Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

У грудні 2013 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення від спадкування, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону, визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку, припинення права власності і користування земельною ділянкою, вилучити із незаконного володіння, визнання права власності на земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON], яка до смерті була зареєстрована та постійно проживала в [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком [PERSON] та дітьми [PERSON] і [PERSON] За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належну їй на праві власності земельну частку(пай), яка перебувала у колективній власності сільськогосподарського підприємства «Південний Буг» Арбузинського району Миколаївської області розміром 5.88 умовних кадастрових гектарів [PERSON] [INFO] остання за рішенням суду була оголошена померлою. Факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті своєї матері встановлений рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 8 жовтня 2013 року. Позивач прийняла спадщину після смерті своєї матері, подавши у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Посилаючись на те, що відповідач та його дружина не виявляли турботу щодо престарілих батьків відповідача, здійснювали посягання на їх життя та здоров'я, принижували честь та гідність, конфліктували і бажали їх швидкої смерті, [PERSON] приховав наявність заповіту і те, що його рідна сестра має право на спадок, позивач прохала усунути відповідача від спадку після смерті своєї матері [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину по закону, видане 17 жовтня 2007 року [PERSON] державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори на земельну частку(пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Південний Буг» площею 5.88 умовних кадастрових гектар, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстроване у реєстрі за № 2900; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданий [PERSON] 29 квітня 1996 року; припинити права власності і користування спірною земельною ділянкою, вилучити її із незаконного володіння [PERSON]; визнати право власності на земельну ділянку площею 5.88 га, розташовану на території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області за позивачем [PERSON]; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату юридичної допомоги у розмірі 570 грн. та судовий збір у розмірі 1138 грн. 20 к. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, доповнили свої вимоги вимогами щодо стягнення з відповідача компенсацію витрат від відрив від своїх справ позивача, її представника та свідків у розмірі 328 грн. 50 к.; добових у розмірі 450 грн.; витрат на бензин у розмірі 270 грн.; витрат щодо вартості послуг по оформленню довіреності представнику позивача у розмірі 270 грн.; збільшили розмір судового збору до 1197 грн. 20 к. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, пояснив, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідача необхідно усунути від спадщини. Не заперечував проти визнання за позивачем права на спадщину за вирахуванням обов'язкової долі у розмірі 2/3 частини, яка б належала у разі спадкування по закону [PERSON] у нотаріальному порядку. Зазначив, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї дружини [PERSON], а після смерті [PERSON] відповідач успадкував спірну земельну ділянку. У зв'язку з прийняттям рішення апеляційним судом Миколаївської області, яким визнано факт прийняття спадщини матір'ю позивача після смерті [PERSON], вважав за необхідне провести перерозподіл спадщини між сторонами. Вислухавши думки учасників процесу, свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі сертифікату на право на земельну частку(пай) [NUMBER], виданого 29 квітня 1996 року Арбузинською районною державною адміністрацією Миколаївської області [PERSON] належала на праві власності земельна частка(пай), яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського підприємства «Південний Буг», місцезнаходженням якого є смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області у розмірі 5.88 умовних кадастрових гектарів. За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла вказану земельну частку своїй доньці [PERSON] Заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області 30 травня 2001 року. [INFO] [PERSON] померла. Її спадкоємцями першої черги за законом були діти: [PERSON] та [PERSON] і чоловік [PERSON] Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі і щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно з ч. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця. За змістом частин 1, 2 ст. 549 цього Кодексу спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 8 жовтня 2013 року було встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини за законом та за заповітом після смерті матері [PERSON] Чоловік померлої [PERSON] та син [PERSON] є такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємці першої черги по закону, поскільки на момент її смерті проживали та були зареєстровані з померлою по одній адресі: в [ADDRESS], про що свідчать копія паспорта [PERSON] та довідка Костянтинівської селищної ради Арбузиснького району Миколаївської області від 12 березня 2007 року за № 375. Враховуючи те, що померла склала на належний їй земельний пай заповіт на ім'я доньки [PERSON], його успадкування має здійснюватися по заповіту. Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Зі змісту п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» випливає, що той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Чоловік померлої [PERSON] проживав із дружиною(спадкодавцем) на день її смерті, тобто на час відкриття спадщини. Він має право на обов'язкову частку у спадщині, так як на час відкриття спадщини був непрацездатним, про що свідчить лист управління Пенсійного фонду України в Арбузинському районі Миколаївської області від 17 грудня 2013 року, з якого вбачається, що його була призначена пенсія за віком з 5 травня 1993 року. Заяву про відмову від права на обов'язкову частку у спадщині він до нотаріальної контори не подавав. Згідно п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" окрема земельна ділянка, яка відповідно до положень статей 81, 116 ЗК одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Таким чином, не є спільною сумісною власністю подружжя майно, яке набуте особою в порядку розпаювання земель КСП серед бувших її членів. У разі спадкування по закону розмір частки у спадковому майні кожним із спадкоємцем першої черги по закону: [PERSON], [PERSON], [PERSON] складав би 1/3 частину. Тому розмір обов'язкової частки у спадщині [PERSON] після смерті дружини складатиме 2/9 частини земельного паю (1/3 х2/3). Донька ж померлої [PERSON] успадкувала по заповіту після смерті матері за вирахуванням обов'язкової долі, яка належала батьку(1-2/9) 7/9 частин земельного паю. Згідно ст. 528 ЦК УРСР не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя, також не мають права стати спадкоємцями за законом батьки після дітей, у відношенні яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадщини, а також батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку. Позивачем у судовому засіданні не підтверджено належними доказами наявність фактів, які б підтвердили те, що відповідач [PERSON] навмисно позбавив життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробив замах на їх життя, також не встановлено наявність судового рішення, яке б підтвердило те, що відповідач злісно ухилявся від виконання покладених на нього в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця. Тому позовна заява, документи, що містяться у справі та протокол судового засідання по цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про виселення за неможливістю спільного проживання самі по собі не можуть бути доказами по справі для підтвердження фактів, визначених у ст. 528 ЦК УРСР без наявності судового рішення, яке набрало законної сили. Рішення ж Арбузинського районного суду Миколаївської області по цій справі від 18 жовтня 2000 року, яким позовні вимоги були задоволені та ухвалено виселити відповідачів з житлового будинку було скасовано 29 листопада 2000 року Миколаївським обласним судом та справу направлено на новий розгляд до Южноукраїнського окружного суду Миколаївської області. У ході нового судового розгляду провадження по справі було закрито ухвалою цього суду від 19 січня 2001 року у зв'язку з відмовою позивачів від позову. З урахуванням викладеного і того, що спадкування після смерті [PERSON] проходить по заповіту, а не по закону, суд не вбачає підстав для усунення відповідача від спадщини після смерті матері. [INFO] помер [PERSON] Після його смерті спадщину по закону прийняв його син [PERSON], подавши заяву про прийняття спадщини до Арбузинської державної нотаріальної контори у встановлений ст.1270 ЦК України 6-місячний строк з моменту відкриття спадщини. 17 жовтня 2007 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Бойченко В.А. йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку, а у подальшому на підставі вказаного свідоцтва Арбузинською райдержадміністрацією - Державний акт на право власності на земельну ділянку. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. З урахуванням того, що свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на спірну земельну ділянку було видано без урахування заповіту [PERSON], воно підлягає визнанню судом частково недійсним. Таким чином, [PERSON] успадкував після смерті батька його частку у розмірі 2/9 частини спірної земельної ділянки. У зв'язку з чим виданий йому Державний акт на право власності на земельну ділянку має бути визнаний судом недійсним. [PERSON] померла [INFO]. Після її смерті до нотаріальної контори звернулась її донька [PERSON] з заявою про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений законом строк. За заявою останньої у Арбузинській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа № 251/2012. За роз'ясненням завідувача цієї контори від 11 грудня 2012 року [PERSON] не прийняла спадщину, тому і відсутні підстави для отримання спадку після її смерті. Таким чином, позивач має право після смерті своєї матері [PERSON] право на успадкування тієї частки земельної ділянки, яку остання отримала після смерті [PERSON], тобто на 7/9 частин спірної земельної ділянки. Вимоги ж позивача про припинення права власності і користування спірною земельною ділянкою, вилучення її із незаконного володіння [PERSON] не підлягають задоволенню, поскільки останній матиме право на 2/9 її частин. На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката чи іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно із ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Представництво інтересів позивача здійснювалось згідно довіреності (а.с.25). Статтею 79 ЦПК України визначено вичерпний перелік судових витрат. При цьому витрати, пов'язані з виконанням обов'язків по представництву до судових витрат не віднесені. Тому відсутні правові підстави для стягнення 570 грн. витрат на правову допомогу та 270 грн. як витрат на оформлення довіреності для представника. Порядок відшкодування витрат сторін, що пов'язані з явкою до суду передбачено ст. 85 ЦПК України. В силу ч. 1 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також наймання житла, несуть сторони. Частиною 2 цієї статті передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Таким чином, витрати на проїзд до іншого населеного пункту у розмірі 270 грн. не підлягають компенсації. До того ж позивачем не доведено відсутність можливості дістатися місця розгляду справи громадським транспортом за наявності щоденного автобусного сполучення між м. Южноукраїнськ та смт. Арбузинка, а зв'язку з таким й необхідність використати особистий транспортний засіб. Вимоги що стягнення витрат за відрив від звичайних занять та добових як витрат, що пов'язані з явкою до суду свідків, не підлягають задоволенню у зв'язку з відсутністю їх особистої заяви та надання ними відповідних доказів. З урахуванням того, що с.Бугське, де проживає позивач, м.Южноукраїнськ, де проживає представник позивача, а також смт. Арбузинка, де розташований районний суд, у якому слухається справа, розташовані у одному районі, причому м.Южноукраїнськ розташований на відстані 16 км від смт. Арбузинка, а с.Бугське - на відстані до 10 км від м.Южноукраїнська, позивач та її представник прибували за їх поясненнями на особистому автомобілі, час при цьому який вони витратили на поїздку з с.Бугське до м.Южноукраїнська складав 10 хвилин, з м.Южноукраїнська до смт. Арбузинка - 20 хвилин, а не 1 годину як пояснювали позивач та її представник. Тому час, який би витратили позивач та її представник на дорогу до суду та назад мав би сумарно скласти 1 годину. А з урахуванням того, що судові засіданні тривали від 1 хвилини до 60 хвилин, суд не бачить підстав для виплати добових у зв'язку з відсутністю вказаних осіб за місцем проживання від 1 години до 2 годин на добу. Вирішуючи вимоги позивача та її представника щодо стягнення витрат за відрив від звичайних занять суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, поскільки вказану компенсацію може отримати особа, що не працює і не має самостійного доходу. Разом з тим, ні позивач, ні її представник не підтвердили документально, що вони не працюють, не мають самостійного доходу і тому мають право на таку компенсацію. Витрати на оплату судового збору підлягають розподілу на підставі ст. 88 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, який підлягає поверненню позивачу відповідачем, складатиметься з оплати двох задоволених вимог немайнового характеру 229.4 х 2 та з вимоги майнового характеру, виходячи з 1% від вартості 7/9 частин спірної земельної ділянки, тобто від вартості цілої земельної ділянки у розмірі 44319 грн. 88 к., зазначеної у свідоцтві про право на спадщину відповідача. Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 114.7+114.7+458.8= 688.2, всього ж необхідно було заплатити позивачу 803 грн. 51 к. У зв'язку з чим недоплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial