Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - ПАТ КБ «ПриватБанк»; Банк) 31 серпня 2017 року звернулося до суду з зазначеним позовом до [PERSON] (далі за текстом - Відповідач). [PERSON] 12 жовтня 2017 року звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк із зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору. Зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвалою суду від 10 квітня 2018 року залишений без розгляду. В обґрунтування своїх позовних вимог Банк зазначив, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток (далі за текстом - Генеральна угода) без номеру від 15 квітня 2013 року [PERSON] отримав від Банку кредит в сумі 11136 грн. 16 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. За умовами Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється, починаючи з 1 по 25 число кожного місяця шляхом надання Відповідачем Позивачу грошових коштів (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Позивач зазначив, що [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода разом з запропонованими Банком Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/rules складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. У позові зазначено, що умови кредитного договору і Генеральної угоди Банк виконав, оскільки Відповідач отримав від Позивача обумовлену суму кредиту. Проте, після отримання кредиту [PERSON] свої кредитні зобов'язання не виконав належним чином, в результаті чого у нього перед Банком станом на 25 липня 2017 року утворилася заборгованість у сумі 30575,30 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 8512,08 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 5941,80 грн., заборгованості за пенею та комісією 11235,84 грн., штрафу згідно п.2.2 Генеральної угоди 4885,58 грн., яку просять стягнути з відповідача на користь Банку, а також 1600 грн. судового збору. Про місце, дату і час судового засідання учасники справи повідомлені належним чином (т.1, а.с.45-46; 48-49; 58, 60, 63, 68, 75, 77-79). Представники позивача за довіреностями [PERSON] і [PERSON] своїми письмовими заявами до суду просили справу розглянути без їх участі. Позовні вимоги Банку до [PERSON] підтримали з зазначених у позові підстав, просили задовольнити їх у повному обсязі. Не заперечують проти постановлення у справі заочного рішення (т.1, а.с.65,73,80). Відповідач [PERSON], не надавши заперечень проти позову до нього ПАТ КБ «ПриватБанк», проти позову заперечував у своєму зустрічному позові, що зводилося до невизнання ним позовних вимог, бо Позивач при обрахуванні суми заборгованості порушив вимоги Закону України «Про тимчасові заходи на час проведення антитерористичної операції», бо він, [PERSON], проживає у м.Маріуполі Донецької області, а ця територія відноситься до зони АТО, а тому є незаконними нарахування за кредитним договором відсотків за користування кредитом, штрафів і пені; Банк не повідомляв його про наявність заборгованості і не вживав заходів щодо врегулювання спору в досудовому порядку. При цьому відповідач, місце реєстрації якого за адресою, зазначеною Позивачем у позові, підтвердилося відповіддю органу місцевого самоврядування (т.1, а.с.43), будучи неодноразово повідомленим про місце, дату і час судових засідань, до суду не явився, з заявами про розгляд справи в його відсутність або про відкладення розгляду справи з поважних причин не звертався, на підставі чого справа розглядається у відсутності відповідача за наявних у справі доказів з винесенням заочного рішення в порядку ст.ст.223 ч.4, 280 ч.1 ЦПК України. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, дослідивши письмові докази по справі, дав оцінку добутим доказам у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] з метою створення сприятливих умов для виконання зобов'язань за кредитним договором №MRXRRC12360028 від 04 липня 2007 року (Договір 1) і кредитним договором №SAMDN42000008084211 від 06 липня 2006 року (Договір 2) була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток. За умовами Генеральної угоди сторони, які підписали її, дійшли згоди про те, що 1) заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди становить 2513,33 грн., дата кінцевого погашення заборгованості за Договором 1 30 квітня 2015 року (пункти 1.1.2-1.1.3 розділу 1 Реструктуризація заборгованості); 2) заборгованість за Договором 2 з дати підписання Генеральної угоди становить 9472,83 грн., дата кінцевого погашення заборгованості за Договором 2 30 квітня 2015 року (пункти 1.2.2-1.2.3 розділу 1 "Реструктуризація заборгованості"). Пунктом 1.3 розділу 1 Генеральної угоди передбачено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за Договорами 1 і 2 [PERSON] зобов'язався у день підписання Генеральної угоди мати залишок на будь-якому відкритому у Банку рахунку у розмірі 850 грн. Згідно п.2.1 розділу 2 «Приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток» банк за умовами Генеральної угоди надав [PERSON] терміновий кредит в сумі 11136,16 грн. на строк 24 місяці з 15 квітня 2013 року по 30 квітня 2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік (1,5% на місяць х 12 місяців = 18%) на суму залишку заборгованості за кредитом. За умовами Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється, починаючи з 1 по 25 число кожного місяця шляхом надання Відповідачем Позивачу грошових коштів (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Пунктом 2.2 Розділу 2 Генеральної угоди передбачено, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушень вважається простроченою, в цьому разі [PERSON] сплачує Банку 4885,58 грн. штрафу. [PERSON] зобов'язався повернути Банку суму кредиту, відсотків, винагороди згідно Генеральної угоди, Умов та правил. [PERSON] зобов'язався за порушення ним зобов'язань щодо погашення кредиту виплачувати Банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах і Правилах за кожен день прострочення зобов'язань. [PERSON] доручив Банку без додаткових погоджень зарахувати кредитні кошти в день надання кредиту в сумі 850 грн. на будь-який відкритий в Банку рахунок (пункти 2.5, 2.8,2.10 розділу 2) - т.1, а.с.7. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода разом з запропонованими Банком Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом [PERSON] на Генеральній угоді (т.1, а.с.7,зворот). Про обізнаність укладеної ним і Банком 15 квітня 2013 року Генеральної угоди [PERSON] знав і прийняв її умови до виконання, про що свідчить переказ [PERSON] 15 квітня 2013 року 850 грн. ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання умов п.1.3 і 2.10 Генеральної угоди (т.2, а.с.6). Відповідно до зазначеного суд дійшов висновку, що Відповідач отримав від Банку кредит у передбаченому Генеральною угодою від 15 квітня 2013 року розмірі, взявши на себе зобов'язання щодо виконання умов кредитного договору. Згідно ст.ст.207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. Для вирішення даної справи застосуванню підлягають ст.ст.526, 546, 549, 610, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з аналізу яких вбачається, що зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином із застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Суд, проаналізувавши доводи обох сторін і матеріали справи, знаходить слушним твердження позивача в тій частині, що у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов'язань за Генеральною угодою (кредитним договором) від 15 квітня 2013 року, виходячи з наступного. Згідно розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 25 липня 2017 року Відповідач має заборгованість перед Банком у розмірі 30575,30 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 8512,08 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 5941,80 грн., заборгованості за пенею та комісією 11235,84 грн., штрафу згідно п.2.2 Генеральної угоди 4885,58 грн. (т.1, а.с.5). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч.1 ст.1048 ЦК України. За визначенням ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Виходячи з наведених норм чинного законодавства України, позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором. Розмір основної заборгованості за договором, наведений у розрахунку заборгованості, що доданий до позовної заяви, відповідачем не спростовано. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 23 листопада 2016 року у справі №308/16549/13-ц (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 63145729), дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як встановлено судом під час розгляду справи, за умовами Генеральної угоди від 15 квітня 2013 року, строк її дії визначений з 15 квітня 2013 року по 30 квітня 2015 року. Позов до суду надійшов 31 серпня 2017 року, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що загальний строк позовної давності до основної вимоги позивачем не порушений, оскільки цей строк закінчується 30 квітня 2018 року. Разом з тим, суд вважає, що вимоги про нарахування за кредитними зобов'язаннями пені понад строку позовної давності в один рік суперечать вимогам чинного законодавства, а тому, виходячи з розрахунку заборгованості, який складений станом на 25 липня 2017 року, суд зменшує розмір пені, яка підлягає стягненню, з 11235,84 грн. до 3404,80 грн. Виходячи з добутих судом доказів суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов'язань за Генеральною угодою від 15 квітня 2013 року, у зв'язку із чим станом на 25 липня 2017 року у нього перед Банком утворилася заборгованість в загальній сумі 22744,26 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 8512,08 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 5941,80 грн., заборгованості за пенею 3404,80 грн., штрафу 4885,58 грн. згідно п.2.2 Генеральної угоди. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (зі змінами і доповненнями), м.Маріуполь Донецької області, де, як зазначив відповідач у зустрічному позові, він мешкає і працює, не відноситься до переліку таких населених пунктів, а с.Гнутове, смт Сартана, смт Талаківка і сел.Ломакине м.Маріуполя Донецької області, які згідно Додату 2 до розпоряджння №1085-р розташовані на лінії зіткнення, не є населеними пунктами, в яких Відповідач проживає або працює (т.2, а.с.3-5,8), у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою від 15 квітня 2013 року в сумі 22744,26 грн. відповідно до вимог вищенаведених норм ЦК України. На підставі ст.141 ЦПК України у зв'язку з задоволенням позовних вимог частково задоволенню підлягає і вимога про стягнення судових витрат з відповідача, які сплачено Банком при подачі позову (1600 грн.), пропорційно задоволеним вимогам позивача, що становить 1184 грн., оскільки суд задовольняє судовим рішенням 74% від 100% суми позовних вимог.

Outcome: partial