, що він 08.07.2015 р. вибув до Херсонської області, показаннями свідка [PERSON], яка показала, що відповідач просив надати дозвіл взяти дитину, позивач надавала дитину і відповідач навіть їздив з сином відпочивати до річки. Судом встановлено, що 01.09.2015 року позивач разом зі своєю дитиною перебувала у своєї сестри - [PERSON] в м. Енергодар. В цей час відповідач приїхав до м. Енергодар та попросив позивача надати йому дитину для спілкування приблизно на 40 хв., оскільки через 40 хв. він мав поїхати на автобусі до с. Нововодяне. Позивач надала відповідачу сина для спілкування, але останній взявши сина не повернув його до теперішнього часу і не надав позивачеві можливості побачитись з малолітнім сином. Суд не бере до уваги пояснення відповідача [PERSON] про те , що він за згодою матері взяв дитину для відпочинку в дитячому оздоровчому центрі «Сонечко» в м. Бердянськ та разом з дитиною відпочивав у вказаному центрі, оскільки це спростовується поясненнями позивача, показами свідка [PERSON], яка була особисто присутньою при тому як відповідач 01.09.2015 р. просив позивача надати йому можливість погуляти з сином на 40 хв. до відправлення автобуса та взяв сина; показаннями свідка [PERSON], який разом з позивачем у вересні 2015 р. протягом трьох днів шукали у м. Бердянськ сина позивача по всім закладам; листом виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області від 10.02.2016 року № 0063/02-0051/Пі та листом Бердянської районної державної адміністрації Запорізької області № А-02/01 від 05.02.2016 р. згідно яких у період з 01.09 по 01.10.2015 р. на території м. Бердянськ та на території Бердянського району ДОЦ «Сонечко» не працював і не здійснював прийом дітей (такий центр відсутній). Крім того, суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз»яснив відповідачеві його право та обов»язок надавати докази, а також попередив про наслідки неподання доказів на підтвердження його заперечень, але відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що він разом з дитиною перебував в ДОЦ "Сонечко" в м. Бердянськ на протязі 45 днів. До 01.09.2015 р. [PERSON], [INFO], перебував на грудному вигодуванні, що підтверджується довідкою Малолепетиської сільської амбулаторії від 31.08.2015 р. та показаннями свідка [PERSON], яка показала, що позивач після переїзду у 2015 р. до своєї матері жила у останньої близько 2 місяців (що відповідає червню та липню місяцю 2015 р., оскільки позивач та відповідач стали проживати окремо з 31.05.2015 р.) і цей час здійснювала грудне годування дитини. Суд не бере до уваги як неналежний доказ довідку Нововодянської амбулаторії загальної практики-сімейної медицини від 01.12.2015 р. про те, що [PERSON], [INFO]. не отримає грудного годування з 09.2015 р., оскільки у змісті довідки йдеться про обставини, що мали місце за два місяці до дня видачі довідки, а щодо грудного годування лише зі слів батька. Суд відповідно до ч.1 ст. 59 ЦПК України не бере до уваги як недопустимий доказ довідку виконавчого комітету Нововодянської сільської ради Кам»янсько-Дніпровського району Запорізької області від 19.10.2015 р. про реєстрацію [PERSON], [INFO], оскільки вказана довідка отримана з порушенням порядку, встановленого законом. Так, відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання особи в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-IV (надалі Закон № 1382-IV) довідки про реєстрацію місця проживання особи видаються органом реєстрації, якими відповідно до ст. 11 Закону № 1382-IV та п.1.6 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичної особи в Україні та зразків необхідних для цього документів», затверджених наказом МВС України від 22.11.2012 р. № 1077(надалі Порядок реєстрації місця проживання), є територіальні підрозділи органів Державної міграційної служби та адресно-довідкові підрозділи Державної міграційної служби, а не органи місцевого самоврядування, яким є Нововодянська сільська рада. Суд не бере до уваги пояснення представника відповідача [PERSON] про те, що місцем реєстрації, а отже і місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO], є [ADDRESS], як необґрунтовані, оскільки ні відповідач, ні його представник на підтвердження цьому не надали жодного допустимого доказу. Крім того, терміни «місце проживання» та «реєстрація» є різними за змістом. Так, відповідно до абзацу 7 ст. 3 Закону № 1382-IV реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документу про місце проживання особи із зазначенням адреси житла, а відповідно до абзацу 5 ст. 3 Закону № 1382-IV місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Місце проживання малолітньої дитини визначається виключно ст. 160 СК України і лише після досягнення особою 14 років така особа подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто (п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання). Також суд звертає увагу, що реєстрація місця проживання дитини у віці до 14 років може бути здійснена лише за згодою обох батьків (ч.4 ст. 6 Закону № 1382-IV та п.2.4 Порядку реєстрації місця проживання). Таким чином, місцем проживання дитини може бути і житло матері навіть за відсутності реєстрації місця проживання дитини з матір»ю, якщо згоду на реєстрацію місця проживання дитини не дає батько. У висновку Великолепетиської РДА Херсонської області № 07-73/01-26 від 18.02.2016 р. про доцільність відібрання дитини [PERSON], [INFO], у батька [PERSON] орган опіки та піклування Великолепетиської РДА Херсонської області враховуючи вік і інтереси малолітньої дитини, той факт, що [PERSON] самочинно, без згоди дружини, з якою проживав малолітній [PERSON], змінив місце проживання дитини, свої обов»язки виконує всупереч інтересам дитини та матері на спілкування, вважає за доцільне прийняти рішення про відібрання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у батька [PERSON] та визначити місце проживання з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованою постановою Верховної ради України №789ХІІ від 27.02.1991 р., яка набула чинності для України 27.09.1991 р. (надалі Конвенція про права дитини) і яка відповідно до ст. 8 ЦПК України, ст. 7 СК України є частиною національного законодавства, дитина з моменту народження має право знати своїх батьків і право на їх піклування, а відповідно до ст. 9 даної Конвенції - Держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач 01.09.2015 р. без згоди позивача (матері), з якою проживав малолітній син на підставі закону, а саме ч.1 ст.160 СК України (оскільки 31.05.2015 р. батьками місце проживання сина, якому виповнилося трохи більше року і який перебував на грудному годуванні, було визначено з матір»ю), обманим шляхом заволодів малолітнім сином у матері та залишив у себе, чим протиправно змінив місце проживання малолітнього сина. А тому суд відповідно ст.ст. 7, 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ч.1 ст. 162 СК України вважає за необхідне відібрати у [PERSON] його малолітнього сина - [PERSON], [INFO], та повернути сина його матері - [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відноси має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, тому вимога матері (позивача) про визначення місця проживання малолітньої дитини з нею у разі незгоди або заперечення проти цього батька (відповідача) підлягає розгляду у суді. Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно до акту обстеження умов проживання від 02.12.2015 року встановлено, що за адресою: [ADDRESS], мають постійне місце проживання сім'я у складі двох чоловік: [PERSON] та [PERSON] (чоловік позивача), проживає у приватному будинку, який є власністю батька [PERSON] У будинку чисто та тепло, є необхідні меблі. [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, її чоловік служить у Збройних силах України. У будинку створено всі умови для проживання дитини. Згідно суспільної характеристики Великолепетиської селищної ради від 10.09.2015 року [PERSON] характеризується позитивно. Згідно довідки Кам»янсько-Дніпровського РУПСЗ від 24.11.2015 р. [PERSON] отримує щомісячну допомогу при народженні дитини у розмірі 860 грн. щомісячно. Згідно довідок КП «Великолепетиська центральна районна лікарня»№ 470 та 573 [PERSON] на обліку у наркологічному та психіатричному кабінеті. Згідно висновку про стан здоров'я, виданої КП «Великолепетиська центральна районна лікарня» від 07.12.2015 р., [PERSON] є здоровою та послуги з опіки надавати може. У висновках органу опіки та піклування Великолепетиської районної державної адміністрації № 07-716/01-26 від 14.12.2015 року та № 07-73/01-26 від 18.02.2016 р. орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON]. Судом не встановлено жодну з підстав, передбачених ч.2 ст. 161 СК України або будь-яких інших негативних обставин, за яких малолітню дитину не можна передавати матері. Перебування позивача у шлюбі з іншим чоловіком не є перешкодою у визначенні місця проживання дитини з матір'ю, оскільки [PERSON] працює, характеризується позитивно, не судимий, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває. Враховуючи ставлення матері (позивача) до виконання своїх батьківських обов'язків, малолітній вік дитини, стан її здоров'я, а також необхідності дитини у віці двох років перебувати з матір»ю та за відсутності будь-яких негативних обставин, які б перешкоджали матері проживати з малолітньою дитиною, а також враховуючи, що матір»ю (позивачем) за час проживання дитиною з нею у період з 31.05 по 01.09.2015 р. жодного разу не було порушено право батька (відповідача) на спілкування та виховання дитини, що має істотне значення, суд відповідно до ст. 161 СК України, п. 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, вважає за необхідне в інтересах малолітньої дитини визначити місце проживання [PERSON], [INFO], з матір'ю - [PERSON] Відповідно до п. 6 ч.2 ст. 18 СК України одним із способів захисту сімейних прав та інтересів, які застосовує суд, є відшкодування моральної шкоди, якщо це передбачено Сімейним кодексам або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 162 СК України особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. В результаті здійснення відповідачем [PERSON] самочинної зміни місця проживання малолітнього сина - [PERSON], [INFO], позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданням, які вона зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою відповідача по відношенню до неї та її сина, у переживаннях за стан свого малолітнього сина, оскільки мати з 01.09.2015 р. на протязі трьох діб не знала про місцезнаходження сина, його стану здоров»я, відповідач з 01.09.2015 р. по день розгляду судом справи не надавав матері жодної можливості побачитись або поспілкуватись з сином. З врахуванням глибини душевних страждань позивача, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] відповідно до п.6 ч.2 ст. 18, ч. 2 ст. 162 СК України підлягає моральна шкода у розмірі 5000 грн. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження, але ухиляється від утримання дитини і матеріальної допомоги добровільно не надає, хоча відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України суд при визначені розміру аліментів враховує стан здоров'я, матеріальне становище дитини та відповідача. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Днем пред'явлення позову є 07.09.2015 року. Беручи до уваги те, що відповідач ухиляється від утримання дитини [PERSON], [INFO], не працює, але має особисте підсобне господарство на якому вирощує овочі, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 51 Конституції України, ст.ст. 180, 182, 184, 191 СК України підлягають аліменти у розмірі 800 грн. щомісячно, починаючи з 07.09.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, а отже позовні вимоги в частині стягнення аліментів на дитину підлягають задоволенню частково. Враховуючи, що судом прийнято рішення про відібрання дитини у відповідача, повернення її позивачеві та визначення місця проживання малолітньої дитини з матір»ю (позивачем), то зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок, оскільки він документально підтверджений квитанцією від 18.11.2015 року № 0.0.463210502.1. Відповідно до пунктів 1 та 5 частини 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині відібрання дитини і повернення її матері, а також стягнення аліментів - в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 7, 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ст.ст. 7, 18, 19, 160-162, 180, 182, 184, 191 СК України,

Outcome: partial