Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

В провадженні судді перебуває вказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працюючи на підприємстві відповідача, [PERSON] виконував важку роботу в умовах шкідливої дії пилу і токсичних речовин, що перебільшували гранично допустимі концентрації через недосконалість робочих місць. Вищезазначені факти підтверджується Актом №27 Форми П-4 «Розслідування хронічного професійного захворювання» (надалі по тексту - акт Форми П-4) та трудовою книжкою на ім`я Позивача. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, Позивачем отримано хронічне професійне захворювання. Професійне захворювання отримано Позивачем, внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку керівництва Відповідача, які порушили вимоги ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці». 01.12.2010 року Позивачу повторно визначено ступінь втрати професійної працездатності - 55%, з яких 35% по ХОЗЛ, 20% по деформуючому артрозу та встановлено третю групу інвалідності з 01 грудня 2010 року - безстроково, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні, виробах медичного призначення. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки Позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні та ходьбі, постійний сухий кашель, іноді з виділенням невеликої кількості харкотиння, біль у грудній клітці, головний біль, запаморочення, підвищення артеріального тиску, загальну слабкість, біль та обмеження рухів в ліктьових суглобах, більше в правому, періодичний біль в поперековому відділі хребта, закладеність носу. Зазначені больові відчуття турбують Позивача і в нічний час, що в свою чергу порушує його сон та позбавляє можливості нормально відпочивати, призводить до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги Позивача, що завдає суттєвих незручностей в повсякденному житті. Тривалий процес лікування, позбавляє Позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, Позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття, особливостями лікування та необхідністю лікарського спостереження, вживанням лікарських засобів, що призводить до нераціонального витрачання часу, який Позивач міг би приділити на увагу до родини та близьких людей, на свій духовний, інтелектуальний розвиток. Вказане постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах Позивача, який в тому числі не має можливості проводити час та допомагати по господарству своїми близьким. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я - 259765 грн. Сторони в судове засідання не викликались. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Так, у відзиві, поданому представником відповідача, зазначено, що останній заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки працівник несе повну відповідальність за свою працю та здоров`я, позивач був обізнаний щодо умов праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я, крім того, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між винними діями підприємства із наслідками у вигляді захворювання позивача, крім того розмір моральної шкоди не обґрунтований. Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] працював в період часу з (а.с. 18-26): 16.07.1968р. по 30.05.1988р - на посаді підручного сталевара мартенівської печі мартенівського цеху Криворізького металургійного заводу ім. Леніна; 30.05.1988р. по 12.10.1989р. - на посаді сталевара мартенівської печі мартенівського цеху Криворізького металургійного заводу «Криворіжсталь» ім. Леніна; 12.10.1989р. по 07.07.1994р. - на посаді старшого майстра основної виробничої дільниці Криворізького металургійного комбінату «Криворіжсталь» ім. Леніна; 07.07.1994р. по 01.10.1996р. - на посаді підручного сталевара мартенівської печі мартенівського цеху Криворізького металургійного комбінату «Криворіжсталь» ім. Леніна; 01.10.1996р. по 22.04.2002р. - на посаді сталевара мартенівської печі мартенівського цеху Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь»; 22.04.2002р. по 29.12.2004р. - на посаді старшого майстра основної виробничої дільниці мартенівського цеху Криворізького державного гірничо-металургійного комбінату «Криворіжсталь»; 29.12.2004р. по 12.01.2006р. - на посаді сталевара мартенівської печі мартенівського цеху ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь»; 12.01.2006р. по 27.04.2007р. - на посаді сталевара мартенівської печі №8 мартенівського цеху ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг», правонаступником зазначених підприємств є Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг». Вказана обставина не оскаржена стороною відповідача. Відповідно до п.п. 9, 10, 14 акту Форми П-4 за №27 від 23.07.2007 року розслідування хронічного професійного захворювання, 05 липня 2007 року Українським НДІ промислової медицини, Позивачу встановлено наступний діагноз: 1.Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (Пилотоксичний бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.) ЛН першого-другого ст. (надалі - ХОЗЛ); 2.Деформуючий артроз і періартроз ліктьових суглобів з контрактуруванням і функціональною недостатністю справа другого ст., зліва першого ст. (надалі деформуючий артроз). Відповідно до п. 17 акту Форми П-4, причиною професійного захворювання є - важка робота в умовах шкідливої дії пилу і токсичних речовин, що перебільшували ГДК. Також, в акті зазначені виробничі фактори, що призвели до захворювання: -запиленість повітря робочої зони (концентрація пилу), в тому числі вміст вільного двоокису кремнію: середній - 10,6 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3 (SiO2 до 2%); максимальний - 22,4 мг/м3 при ГДК 6,0 мг/м3 (SiO2 до 2%). -загазованість повітря робочої зони шкідливими речовинами (концентрація речовин та їх гранично допустима концентрація): МnO2 0,41 мг/м3 при ГДК 0,3 мг/м3; SO2 14,0 мг/м3 при ГДК 10,0 мг/м3. - рівень фізичного перевантаження (параметри, ступінь, важкість роботи): маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну - 36 кг при нормі до ЗО кг, нахили корпусу (вимушені, більше 30°), більше 300 разів за зміну при нормі 51-100 разів. Переміщення у просторі (переходи, обумовлені технологічним процесом) протягом зміни 9,2-12 км при нормі до 8 км. Важкість роботи III кл. 2 ст. Відповідно до п.19 акту Форми П-4, професійне захворювання отримано Позивачем, внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку керівництва Відповідача, які порушили вимоги ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці» (а.с. 12-15). Позивач 12.09.2007 року, вперше, пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 40%, з яких 25% по ХОЗЛ та 15% по деформуючому артрозу, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні, виробах медичного призначення, лікувальній фізкультурі, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії: ДНА-02 №020224, виданою на ім`я Позивача. 01.12.2010 року, Позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 55%, з яких 35% по ХОЗЛ, 20% по деформуючому артрозу та встановлено третю групу інвалідності з 01 грудня 2010 року - безстроково, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні, виробах медичного призначення, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» (а.с. 8-11). Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до частин 1, 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці",роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів,а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Так, відповідно до ч. ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно з нормами Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України). Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Так, Актом №27 розслідування хронічного професійного захворювання Форми П-4 від 23.07.2007 року встановлено та підтверджено, що факт отримання професійного захворювання позивачем відбулося при виконанні ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача. При цьому, чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування, наявність фізичного болю, що викликають складність при звичайних життєвих умовах підтверджуються чисельними медичними виписками із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] , що містяться в матеріалах справи (а.с. 16-17). Виходячи з норм ч.1ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно доч.1ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Таким чином, в даному випадку відповідач несе прямий обов`язок по виплаті позивачу відшкодування з приводу спричинення моральної шкоди. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності». Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. При вирішенні спору по суті вимог, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо добровільності виконання позивачем його трудових обов`язків, обізнаності шкідливих умов праці, оскільки вказані обставини не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП Українитаст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Також, суд приймає до уваги зазначені у позовній заяві обставини про те, що у зв`язку з захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабістю, втомою, болями. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками професійного захворювання порушено звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв`язки, що в свою чергу призвело до моральних страждань. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди проводиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя, за наявності причинного зв`язку. Оскільки в письмових матеріалах справи всі перелічені умови знайшли своє відображення, оскільки позивач отримав професійне захворювання безпосередньо через виконання трудових обов`язків, тобто підприємство належним чином не забезпечило безпечних умов праці, суд погоджується з необхідністю грошового відшкодування, пов`язаного зі спричиненням моральної шкоди. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що йому були спричинені моральні страждання, отримання професійного захворювання, безумовно, змінила його нормальний життєвий ритм, проте вирішуючи питання про достатній розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд погоджується з позицією відповідача щодо того, що позивачем не наведено конкретних достатніх аргументів щодо обґрунтування саме зазначеної у позові суми спричинених збитків. Приймаючи рішення стосовно розміру суми відшкодування, слід звернути увагу на роз`яснення, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тощо. Тому при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації, суд виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим стягнути на його користь з відповідача 90 000 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За вказаних обставин суд доходить до висновку, що вказана вимога підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial