Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач 14.12.2015 р. звернулась до суду із зазначеним позовом, вказавши, що 26.10.2004 р. уклала шлюб з відповідачем, від якого 21.04.2005 р. у них народився син [PERSON]. Посилаючись на те, що протягом останніх чотирьох років їх сімейне життя розладилось, вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, почуття взаємної любові втрачене, просила розірвати шлюб та стягнути з відповідача аліменти на сина в розмірі 1000 грн., однак не менше 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до повноліття дитини. У судовому засіданні позивач підтримала позов, посилаючись на наведені у ньому обставини, прізвище просила залишите те, яке було присвоєне у шлюбі. Відповідач проти розірвання шлюбу заперечував, вважав, що шлюб можна зберегти, позов про стягнення аліментів визнав частково, вказаний позивачем розмір аліментів вважав завищеним. У судове засідання 09.06.2016 р. відповідач в третій раз не прибув, посилаючись на стан здоровя, однак жодного разу документів, що підтверджують хворобу, яка не дозволяє йому прибути в судове засідання, не надав. У звязку з цим суд вважав, що відповідач недобросовісно користується своїми процесуальними правами, а тому ухвалив закінчити розгляд справи у його відсутності. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, на підставі такого. Відповідно до ст.ст.10,60,61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами, доказуванню не підлягають. Задовольняючи позов в частині розірвання шлюбу, суд виходить з наступного. За змістом ч.2 ст.1, ч.2 ст.3, ч.1 ст.21, ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки; сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки; шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді кожного; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З відповідного свідоцтва судом встановлено, що сторони уклали шлюб 26.10.2004 року, про що відділом РАЦС Білоцерківського МРУЮ Київської області було зроблено актовий запис №1224. Згідно зі свідоцтвом про народження та поясненнями сторін, у них є син [PERSON], [INFO], який проживає з матірю . Як показала позивач, почуття взаємної любові, поваги, взаєморозуміння і підтримки між подружжям зникли, бажання продовжувати спільне життя вона не має. Доказів на підтвердження того, що сторони спільно проживають і повязані спільним побутом, та між ними на паритетних засадах існує сімейний союз, який грунтується на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, відповідач суду не надав. Враховуючи наведене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, що мають істотне значення. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд робить висновок про те, що прийняття іншого рішення, ніж розірвання шлюбу, було б примушенням позивача до перебування у шлюбі без його згоди, що суперечило б положенням ст.51 Конституції України. Частково задовольняючи позов щодо стягнення аліментів, суд виходить з такого. Відповідно до ст.ст.180, 181, 183 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; якщо сторони не дійшли згоди щодо способу виконання батьком свого обовязку утримувати дитину, частка його заробітку (доходу), яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно зі ст.182 того ж Кодексу, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Судом встановлено, що сторони не досягли між собою згоди щодо способу виконанням батьком свого обовязку утримувати дитину. Задовольняючи позов частково, суд виходить з того, що позивач не довела спроможності відповідача сплачувати аліменти у вказаному нею розмірі в 1000 грн., а обовязок по утриманню дітей покладається на обох батьків, тому суд стягує з відповідача аліменти на дитину в розмірі половини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який відповідно до закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» із змінами відповідно до Закону України від травня 2016 року становить з 01.05.2016 року 1531 грн. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до положень Закону України "Про судовий збір" та ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial