Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому зазначив, що до 17 липня 2017 року перебував у трудових відносинах із відповідачем по справі. З березня 2017 року заробітна плата відповідачем почала виплачуватися нерегулярно. На день звільнення відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з березня 2017 року по липень 2017 року у загальному розмірі 60 000 грн 00 коп. Позивач просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за березень 2017 року в розмірі 7500 грн 00 коп, за квітень 2017 року в розмірі 7500 грн 00 коп, за травень 2017 року в розмірі 7500 грн 00 коп, за червень 2017 року в розмірі 7500 грн. 00 коп., за липень 2017 року в розмірі 30 000 грн 00 коп, а всього - 60 000 грн 00 коп. В судове засідання позивач не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с. 23). Представник АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, надав письмовий відзив на позовну заяву, у якому просив розглянути справу у відсутність представника. З наданого представником АТ «Українська залізниця» відзиву (а.с. 52-53) вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги [PERSON] та просить відмовити їх задоволенні в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію наступними обставинами: - місце роботи позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операції, з огляду на що та у зв`язку з відсутністю з 16 березня 2017 року доступу до первинних документів (зокрема, до табелів обліку робочого часу) нарахування заробітної плати було припинено; - заробітна плата з вже здійсненим утриманням податків та зборів за період з 01 січня 2017 року по 28 лютого 2017 року у розмірі 7873,91 грн. була перерахована на особистий рахунок позивача; за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року позивачу була нарахована заробітна плата з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів у сумі 2033,40 грн., отримана позивачем особисто 17 липня 2017 року у касі Дирекції м. Лиман; на день звільнення позивача заборгованість з виплати заробітної плати за спірний період часу відсутня; - на підконтрольній Україні території відсутні оригінали кадрових та фінансових документів, наданих від виробничих підрозділів з непідконтрольної Україні території до регіональної філії «Донецька залізниця»; у зв`язку з цим відповідач не має можливості надати суду засвідчені належним чином копії розрахункових листів, оскільки це можливе лише при наявності первинної документації; - АТ «Українська залізниця» підлягає звільненню від відповідальності за невиконання обов`язків, передбачених законодавством про працю у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин на підставі Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 (а.с. 69-85); - надані позивачем на підтвердження позовних вимог докази є неналежними, їх слід оцінювати критично, оскільки вони виготовлені на непідконтрольній українській владі території. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, працював заступником начальника станції виробничого підрозділу "Станція Дебальцеве-сортувальна" структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 6-7). 17 липня 2017 року [PERSON] звільнений із займаної посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 7, 7 зворот). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року № 938 змінено тип та найменування відповідача по справі на акціонерне товариство «Українська залізниця». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається із змісту відзиву, відповідач АТ «Укрзалізниця» не визнає позовних вимог [PERSON] . На виконання ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2020 року відповідачем надано довідку від 22 квітня 2020 року № 741/2 (а.с. 54), з якої вбачається, що [PERSON] за березень 2017 року нараховано заробітну плату - 2557 грн 14 коп (до виплати належить 2033 грн 40 коп, за вирахуванням податків та обов`язкових платежів у розмірі 523 грн 74 коп). Відповідно до копії відомості про виплату грошей № 26 за березень 2017 року (а.с. 66-68) [PERSON] отримав заробітну плату за першу половину березня 2017 року у розмірі 2033 грн 40 коп. Як вбачається з виписки по картковому рахунку позивача [PERSON] у АТ «Ощадбанк України», наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів (а.с. 26-27), надходження з заробітної плати за витребуваний період часу відсутні. Як вбачається з довідки відповідача від 22 квітня 2020 року № 741/2, у період часу з квітня по липень 2017 року нарахування заробітної плати [PERSON] не здійснювалось (а.с. 54). Належним чином засвідчені копії розрахункових листів-табуляграм роботодавця про зроблені [PERSON] нарахування за період часу з 01 березня по 31 липня 2017 року, витребувані ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2020 року, відповідачем не надані. У відзиві відповідачем зазначено, що на підконтрольній Україні території відсутні оригінали кадрових та фінансових документів, наданих від виробничих підрозділів з непідконтрольної Україні території до регіональної філії «Донецька залізниця» (а.с. 52 зворот). З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] . Реєстру застрахованих осіб, сформованих станом на 08 квітня 2020 року, страхувальником якого зазначено регіональну філію «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», вбачається, що в березні 2017 року [PERSON] було нараховано заробітну плату в розмірі 5094 грн 44 коп; з квітня по липень 2017 року відсутні відомості про нарахування заробітної плати (а.с. 20). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Оскільки, як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу (а.с. 20) за березень 2017 року [PERSON] нараховано заробітну плату в розмірі 5094 грн 44 коп, сплачено згідно довідки від 22 квітня 2020 року № 741/2 (а.с. 54), копії відомості на виплату грошей № 26 за березень 2017 року (а.с. 66-68) 2557 грн 14 коп (за вирахуванням податків отримано 2033 грн 40), заборгованість за березень 2017 року становить 2537 грн 30 коп (5094 грн 44 коп - 2557 грн 14 коп). Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог - стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] заборгованості по заробітній платі за період другої половини березня 2017 року в розмірі 2537 грн 30 коп. Заборгованість по заробітній платі за період другої половини березня 2017 року у розмірі 2537 грн 30 коп підлягає виплаті позивачу за вирахуванням суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач. Позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 квітня по 17 липня 2017 року задоволенню не підлягають з огляду на настпуне. У матеріалах позову відсутні документи, що підтверджують виконання позивачем службових обов`язків (зокрема табелю обліку робочого часу, оформленого відповідно до норм законодавства), а також даних щодо тарифної ставки, виходячи з яких повинна обраховуватись заробітна плата, розрахунково-платіжних відомостей та інших документів з обліку праці та зарплати за період 01 квітня по 17 липня 2017 року, а так само табуляграми - листки розрахунку заробітної плати. Наведені у позовній заяві відомості щодо розміру заборгованості не знайшли свого підтвердження належними доказами та суперечать інформації, яка наявна в матеріалах справи. Зі змісту частини першої статті 94 КЗпП України вбачається, що заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Наведене узгоджується з правовим висновком, який викладений Касаційним цивільним судом Верховного Суду у постанові № 233/4474/19 від 02 березня 2020 року, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом при застосуванні відповідних норм права. За таких обставин позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати за період другої половини березня 2017 року, необхідно допустити негайне виконання рішення суду. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial