Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить: 1)визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості від 22.10.1997р, зареєстрований на Київській універсальній біржі за реєстраційним номером Д3930/11437, за яким спадкодавець [PERSON] купив 19/25 частин будинку [ADDRESS] ) визнати право власності на вказані 19/25 частин будинку за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках в порядку спадкування за законом. Даний позов\~обґрунтовано тим,\~що позивач\~та його\~брат [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого спадкодавця, їхнього батька [PERSON] , який помер [INFO] . До складу спадщини входить 19/25 часток будинку [ADDRESS] , і був власником цього будинку до смерті. У встановлений законом строк спадкоємці звернулися до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, однак нотаріусом було відмовлено у видачі позивачу та його брату свідоцтв про право на спадщину за законом на будинок, оскільки договір купівлі-продажу будинку був укладений на біржі і не посвідчений нотаріально. На даний час договір не може бути посвідчений нотаріально, оскільки помер покупець будинку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явилася; була повідомленою належним чином, шляхом направлення їй рекомендованих листів за адресою її зареєстрованого місця проживання, відзив на позов не подавала. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за її відсутності, і вона не повідомила про причини неявки. Відповідач БМР Київської області подала відзив, позов визнав. Третя особа [PERSON] подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Самостійних вимог щодо предмету спору не заявив і не подав відповідної заяви. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача [PERSON] , ухвалив розглянути справу у його відсутності. Оскільки від одного з відповідачів є відзив, то дане рішення не є заочним , яке ухвалюється в порядку ст.280 ЦПК . Згідно договору купівлі-продажу від 22.10.1997 року, укладеного на Київській універсальній біржі, покупець [PERSON] купив у продавця [PERSON] 19/25 частини будинку [ADDRESS] . Вказані 19/25 частин цегляного жилого будинку житловою площею 178,8 кв. м. знаходяться на земельній ділянці з спорудами: гараж Е, вбиральня З, 1/3 частина огорожі N, тротуар Т. Згідно п. 5 Договору продаж відбувся за 81700 грн., вказану суму покупець в повному розмірі передав продавцю до підписання договору. Відповідно п. 7 Договору продавець набуває право власності на вказані 19/25 частини будинку зі спорудами з моменту укладення даного договору і реєстрації його на Біржі. У відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року договір зареєстровано на КУБ (Київській універсальній біржі.) Договір і перехід права власності на будинок було зареєстровано в Броварському бюро технічної інвентаризації 27 жовтня 1997 року в реєстровій книзі за номером №634, виготовлено технічний паспорт. Як стверджує позивач, спадкодавець [PERSON] з моменту купівлі проживав та користувався даною частиною будинку, ніс витрати по її обслуговуванню та утриманню. Протягом усіх років договір купівлі-продажу нерухомості ніколи ніким не оспорювався. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . Згідно свідоцтва про народження позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є синами спадкодавця [PERSON] . З спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] встановлено, що спадкоємцями першої черги до майна померлого є його сини: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дружина спадкодавця [PERSON] . Спадкоємці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали заяви про відмову від своєї частки у спадковому майні. Спадкоємці [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Таким чином встановлено наявність двох спадкоємців , що прийняли спадщину. Постановою від 20.06.2017р. приватний нотаріус Бурбан Т.М. відмовила [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно 19/25 частин житлового будинку [ADDRESS] , мотивуючи тим, що наданий спадкоємцями договір купівлі-продажу від 22.10.1997р., що посвідчує право власності спадкодавця на вказане спадкове майно, нотаріально не посвідчений, а зареєстрований Українською Універсальною Біржею, а тому вказаний договір не може вважатись укладеним. Оскільки правовідносини, які виникли між сторонами відносно вказаного договору, виникли до набрання чинності Цивільним кодесом України, що вступив в дію 01.01.2004 p., відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України суд застосовує до даних правовідносин норми Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 р. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР (в редакції на момент укладення договору) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до вимог ст.47 ЦК УРСР (в редакції на момент укладення договору) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У постанові Пленуму Верховного суду України від 25.05.1998р. року № 15 «Про внесення змін і доповнень у деякі Постанови Пленуму Верховного суду України в цивільних справах», п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» викладено в наступній редакції: «з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини». Таке роз`яснення Верховним Судом України було надано виходячи зі змісту спеціальної норми, яка містилася в ч.1 ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), відповідно до якої договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч.2 ст.15 ЗУ «Про товарну біржу» угоди, що зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, угоди купівлі-продажу житлового будинку, не залежно від того чи були вони укладені та зареєстровані на товарних біржах і вважалися біржовою операцією, якщо її однією із сторін був громадянин, тобто фізична особа, підлягали обов`язковому подальшому нотаріальному посвідченню, а виходячи із роз`яснення, наданого Верховним Судом України, така практика застосування положення ст. ст. 47, 227 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст. 15 Закону України Про товарну біржу у їх системному правовому зв`язку, почалася з 25 травня 1998 року, тобто до моменту укладення такого договору. Згідно ст.\~328\~ЦК України\~право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до п. 9 Додатку №\~1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121 (чинної на час укладення договору купівлі продажу), до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна віднесено договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення права діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до п. 1.2 глави ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України 22.02.2012р. №\~296/5 право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. З аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини та виникнення права власності, а також враховуючи той факт, що з даного договору, укладеного на товарній біржі, для сторін наступили дійсні наслідки, передбачені даним договором- а саме: покупець оплатив куплене майно і отримав його у своє користування, володіння та розпорядження, після укладення договору про відчуження продавець, отримавши гроші від покупця, припинив всі свої права на відчужене дане майно і у подальшому не мав відносно нього до покупця жодних претензій. Таким чином, договір фактично відбувся і з нього для сторін наступили дійсні правові наслідки. Обидві сторони у даному договорі виявили свою волю на відчуження майна продавцем і на набуття майна у власність покупцем за оплатним договором. На даний час не є можливим нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу через смерть одної сторони- покупця. Також відсутня будь-яка ініціатива від продавця щодо нотаріального посвідчення укладеного на товарній біржі договору в даний час. При таких обставинах суд вважає можливим визнати вказаний договір дійсним з підстав, зазначених в ст.47 ЦК УРСР (в редакції на момент укладення договору), згідно якої якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Позов в цій частині обгрунтований і підлягає задоволенню. Щодо вимог про визнання права власності на майно, то суд виходить з наступного: Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Ст. 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок смерті. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1270 ЦКУ для прийняття\~спадщини встановлюється\~строк у\~шість місяців,\~який починається\~з часу\~відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦКУ упершу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1267 ЦКУ частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Позивач реалізував своє спадкове право, подав у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини після батька. Також встановлено, що є інший спадкоємець першої черги, який так само подав заяву про прийняття спадщини і її прийняв нарівні з позивачем (третя особа). Таким чином, виходячи з рівності прав спадкоємців, позивач отримав у спадщину половину спадкового майна, тобто Ѕ від належної спадкодавцю частки 19/25, що становить 19/50 від всієї спадщини. В цій частині позов підлягає задоволенню, і за позивачем має бути визнано право власності на вказані 19/50 частин вказаного нерухомого майна (частини будинку) - в порядку спадкування. Щодо визнання права власності в порядку спадкування на іншу частину спадкового майна (інші 19/50) за третьою особою, то в цій частині позов задоволенню не підлягає, виходячи з того, що позивач не є особою, якій надано право пред`являти позов від іншої особи. Тобто за даною вимогою він не є належним позивачем, він не є особою, права якої порушені і на захист яких він звертається до суду. Належним позивачем за вказаною вимогою є другий спадкоємець (залучений до участі у справі третьою особою), але він не заявив самостійних вимог щодо предмету спору і не подав позову про визнання за ним права власності на спадкове майно. Тому, враховуючи межі розгляду цивільної справи, враховуючи принцип диспозитивності, і відсутність позову вказаної особи, то в межах даної справи і в межах заявлених позовних вимог відсутні підстави для визнання за вказаною особою (третьою особою без самостійних вимог) права власності на майно в порядку спадкування. Дані питання має вирішити вказана особа самостійно шляхом звернення до нотаріуса, або у разі відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину - шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Таким чином, у цій частині позовних вимог суд у позові відмовляє.

Outcome: partial