Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду міста з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сенюк Мар`яна Василівна, державний реєстратор Філії Комунального підприємства Главанської сільської ради «Абсолют» у м. Києві Лазор Іван Володимирович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову повідомила, що є єдиною спадкоємницею майна померлого [PERSON] . У липні 2017 року, під час збирання документів для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вона дізналась про те, що 20.07.2012 року [PERSON] нібито продав належну йому квартиру [ADDRESS] (надалі за текстом - спірна квартира). В подальшому, позивач дізналася, що 20.07.2012 року між [PERSON] та відповідачем 1 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк Мар`яною Василівною (надалі за текстом - третя особа 1). У відповідь на адвокатський запит третя особа 1 повідомила, що нею не посвідчувався вказаний договір купівлі-продажу квартири. Вказаний договір 04.12.2017 року було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором філії комунального підприємства Главанської сільської ради «Абсолют» у м. Києві Лазором Іваном Володимировичем (надалі за текстом - третя особа 2). Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 20.07.2012 року є підробленим. 15.12.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком Сергієм Павловичем (надалі за текстом - третя особа 3), було посвідчено договір спірної квартири між відповідачем 1 та [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), який було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно третьою особою 3. 20.02.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем (надалі за текстом - третя особа 4), було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири між відповідачем 2 та [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 3), який було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно третьою особою 4. Відповідач 3 не визнає право власності позивача на спірну квартиру, вважає себе добросовісним набувачем, через що позивач не може набути право власності на спірну квартиру шляхом отримання свідоцтва на право на спадщину. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 30.03.2020 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. Ухвалою суду від 18.05.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. В судовому засіданні 03.12.2020 року було частково задоволено клопотання представника позивача, а саме в частині витребування доказів у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Руслана Олеговича, Київського міського бюро технічної інвентаризації, Одинадцятої київської державної нотаріальної контори. 01.02.2021 року на виконання вимог Ухвали суду від Одинадцятої київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи [PERSON] 16.04.2021 року представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи матеріалів досудового розслідування № 12020100000000237. В судовому засіданні 15.09.2021 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. В судове засідання з`явилася представник відповідача 3, проти задоволення позову заперечував.. Третя особа 1 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, явку своїх представників не забезпечили. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16.05.2017 року (а.с. 8). Відповідно до заповіту від 29.01.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М., [PERSON] заповідав все своє майно позивачу (а.с. 7). [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 21.11.2001 року (а.с. 11). Відповідно до інформаційної довідки комунального підприємства Київської міської ради «Київське бюро технічної інвентаризації» від 23.06.2017 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи, спірна квартира на праві власності зареєстрована за [PERSON] (а.с. 124). Відповідно до довідки від 16.11.2017 року, виданої державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Тютюн І.М., єдиною спадкоємицею майна померлого [PERSON] є позивач (а.с. 13). Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.07.2012 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи, [PERSON] передав у власність відповідачу 1 спірну квартиру, а відповідач 1 прийняв її у власність. Договір посвідчено третьою особою 1, зареєстровано в реєстрі за № 3572 (а.с. 17). 04.12.2017 року третьою особою 2 вказаний договір було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 38551264 (а.с. 18). У відповіді на адвокатський запит від 24.02.2020 року, третя особа 1 повідомила, що нею не посвідчувався договір купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та відповідачем 1 (а.с. 19). 15.12.2017 року третьою особою 3 було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири, зареєстровано в реєстрі за № 13355 (а.с. 20). Вказаний договір 15.12.2017 року третьою особою 3 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 38763660 (а.с. 21). 20.02.2019 року третьою особою 4 було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири зареєстровано в реєстрі за № 822. (а.с. 22). 20.02.2019 року договір було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно третьою особою 4, індексний номер 45618339 (а.с. 23). До матеріалів справи долучено матеріали досудового розслідування № 12020100000000237 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, щодо заволодіння об`єктами нерухомості на території міста Києва шахрайським шляхом в період з 2017 до 2019 року. Відповідно до протоколу допиту свідка від 03.11.2020 року, третя особа 1 повідомила, що не знайома з продавцем та покупцем, вказаними в договорі купівлі-продажу спірної квартири від 20.07.2012 року. Ознайомившись з копією вказаного договору, третя особа 1 стверджує, що даний договір вона не посвідчувала, стиль нанесення тексту договору не відповідає тому, який вона використовує, в договорі в графі «приватний нотаріус» стоїть не її підпис. Щодо відтиску печатки впевнена, що використано підроблене кліше з її даними (а.с.137а). У кримінальному провадженні, № 12020100000000237 було винесено постанову про призначення комплексної судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів, для проведення експертизи документи направлено до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Відповідно до висновку судового експерта від 17.12.2020 року, вирішити запитання, чи виконано підпис у договорі купівлі-продажу спірної квартири від 20.07.2012 року в графі: «Приватний нотаріус» - третьою особою 1 чи іншою особою- не виявилось можливим; нотаріальний бланк не відповідає за способом друку та спеціальними елементами захисту аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України; зображення малюнків та фонових зображень нотаріального бланку нанесено плоским способом друку; зображення, якими нанесено друкований текст, серію та номер, а також вихідні типографські дані поліграфічного підприємства нотаріального бланку нанесено за допомогою знакодрукуючого пристрою, електрографічним способом; ознак внесення змін до первинного тексту договору купівлі-продажу спірної квартири від 20.07.2012 року шляхом підчистки, дописки, травлення, додрукування не виявлено (а.с. 149-153). Згідно з положеннями ст. 655 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 321 ЦК України передбачає, непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.3 ч.1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, виходячи з вимог, передбачених ст. ст. 215, 388 ЦК України, достатньо визнання недійсним лише першого правочину, на підставі якого було відчужено майно на користь іншої особи, при цьому подальше визнання наступних правочинів, на підставі яких відчужується нерухомість - акти цивільного законодавства не вимагають. Судом встановлено, що договір купівлі продажу спірної квартири від 20.07.2012 року не було посвідчено третьою особою, а отже, вимога щодо нотаріальної форми договору не була дотримана. За таких обставин, наявні підстави недійсності правочину відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України. В частині позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги про скасування реєстрації права власності підлягають задоволенню. Щодо вимог про витребування спірної квартири, суд дійшов до висновку про їх передчасність з огляду на наступне. Судом встановлено, що перешкодою для здійснення позивачем його прав як власника, була наявність не визнаного недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, яку вона успадкувала за заповітом. Судом визнано оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним, визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав. Отже, з набранням чинності Рішенням суду по даній справі, перешкод у здійсненні права власності на спадкове майно немає, а тому дана вимога задоволенню не підлягає. Щодо вимог про стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною першої статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Враховуючи практику Верховного суду у справі № 910/15944/17, визначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження або інший розрахунковий документ). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів. Окрім того, витрати на правничу допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо така допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансово-розрахунковими документами. Повноваження представника позивача на надання правової допомоги позивачу у даній справі, перелік послуг та розмір витрат підтверджуються договором про надання правової допомоги від 27.01.2020 року, рахунком від 27.01.2020 року, актом приймання-передачі від 20.08.2021 року. З наданих документів та інших матеріалів справи вбачається, що сума витрат та вид виконаної роботи є неспівмірними та не відповідають критерію розумності та дійсної вартості наданих послуг, крім того, ні договір, ні інші документи не містять порядку обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстав для зміни розміру гонорару. Підготовка позову, надання консультацій по даній категорії справ не вимагає значного обсягу юридичної і технічної роботи. Крім того, позивачем не надано відповідних фінансово-розрахункових документів на підтвердження факту оплати вказаних послуг. За положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними доказами. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення таких витрат з відповідача. В порядку ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 3 363 (три тисячі триста шістдесят три) гривні 20 копійок.

Outcome: partial