Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, вимоги якої збільшувались в процесу розгляду справи (а.с. 62-63) про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 1 237 454, 67 грн., з яких: 612 195, 9 грн. - прострочена заборгованість за договором позики; 107 888,16 грн. - 3 % річних; 517 370, 61 грн. - інфляційні втрати, посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір позики, у відповідності до якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 30 000 дол. США строком на 3 року до 15.05.2011 р. зі сплатою 20 % річних. На підтвердження виконання позивачем умов договору позики була складена розписка про отримання відповідачем коштів. Однак, у встановлений договором строк грошові кошти позичальником повернуті не були та остання звернулась до позивача з повідомленням, що не має змогу повернути суму коштів. У зв'язку з вказаним між сторонами було укладено додатковий договір, у відповідності до умов якого були внесені зміни до Договору позики, а саме строк договору продовжений до 27.08.2013 р., встановлено, що станом на 15.05.2011 р. заборгованість відповідача складає 24 700 дол. США. В подальшому відповідачем зобов'язання за договором позики та додатковому договору не виконувались, на неодноразові звернення позивача остання не реагувала, кошти не повернула. На підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача суму основного боргу з урахуванням 3% річних та інфляційні втрати. В судове засідання зі сторони позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, подала до суду письмові заперечення, у відповідності до яких вимоги позову визнає частково в розмірі 947 239, 59 грн., посилаючись на те, що протягом 2010, 2011 р. нею були здійснені погашення заборгованості за договором позики на суму 1 300 дол. США. Крім того, позивачем здійснено не вірний розрахунок 3% річних та індексу інфляції. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 15.05.2008 р. між сторонами було укладено договір позики, у відповідності до якого відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 30 000 дол. США строком на 3 роки до 15.05.2011 р., зі сплатою 20 % річних. На підтвердження укладення договору позики сторонами складена розписка від 15.05.2008 р. 05.05.2011 р. між сторонами укладено Додатковий договір до Договору позики, у відповідності до якого текст договору позики змінено, а саме зазначено, що станом на 05.05.2011 р. заборгованість позичальника перед позикодавцем становить 24 700 дол. США, строк повернення грошових коштів встановлено до 27.08.2013 р. Встановлено, що всупереч узятим на себе зобов'язанням у встановлений строк, відповідач не повернула суму боргу, зазначену в п. 1 Додаткового договору від 05.05.2011. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Згідно з ст. ст. 1046, 1047 ЦК України позикодавець передає другій стороні (позичальнику) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: "Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок розірвання договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а згідно з ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем в заяві про збільшення позовних вимог наведено розрахунок 3 % річних за період з 15.05.2011 р. по 08.12.2016 р. Судом встановлено, що строк виконання договору позики сторонами встановлено - до 27.08.2013 р. (додатковий договір від 05.05.2011 р.). У зв'язку з зазначеним, суд приходить до висновку, щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми, а саме за період з 28.08.2013 р. по 08.12.2016 р., що становить: 24 700 дол. США х 3%\\365х1218 днів = 2 472,71 дол. США, що в еквіваленті становить: 2 472, 71*26,127478= 64 605,68 грн. Позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми за період з 15.11.2011 р. по 27.08.2013 р. суд вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат, слід зазначити наступне. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. У зв'язку з зазначеним, та тим, що в договорі позики визначено суму позики в доларах США, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача суми інфляційних втрат. Крім вказаного, суд вважає необґрунтованими та не доведеними посилання відповівдача на здійснення нею протягом 2010, 2011 р. погашення заборгованості за договором позики на суму 1 300 дол. США, оскільки належних та допустимих доказів зазначеного суду не надано. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в сумі 676 801, 58 грн., з яких: 612 195, 9 грн. - прострочена заборгованість за договором позики; 64 605,68 грн. - 3 % річних.

Outcome: partial