Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 5345,91 грн., суму коштів, сплачену за проведення експертного товарознавчого дослідження у розмірі 450 грн. та пеню у розмірі 30632,58 грн. В обгрунтування позову покликається на те, що 26.06.2013 року стався страховий випадок, внаслідок чого автомобіль позивача Фольксваген Туарег (д.н. [NUMBER]) зазнав механічних пошкоджень, про що позивач повідомив Відповідача по телефону та одразу звернувся у відділ врегулювання збитків Відповідача. Працівник даного відділу прийняв та перевірив всі необхідні документи (що підтвердив своїм підписом у Пам'ятці збитку). Оскільки виплати протягом строку, визначеного договором страхування, позивач не отримав, він усно звернувся до Відповідача, де його повідомили, що необхідно подати довідку органів внутрішніх справ. Таку довідку Позивач надав 19.07.2013 року. Оскільки страхової виплати Позивачем не було отримано Позивач замовив експертне автотоварознавче дослідження, відповідно до висновку якого вартість відновлювального ремонту становить 6245,91 грн. Позивачем сплачено за проведення дослідження автомобіля 450 грн 00 коп. Після неодноразових звернень до Відповідача Позивач отримав лист-відповідь від 21.08.2013 року, в якому вказано про те, з причини неповідомлення Позивачем про подію органів внутрішніх справ Відповідач залишає своє попереднє рішення (про відмову у виплаті) без змін. Позивач вважає, що ним було виконано належним чином всі умови договору і всі вимоги працівників Відповідача, а причини відмови у виплаті є надуманими та виникли виключно з вини працівників Відповідача. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просить задовольнити, надає пояснення з мотивів, що аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» відмовила у виплаті через те, що позивач не звертався до відповідного компетентного органу (ДАІ, МНС, органів внутрішніх справ тощо), довідка якого є необхідним та достатнім доказом факту настання події, що кваліфікується як страховий випадок, в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24.07.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір серія АМ№047886 добровільного страхування транспортного засобу Фольксваген Туарег (д.н. [NUMBER]) строком з 00 год 00 хв 24.07.2012 року по 24 год 00 хв 23.07.2013 року. 26.06.2013 року застрахований автомобіль зазнав механічних пошкоджень (внаслідок протиправних дій третіх осіб - вчинення подряпини вздовж лівого боку автомобіля). Судом встановлено, що позивач у визначений Умовами страхування строк звернувся до відповідача з повідомленням про настання страхового випадку (повідомив відповідача по телефону та одразу (в той же день) звернувся у відділ врегулювання збитків Відповідача за адресою: м. Львів, пр. Шевченка, 11). Відповідно до Пам'ятки збитку (№збитку UA2013062600019) від 26.06.2014 року, виданої відповідачем позивачу, необхідні документи Позивачем подано, довідку органів внутрішніх справ подавати не потрібно. Протягом визначеного Умовами страхування 30-денного строку відповідач виплати не провів, про прийняте рішення не повідомив позивача. 05.08.2013 року позивач звернувся з Заявою про повідомлення його про прийняте рішення та з вимогою виплатити страхове відшкодування. До заяви додав копію пам'ятки збитку, копію довідки Личаківського РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській обл. від 19.07.2013 року (з відміткою про отримання копії даної довідки працівником ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» 19.07.2013 року), висновок експертного автотоварознавчого дослідження №4445 від 02.08.2013 року, копію квитанції №4445 від 02.08.2013 року, копію посвідчення, свідоцтв експерта. 21.08.2013 року Відповідач повідомив позивача про те, що після розгляду його заяви залишає своє попереднє рішення без змін. До даного листа Відповідач долучив копію листа від 17.07.2013 року, відповідно до якого з підстав неповідомлення компетентних органів протягом 24-х годин з моменту виявлення пошкоджень Позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України та п.3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР «Про страхування», страховий випадок це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Рішення про відмову у здійсненні страхової виплати приймається страховиком у строк, не більший за передбачений договором і правилами страхування, та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 989 ЦК на страхувальника покладено обов'язок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, правове значення має повідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в цьому. Сам факт порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, за наявності факту своєчасного повідомлення страховика про настання страхового випадку не може бути підставою для відмови від здійснення страхової виплати. Зазначене узгоджується зі змістом п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»: «З урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України "Про страхування" у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. При цьому суди також повинні мати на увазі, що порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку.» З огляду на викладене, суд дійшов висновку про неправомірність відмови страхової компанії щодо здійснення страхової виплати, оскільки Позивач вчасно повідомив про настання страхового випадку, а звернення до органів внутрішніх справ і подання Відповідачу відповідної довідки в інших строк, ніж протягом 24 годин після виявлення пошкоджень відбулось внаслідок недобросовісних дій працівників Відповідача, які у Пам'ятці збитку (№збитку UA2013062600019) від 26.06.2014 року письмово зазначили про відсутність необхідності подавати довідки з правоохоронних органів та це не позбавило страховика можливості встановити, чи є ця подія страховим випадком. Щодо посилання позивача на порушення його прав як споживача під час надання йому послуг майнового страхування слід зазначити таке. Закон № 1023-ІV регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров'я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики. Згідно зі ст. 1 Закону № 85/96-ВР страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. У ст. 4 цього Закону зазначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону, і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування). Метою страхування при укладенні договору майнового страхування є погашення за рахунок страховика ризику майнової відповідальності перед іншими особами чи ризику виникнення інших збитків у результаті страхового випадку. Зазначений Закон «Про захист прав споживачів» застосовується в даному випадку, оскільки позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом, зокрема, його права на доступну, достовірну та своєчасну інформацію, належну якість обслуговування, відшкодування збитків при порушенні умов договору. Дані порушення знайшли своє підтвердження у матеріалах справи. Зважаючи на обов'язок кожної сторони довести належними та допустимими доказами підставність своїх вимог та заперечень, суд приймає та вважає достатніми доказами надані позивачем документи, що підтверджують дійсну величину матеріальної шкоди. Жодна із сторін щодо проведення судової експертизи клопотань не подавала. Таким чином відшкодуванню підлягає страхове відшкодування у розмірі, підтвердженому висновком експертного автотоварознавчого дослідження за мінусом франшизи (визначної Договором у розмірі 900 грн), тобто у сумі 5345,91 грн. Вимога про відшкодування витрат в сумі 450,00 грн збитків по оплаті вартості автотоварознавчого дослідження теж підлягають до стягнення з Відповідача, оскільки такі були покликані зафіксувати дійсну величину шкоди і таке дослідження виконане в присутності представника відповідача. Щодо позовної вимоги про стягнення пені суд приходить до наступного. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відносно аналогічна відповідальність викладено правовому позицію у п.21 постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при безпідставній відмові у виплаті грошового зобов'язання, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу страхувальника зобов'язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене вище, суд приходить переконання, що оскільки пеня у відповідності до ст.625 ЦК України не передбачена, як вид відповідальності за порушення грошового зобов'язання, відтак суд приходить висновку, що така позовна вимога безпідставна та необґрунтована, а тому у такій необхідно відмовити. Вирішуючи поділ судових витрат суд враховує наступне. Згідно з ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, враховуючи, що позивачем при подані позовної заяви не було здійснено оплату судового збору, у зв'язку із звільненням від сплати такого, то такий підлягає стягненню наступним чином. Заявлено позов на загальну суму 36428,49 грн. Задоволено позовні вимоги на суму 5795,91 грн., що становить 16%, а тому, враховуючи вищевикладені положення, слід стягнути з відповідача на користь держави 584,64 грн. судового збору. Відповідно до ст.ст.625, 989, 991 ЦК України, постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Законом України «Про страхування» та

Outcome: partial