Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

В березі 2018 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом, просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість та пеню за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], посилаючись на ті підстави, що сторони перебували у шлюбі з 20.07.2007 року, рішенням суду від 04.01.2012 року їх шлюб розірвано. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 12.12.2014 року відповідача було позбавлено батьківських прав відносно дочки та було призначено аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.09.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Однак відповідач рішення суду безпідставно не виконує, аліменти не сплачує, в результаті чого станом на 01.10.2017 року заборгованість складає 74556,26 грн., та відповідно пеня за прострочення сплати аліментів становить 22381,91 грн. Представник позивачки в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, вказуючи суду на обставини викладені в позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, а тому, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та ухвалити у справі заочне рішення за згодою позивача. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно із п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованості утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасної виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. З урахуванням того, що згідно з положеннями СК України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Це пов'язано з тим, що відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а за положеннями ч. 2 ст. 550 ЦК України відсотки на неустойку (як повторна пеня) не нараховується. У зв'язку з цим сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певну суму заборгованості. При цьому пеня нараховується не з часу фактичного ухилення від утримання і не з часу подання позовної заяви про стягнення аліментів чи з часу набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, а з часу невиконання рішення суду. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.07.2007, який рішенням Попільнянського районного суду Житомирської обл. від 04.01.2012 року було розірвано. У шлюбі в подружжя народилась дочка [PERSON], [INFO] року. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 12.12.2014 року відповідача було позбавлено батьківських прав відносно дочки та було призначено аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.09.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. 30.04.2015 року державним виконавцем Святошинського районного відділу держаної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві було відкрито виконавче провадження з виконання рішення Святошинського районного суду м.Києва від 12.12.2014 року. Всупереч зазначеному, рішення суду відповідач не виконує, у зв'язку з чим утворилась пеня за прострочення сплати аліментів. Відповідно до довідки розрахунку заборгованості від 19.10.2018 року, заборгованість відповідача по аліментам за період з 24.04.2014 року станом на 01.10.2018 року, з урахуванням довідки, яка надійшла з Святошинської РФ Київського МЦЗ, відповідно до якої боржнику надано статус безробітного та нараховується соціальна допомога по безробіттю, становить 35980,76 грн., оскільки 11.07.2018 року на депозитний рахунок ВДВС надійшли кошти в сумі 70000 грн. в рахунок часткового погашення заборгованості. Згідно розрахунку, наданого представником позивачки [PERSON], сума пені, становить 9545,52 грн. Порядок стягнення аліментів визначається ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, ч. 3 цієї статті передбачено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. Відповідно до положень п.7.5.2 Інструкції «Про затвердження Інструкції про проведення виконавчих дій» від 15 грудня 1999 р. розмір заборгованості з аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення, виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості в твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник у цей період не працював, то заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен підрахувати розмір заборгованості з аліментів і повідомити про нього стягувача і боржника. Частиною 4 ст. 195 СК України встановлено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Відповідно до ч.1 ст.196 Сімейного Кодексу України зазначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилалась позивачка, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: partial