Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДБК» (далі по тексту - позивач, ТОВ «ДБК») звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3), Комунального підприємства «Центр правової допомоги та реєстрації» (далі по тексту - відповідач 4), Товариства з обмеженою відповідальністю «Яр» (далі по тексту - відповідач 5, ТОВ «Яр»), відповідно до якого просив: -визнати Договір купівлі-продажу майнових прав № 04/04/2016-220 від 04.04.2016 недійсним; -визнати Договір купівлі-продажу майнових прав № 04/04/2016-16 від 04.04.2016 недійсним; -визнати Договір купівлі-продажу майнових прав № 04/04/2016-26 від 04.04.2016 недійсним; -скасувати запис про проведену державну реєстрацію від 24.06.2019 (номер запису про право власності 32154509), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47521391 від 26.06.2019 14:42:46, прийняте державним реєстратором Мельником Дмитром Сергійовичем, КП «Центр правової допомоги та реєстрації» м. Київ щодо державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] та інші (похідні) записи про проведену реєстрацію, а саме: - запис про проведену державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.02.2020 (номер запису про право власності: 35558457), рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 51207084 віл 19.02.20202 10:34:01, прийняте приватним нотаріусом Забавською Наталією Володимирівною, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; - запис про проведену державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.02.2020 (номер запису про право власності: 35554219), рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 51206445 віл 19.02.20202 10:34:01, прийняте приватним нотаріусом Забавською Наталією Володимирівною, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; - запис про проведену державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.02.2020 (номер запису про право власності: 35731309), рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер 51395700 віл 28.02.20202 10:34:01, прийняте приватним нотаріусом Лахно Юлією Вікторівною, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; -скасувати запис про проведену державну реєстрацію від 24.06.2019 (номер запису про право власності 32156368), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47523305 від 26.06.2019 15:26:41, прийняте державним реєстратором Мельником Дмитром Сергійовичем, КП «Центр правової допомоги та реєстрації» м. Київ щодо державної реєстрації права власності на офісне приміщення № 26, загальною площею 116, 0 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; -скасувати запис про проведену державну реєстрацію від 24.06.2019 (номер запису про право власності 32156578), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47523566 від 26.06.2019 15:33:23, прийняте державним реєстратором Мельником Дмитром Сергійовичем, КП «Центр правової допомоги та реєстрації» м. Київ щодо державної реєстрації права власності на приміщення № 16, загальною площею 58,2 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та інший (похідний) запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме запис про проведену державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.10.2019 (номер запису про право власності: 33860689), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: т49368937 від 26.10.2019 16:06:3, прийняте приватним нотаріусом Гладій Марією Олександрівною, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; -стягнути з відповідача 1, відповідача 2, відповідача 3, відповідача 4 на користь позивача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.09.2010 між ТОВ «Яр» та ТОВ «ДБК» було укладено Договір № 3 на будівництво житлово-офісного комплексу з підземним паркінгом по [ADDRESS] (далі по тексту - Об`єкт будівництва). Вказаний Об`єкт будівництва було введено в експлуатацію 15.12.2014 та присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Згідно Переліку інвесторів, позивачу належить наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , загальна площа 211, 4 кв.м, офісне приміщення № 26, загальною площею 116, 0 кв.м, творча майстерня № [NUMBER] , загальною площею 58, 2 кв.м. Вказане нерухоме майно, згідно підписаного між ТОВ «Яр» та ТОВ «ДБК» договору, відповідач 5 не мав права відчужувати. Водночас позивачу стало відомо, що право власності на зазначене нерухоме майно, всупереч умовам Договору, було відчужене відповідачем 5 без згоди ТОВ «ДБК». Так, квартира [ADDRESS] , загальна площа 211,4 кв.м була зареєстрована 24.06.2019 на праві власності за відповідачем 1 [PERSON] , номер запису про право власності 32154509, підставою для виникнення права власності зазначено, у тому числі, договір купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-220, виданий 04.04.2016, видавник ТОВ «Яр» та [PERSON] . У подальшому квартиру [ADDRESS] було поділено, внаслідок чого виникло дві квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . 28.02.2020 було здійснено наступний продаж квартири [ADDRESS] , новим власником якої стала [PERSON] , відповідач 2. Крім того, 24.06.2019 державним реєстратором КП «Центр правової допомоги та реєстрації» було здійснено реєстрацію права власності на офісне приміщення № [NUMBER] , загальною площею 116, 00 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , - за [PERSON] , номер запису про право власності: 32156368. Підставою для виникнення права власності зазначено, у тому числі, договір купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-26, виданий 04.04.2016, видавник ТОВ «Яр» та [PERSON] . Також позивач вказує, що 24.06.2019 державним реєстратором КП «Центр правової допомоги та реєстрації» було здійснено реєстрацію права власності на офісне приміщення № 16, загальною площею 58, 2 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , - за [PERSON] , номер запису про право власності: 32156578. Підставою для виникнення права власності зазначено, у тому числі, договір купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-16, виданий 04.04.2016, видавник ТОВ «Яр» та [PERSON] 26.10.2019 спірне приміщення № 16 було відчужене на користь відповідача 3 - [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гладій М.О. за реєстровим № 6020. З огляду на зазначене, спірна квартира та нежитлові приміщення всупереч умов Договору, укладеного з ТОВ «Яр» та які мали належати позивачу, були безпідставно відчужені відповідачем 5 на підставі оспорюваних договорів - Договору купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-26 від 04.04.2016, Договору купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-16 від 04.04.2016, Договору купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-220 від 04.04.2016. Вказані договори позивач вважає недійсними на підставі ст. 203, 215 ЦК України. Так, відповідач 5, ТОВ «Яр» не мав права відчужувати або обтяжувати у будь-який спосіб майнові права у житловому комплексі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також об`єкти інвестування, не мав права також відповідач 5 без письмового погодження з позивачем підписувати та укладати договори з нерухомим майно, тим більше з належним позивачу об`єктами інвестування, що прямо передбачено положеннями п.п.2.5, 2.7 та 2.9 Договору № 3 від 02.09.2010, укладеного між сторонами. Також посилаючись на ст.202, 234 ЦК України, позивач зазначив, що дії сторін оспорюваних договорів були направлені на фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно з метою приховати це майно від дійсного власника ТОВ «ДБК» та унеможливити реєстрацію за останнім права власності на це майно. Крім того, відповідачем 1 не було здійснено перерахування коштів за оспорюваними договорами, а отже відсутній факт набуття у власність спірного нерухомого майна відповідачем 1. Також позивач вважає, що державним реєстратором КП «Центр правової допомоги та реєстрації» Мельником Д.С., у порушення норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», було прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомого майна на підставі поданих не у повному обсязі документів. Крім того останнім не було перевірено документи на наявність підстав для зупинення державної реєстрації, відмови в проведенні державної реєстрації. З огляду на зазначене, оскільки відповідач 5 - ТОВ «Яр» порушило умови Договору № 3 від 02.09.2010, укладеного з позивачем, ТОВ «ДБК», що призвело до незаконної державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, записи про державну реєстрацію мають бути скасовані. Представник відповідача 1 у своєму відзиві заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач 1 набув спірне нерухоме майно на законних підставах. У свою чергу, позивачем не надано доказів порушення його прав відповідачем 1 у відповідності до вимог ст. 76, 81 ЦПК України. З огляду на зазначене у позові просив відмовити. Від відповідача 2 відзив у строк, визначений ухвалою суду від 11.08.2020, не надходив. Представник відповідача 3 у своєму відзиві заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Договір купівлі-продажу від 26.10.2019 щодо відчуження нежитлового приміщення № 16, розташованого в будинку [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] у відповідності до норм чинного законодавства. При цьому, позивачем не надано доказів порушення його прав відповідачем 3 у відповідності до вимог ст. 76, 81 ЦПК України. З огляду на зазначене у позові просив відмовити. Від відповідача 4 відзив у строк, визначений ухвалою суду від 11.08.2020, не надходив. Від відповідача 5 відзив у строк, визначений ухвалою суду від 11.08.2020, не надходив. 31.07.2020 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 11.08.2020 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для поданя заяв по суті справи. 01.12.2020 від представника відповідача 3 Походня М.В. надійшов відзив на позовну заяву. 01.12.2020 ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до розгляду по суті. 13.05.2021 від представника відповідача 1 та відповідача 3 надійшла заява про застосування строків позовної давності. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача 1 та відповідача 3 проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, у задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача 2 проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, у задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача 4 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача 5 проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, у задоволенні позову просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У судовому засіданні встановлено, що 02.09.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДБК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Яр» укладено Договір № на будівництво житлово-офісного комплексу з підземним паркінгом по [ADDRESS] . Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. При цьому, Згідно вимог ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1.1. Договору № 3 від 02.09.2010, з метою своєчасного спорудження Об`єкта будівництва Сторона 1 (ТОВ «Яр») передає Стороні 2 (ТОВ «ДБК») частину прав і повноважень Замовника будівництва Об`єкта, а Сторона 2 приймає на себе частину прав і повноважень Замовника, які їй передаються за цим Договором. Під Об`єктом будівництва розуміють житлово-офісний комплекс з підземним паркінгом і нежилими та творчими майстернями за адресою: [ADDRESS] . Під Об`єктом інвестування сторони розуміють окреме приміщення в Об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва може бути виділене і зареєстроване як окремий об`єкт нерухомості. Відповідно до п. 2.5. Договору, з метою виконання зобов`язань Сторони 2 за Договором, Сторона 1 при укладанні цього Договору передає стороні 2 майнові права на всі об`єкти інвестування і Об`єкті будівництва. Сторона 1 несе повну відповідальність за дійсність майнових прав, які передані нею за цим Договором Стороні 2 (п. 2.6. Договору). Сторона 1 не має права відчужувати та обтяжувати будь-яким способом майнові права, передані Стороні 2 за цим Договором, а також об`єкти інвестування, зазначені у Переліку об`єктів інвестування (п. 2.7. Договору). Згідно п. 2.9. Договору, Сторона 1 без письмового погодження зі Стороною 2 не має права підписувати чи виступати як сторона за будь-якими договорами, укладеними на виконання цього Договору. Так, пп. 3.1.2. п. 3.1. Договору передбачено, що Сторона 2 отримує: 26 731 кв.м загальної площі квартир, 3 119 кв.м нежилих приміщень, 2458, 88 кв.м творчих майстерень, 355 машиномісць паркінгу. Визначений Договором Об`єкт будівництва було введено в експлуатацію 15.12.2014 та присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . Сертифікатом Серія ІУ № 165143580820 від 23.12.2014 Державна архітектурно-будівельна інспекція України засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта «Будівництво житлово-офісного комплексу з підземним паркінгом по [ADDRESS] » Згідно Переліку інвесторів, за кошти яких ТОВ «ДБК» збудувало будинок у [ADDRESS] , затвердженого ТОВ «ДБК», позивачу належить наступне нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , загальна площа 211, 4 кв.м, офісне приміщення № 26, загальною площею 116, 0 кв.м, творча майстерня № [NUMBER] , загальною площею 58, 2 кв.м. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] , загальна площа 211,4 кв.м, яка була об`єктом інвестування Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК» та яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відчужена Товариством з обмеженою відповідальністю «Яр» на користь [PERSON] на підставі Договору № 04/04/2016-220 купівлі-продажу майнових прав від 04.04.2016. Запис про проведену державну реєстрацію прав на вказане нерухоме майно було здійснено 24.06.2019 (номер запису про право власності 32154509), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47521391 від 26.06.2019 14:42:46, прийняте державним реєстратором Мельником Дмитром Сергійовичем, КП «Центр правової допомоги та реєстрації» м. Київ. У подальшому, як вбачається з матеріалів справи, квартиру [ADDRESS] було поділено, внаслідок чого виникло дві квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . 28.02.2020 здійснено наступний продаж квартири [ADDRESS] , новим власником якої стала [PERSON] , відповідач 2. Крім того, судом також встановлено, що офісне приміщення № [NUMBER] , загальною площею 116, 0 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та яке було об`єктом інвестування Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК», відчужена Товариством з обмеженою відповідальністю «Яр» на користь [PERSON] на підставі Договору № 04/04/2016-26 купівлі-продажу майнових прав від 04.04.2016. Запис про проведену державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно було здійснено 24.06.2019 (номер запису про право власності 32156368), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47523305 від 26.06.2019 15:26:41, прийняте державним реєстратором Мельником Дмитром Сергійовичем, КП «Центр правової допомоги та реєстрації» м. Київ. Також судом встановлено, що творча майстерня № [NUMBER] , загальною площею 58, 2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та яка була об`єктом інвестування Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК», відчужена Товариством з обмеженою відповідальністю «Яр» на користь [PERSON] на підставі Договору № 04/04/2016-16 купівлі-продажу майнових прав від 04.04.2016. Державну реєстрацію зазначеного нерухомого майна було проведено 24.06.2019 (номер запису про право власності 32156578), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47523566 від 26.06.2019 15:33:23, прийняте державним реєстратором Мельником Дмитром Сергійовичем, КП «Центр правової допомоги та реєстрації» м. Київ. 26.10.2019 спірне приміщення № 16 було відчужене на користь відповідача 3 - [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гладій М.О. за реєстровим № 6020. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Нормами ч. 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За загальним правилом, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). Так судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] та творча майстерня № [NUMBER] , які мали належати позивачу, всупереч умов Договору № 3, укладеного позивачем з ТОВ «Яр» від 02.09.2010, були відчужені на користь [PERSON] на підставі оспорюваних договорів - Договору купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-26 від 04.04.2016, Договору купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-16 від 04.04.2016, Договору купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-220 від 04.04.2016. На момент укладення оспорюваних договорів відповідач 5 не мав необхідний обсяг повноважень для укладення Договору купівлі-продажу майнових прав та відчуження об`єктів інвестування, визначених Переліком інвесторів від 19.01.2016 за позивачем. Крім того, не вбачається з матеріалів справи, що укладення таких договорів у будь-який спосіб погоджувалось з позивачем. У свою чергу, судом встановлено, що позивач не є стороною оспорюваних ним договорів. Оданак позивачем цілком обгрунтовано, що останній має право на звернення до суду із позовом за правилами частини 2 статті 215 ЦК України, оскільки є заінтересованою особою та підтвердив, що його права і законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваними договорами. Позивачем також доведено, що у результаті визнання оснорюваних договорів недійсними його права чи інтереси будуть відновлені. При цьому, відповідачами зазначених обставин справи наданими до матеріалів справи доказами не спростовано. З огляду на зазначене, оскільки відповідач 5 не мав права укладати оспорювані договори купівлі-продажу майнових прав, не мав необхідного обсягу повноважень, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання Договору купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-26 від 04.04.2016, Договору купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-16 від 04.04.2016 та Договору купівлі-продажу, серія та номер 04/04/2016-220 від 04.04.2016 недійсними на підставі ст. 203, 215 ЦК України. Щодо вимог про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. У постановах Верховного Суду від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19,у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17, від 09 грудня 2020 року у справі № 607/12919/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 755/7423/17 висловлено позицію про те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію. Разом з тим, у частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржених рішень приватного нотаріуса, звернення з позовом у цій справі та ухвалення місцевим господарським судом рішення у справі) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час звернення позивача з позовом до суду), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, правомірними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Зважаючи на те, що з 16.01.2020 і на час ухвалення оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції про відмову у позові матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, а тому позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, запропонований у позовній заяві, а саме шляхом ухвалення судового рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно. Аналогічні висновки щодо правильного застосування абзацу 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» висловлені у постановах ВС від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 07 квітня 2021 року у справі № 640/12313/19-ц, від 07 квітня 2021 року у справі № 465/7960/18-ц, вже висловлено позицію З огляду на зазначене, позовна вимога в частині скасування запису про державну реєстрацію права на спірне нерухоме майно задоволенню не підлягає. Щодо вимоги представника відповідача 1 та відповідача 3 про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Так з матеріалів справи вбачається, що про порушення свого права позивач дізнався 24.06.2019, тобто після проведення державної реєстрації оспорюваних договорів. Крім цього, оскільки, як вже було встановлено судом, оспорювані договори були укладені у письмовій формі, нотаріально не посвідчувались, державна реєстрація вказаних договорів раніше не проводилась, позивач не мав змоги дізнатись про порушення своїх прав та законних інтересів раніше. З огляду на зазначене, підстави для застосування строку позовної давності відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: partial