Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до Рукшинської сільської обєднаної територіальної громади в особі Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області про видачу трудової книжки, стягнення середнього заробітку з урахуванням індексації за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якій просить зобовязати Рукшинську сільську територіальну обєднану громаду в особі Рукшинської сільської ради видати йому належним чином заповнену трудову книжку, стягнути з Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади в особі Рукшинської сільської ради на його користь середній заробіток з урахуванням індексації та підвищення окладів за весь час вимушеного прогулу (з 29.06.2016 р. дата звільнення, коли його фактично повинні були звільнити та видати трудову книжку - по день винесення ухвали судом) у сумі 20000,00 грн., стягнути з Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади в особі Рукшинської сільської ради на його користь компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що він був обраний сільським головою Рашківської сільської ради з 24.04.2002 р. відповідно до рішення 1 сесії XXIV скликання строком на 4 роки. Згідно рішення 1 сесії V скликання був обраний на наступний термін сільським головою Рашківської сільської ради з 13.04.2006 року терміном на 4 роки. Відповідно до рішення 1 сесії VI кликання обраний на наступний термін сільським головою Рашківської сільської ради строком на 5 років. Рішенням 1 сесії VII скликання його було звільнено з посади у звязку із закінченням повноважень голови на підставі ч. І ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про добровільне обєднання територіальних громад» та було запропоновано виконувати обовязки старости на території села Рашків, яке входить до Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади на період до проведення перших виборів старост. Відповідно на нього були покладені обовязки старости, про що свідчить запис у його трудовій за № 24. 19 червня 2016 року відбулися вибори старост в Рукшинській сільській територіальній обєднаній громаді та обрали нового старосту в с. Рашків. Враховуючи проведення виборів та обрання нового старости в с. Рашків, 29.06.2016 року. було проведено сесію Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади, на яку його не запрошували та під час під час якої було поставлено питання про призначення нового старости с. Рашків. Вказує, що якщо призначають нового старосту то його повинні того ж дня і звільнити, а в день звільнення видати заповнену трудову книжку та провести розрахунок всіх компенсаційних виплат. Однак, йому головою громади [PERSON] було повідомлено, що він ще не звільнений, та вони не можуть його звільнити і видати трудову книжку, оскільки не знають який запис в ній робити. Вказує, що він приїжджав до Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади декілька раз, та звертався неодноразово до голови [PERSON] та заступника голови [PERSON] також і до головного бухгалтера [PERSON] з приводу видачі йому трудової книжки, але нажаль його прохання почуті не були, в результаті чого станом на 12 грудня 2016 року, він не може отримати свою трудову книжку, для того щоб зареєструватися в службі зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю або працевлаштуватися на інше підприємство. Зазначає, що однією відповіддю на його прохання періодичністю з 29.06.2016 року по 12.12.2016 року, адміністрацією Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади було, «ми не знаємо як [PERSON] звільнити та який запис в трудовій книжці про це зробити, і виплат ні яких йому не належить». Також зазначає, що він неодноразово звертався до бухгалтерії підприємства про проведення з ним розрахунку, але компенсаційні виплати отримані ним були 04.08.2016 року в сумі 13404,68 грн., оскільки йому прийшла смс з ПАТ КБ «Приватбанк», крім того він просив бухгалтера надати йому розрахункові листи про його виплати, однак йому вони не були видані. 28.02.2017 року позивач до початку розгляду справи по суті надав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив зобовязати Рукшинську сільську територіальну обєднану громаду в особі Рукшинської сільської ради внести зміни до запису в його трудовій книжці та звільнити його з 27.12.2016 року, тобто з дня видачі йому трудової книжки. Також просить стягнути з Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади в особі Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області на його користь середній заробіток з урахуванням індексації та підвищення окладів за весь час вимушеного прогулу, тобто з 29.06.2016 року дати звільнення, коли його фактично повинні були звільнити - по день винесення судом рішення в розмірі 20000,00 гривень та стягнути з Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади в особі Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 15000,00 гривень. 13.03.2017 року позивач до початку розгляду справи по суті надав суду клопотання в якому уточнив позовні вимоги та просив зобовязати Рукшинську сільську територіальну обєднану громаду в особі Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області внести зміни до запису про його звільнення в трудовій книжці, та звільнити його з 27.12.2016 року (день видачі трудової книжки). Також просить стягнути з Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади в особі Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 29.06.2016 року по день винесення судом рішення та компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 15000,00 гривень. Тому, підтримуючи вищевикладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладене в них. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, від його представника [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій вона просить справу слухати у їх з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі. Також в заяві просила суд не приймати до уваги заперечення, які надані суду представником відповідача. Крім того, в заяві заперечувала щодо викладеного відповідачем в запереченні на порушення позивачем вимог статті 31 ЦПК України, оскільки вони є безпідставними, тому що позивач уточнював позовні вимоги до початку розгляду справи по суті. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву та заперечення на позовну заяву, в яких вказав, що позовні вимоги Рукшинська сільська обєднана територіальна громада в особі Рукшинської сільської ради Хотинського району Чернівецької області не визнає, з підстав викладених в запереченні які були надані суду, та просив справу слухати у відсутності представника сільської ради, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Також в запереченнях просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що позивач [PERSON] був обраний сільським головою Рашківської сільської ради з 24.04.2002 р. відповідно до рішення 1 сесії XXIV скликання строком на 4 роки. Згідно рішення 1 сесії V скликання [PERSON] був обраний на наступний термін сільським головою Рашківської сільської ради з 13.04.2006 року терміном на 4 роки. Відповідно до рішення 1 сесії VI кликання позивач обраний на наступний термін сільським головою Рашківської сільської ради строком на 5 років. Рішенням 1 сесії VII скликання від 03.11.2015 року позивача звільнено з посади у звязку із закінченням повноважень голови на підставі ч. І ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні та ст.ст. 2, 4, 6, 7 Закону України «Про добровільне обєднання територіальних громад», та було запропоновано виконувати обовязки старости на території села Рашків, Хотинського району, Чернівецької області, яке входить до Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади на період до проведення перших виборів старост, відповідно на останнього і були покладені повноваження виконувати обовязки старости на території с. Рашків, що свідчить про те, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та виконував обов'язки старости на території с. Рашків, Хотинського району, Чернівецької області. 19 червня 2016 року відбулися вибори старост в Рукшинській сільській територіальній обєднаній громаді, та було обрано нового старосту в с. Рашків, Хотинського району, Чернівецької області. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 29.06.2016 року на підставі п. 2. ч. 4 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та ст. 8 Прикінцевих положень Закону України «Про добровільне обєднання територіальних громад» було проведено сесію Рукшинської сільської територіальної обєднаної громади, під час якої було було визнано повноваження іншого старости с. Рашків, Хотинського району, Чернівецької області [PERSON] Згідно розпорядження № 43б-к від 29.06.2016 року [PERSON] звільнено з 29.06.2016 року з посади виконувача обовязків старости с. Рашків у звязку з закінченням строку повноважень на підставі п. 1 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» та зобовязано бухгалтерію Рукшинської сільської ради провести повний розрахунок з позивачем [PERSON] Згідно табелю використання робочого часу за червень місяць 2016 року вбачається, що позивач [PERSON] був присутнім на роботі в останній робочий день 29.06.2016 року (а.с. 106), однак як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачу 29.06.2016 року головою громади [PERSON] було повідомлено, що він ще не звільнений, та вони не можуть його звільнити і видати трудову книжку, оскільки не знають який запис в ній робити. Даний факт, також підтверджується видачею трудової книжки позивачу в залі суду, під час проведення попереднього судового засідання, а саме 27 грудня 2016 року, та із запису в якій вбачається, що дійсно позивача було звільнено з посади виконувача обовязків старости с. Рашків, Хотинського району, Чернівецької області 29.06.2016 року на підставі розпорядження № 43б-к від 29.06.2016 року у звязку з закінченням строку повноважень згідно п. 1 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» (а.с.57). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки у строки, передбачені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 48 КЗпП України, та п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 (Надалі Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад пять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу працівника. У відповідності до п.п. 4.1, 4.2 вищезазначеної Інструкції власник або уповноважений ним орган зобовязаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення. Однак, в порушення вимог ст. ст. 47, 48, 116 КЗпП України, п. п. 4.1, 4.2 Інструкції відповідач не видав позивачу належно оформлену трудову книжку у день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення, при цьому посилаючись на те, що [PERSON] було надіслано повідомлення за вих.номером 585 від 13.07.2016 року про необхідність зявитися до Рукшинської сільської ради для оформлення трудової книжки, однак посилання відповідача на копію цього супровідного листа (а.с.50), як на докази належного повідомлення позивача про отримання трудової книжки, є безпідставними, та суперечать вимогам вищевказаної Інструкції, а інших належних та достовірних доказів, які б підтверджували доводи відповідача суду не надано. Таким чином, з огляду на встановлені судом вищезазначені обставини, суд приходить висновку про наявність вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачу. Відповідно до норм процесуального законодавства обставини в цивільних справах з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги також докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Однак, як встановлено судом, відповідач не надав суду належних доказів про направлення на адресу позивача повідомлення з вказівкою про необхідність отримання останнім трудової книжки, що і спростовує посилання відповідача викладене в запереченні на позовну заяву, щодо неодноразового наголошення про необхідність забрати трудову книжку яка вже була заповнена. Крім того, у відповідача відсутній акт, який мав би бути складений сільським головою у присутності позивача та свідків про відмову позивача від отримання трудової книжки, що також спростовує посилання відповідача викладені в запереченнях на позовну заяву. Також, судом неможливо достовірно встановити факт надсилання позивачу повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, оскільки надані суду копії журналів вихідної кореспонденції за оспорюваний період значно різняться та суперечать один одному (а.с.46-49 та а.с. 56), тому суд не приймає дані докази до уваги. Таким чином, суд вважає, що відповідачем допущено порушення законодавства про працю України, яке виявилося в затримці видачі трудової книжки, яка виникла з вини відповідача, через що позивач не мав змоги влаштуватися на роботу, або зареєструватися у центрі зайнятості як безробітний, а тому суд вважає, що позивач був позбавлений будь-яких засобів для власного існування та забезпечення сімї. При цьому не заслуговують на увагу також доводи відповідача викладені в запереченні з приводу того, що його вини у затримці видачі трудової книжки позивачу немає. Крім того, у відповідності до ч.4 ст. 235 КЗпП України, п. 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» № 58 від 29.07.1993 року у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Такі ж положення закріплені в пункті 4.1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затверджених спільним наказом № 58 від 29 липня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція). Згідно роз'яснення, викладеного у п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що оплаті згідно ст. 235 КЗпП України підлягає вимушений прогул, а вимоги працівника про стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки. Так, середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до п.п. 1-3, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (Надалі Порядок обчислення середньої заробітної плати). Судом встановлено, що фактична дата звільнення позивача 29.06.2016 року, розмір середньомісячної заробітної плати за два попередні місяці, що передували звільненню позивача (травень, червень 2016 року) згідно довідки № 112 виданої Рукшинською сільською радою за вих. № 174 від 21.02.2017 року складає (травень 2016 року 2581,18 гривень, кількість відпрацьованих днів позивачем 13; норма 19 днів); (червень 2016 року 3583, 88 грн., кількість відпрацьованих днів позивачем 19; норма 20 днів). Згідно вищевказаної довідки, робочі дні позивача в травні місяці 2016 року складають - 13 днів; в червні місяці 2016 року - 19 днів, розрахунок: 2581,18+3583,88 = 6165,06 грн. Отже, середній заробіток позивача за два попередні місяці, що передували його звільненню складає 3756,83 грн.; Дні 13+19=32; Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає: 6165,06 : 32 = 192,65 грн., яка і повинна застосовуватися судом при розрахунку обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з затримкою трудової книжки. Розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати, в нашому випадку - 192,65 грн. на кількість днів вимушеного прогулу (за період з 29.06.2016 року (дата звільнення) по 27.12.2016 року (день видачі трудової книжки). Згідно розрахунку середньоденної заробітної плати, періоду вимушеного прогулу та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.06.2016 року по 27.12.2016 року, що у відповідності до листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів у 2016 році становить: липень - 22; серпень - 22; вересень - 22; жовтень - 20; листопад - 22; грудень - 19, та в загальному складає 127 днів. Отже, сума розрахунку обчислення середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню з відповідача на корить позивача складається з наступного (кількість робочих днів помножити на середньоденну заробітну плату, тобто 127 робочих днів на суму 192,65 грн.), що в загальному становить 24 466,55 гривень, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що трудові права позивача дійсно порушені в період затримки видачі трудової книжки, зокрема за період з 29 червня 2016 року до 27 грудня 2016 року, та підлягають захисту відповідно до положень ч. 6 ст. 235 Кодексу законів про працю України та п. 4.1 зазначеної Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», а тому позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню в розмірі 24 466,55 гривень. Щодо вимоги позивача про внесення змін до запису в трудовій книжці, суд вважає за можливе задовольнити дану вимогу, оскільки згідно п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених спільним наказом № 58 від 29 липня 1993 року Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція), у разі звільнення працівника, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Як було встановлено вище, трудову книжку позивачу [PERSON] було видано в залі суду під час проведення попереднього судового засідання, а саме 27.12.2016 року, в такому разі суд вважає, що у відповідності до вимог вищевказаної інструкції днем звільнення позивача слід вважати день видачі трудової книжки, а саме 27 грудня 2016 року, на підставі чого відповідачу і необхідно внести зміни до запису в трудовій книжці [PERSON], видавши новий наказ про звільнення [PERSON], зазначивши дату звільнення останнього з 27 грудня 2016 року та внести запис до трудової книжки на підставі нового наказу. Раніше внесений запис про день звільнення визнати недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 вищевказаної Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників». Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню. Так, згідно п.2 ч. 2 ст. 22 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаної статті підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) (далі - постанова Пленуму від 31.03.1995 року) роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. У п.9 постанови Пленуму від 31.03.1995 року роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я особи, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також важкі обставини на даний час в країні щодо пошуку роботи, що не потребують доказування, суд розцінює вищенаведене належними доказами спричинення позивачу [PERSON] моральної шкоди та наявності причинного зв'язку між нею і порушенням його трудових прав. Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує тривалість душевних страждань з 29.06.2016 року по 27.12.2016 року, неможливість позивача влаштуватися на іншу роботу через затримку у видачі трудової книжки, зареєструватися в службі зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500,00 гривень. Щодо заявленого в запереченні відповідачем пропущення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає, що позивачем він не пропущений, оскільки зі змісту частини другої статті 233 КЗпП України, в разі порушення роботодавцем законодавства про працю працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з даним позовом. Крім того, як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац пятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012). Також суд не приймає до уваги і посилання відповідача викладені в запереченні на порушення позивачем вимог статті 31 ЦПК України, оскільки вони є безпідставними. За таких обставин, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Крім того, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги (немайнового і майнового характеру) і позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, то у відповідності до Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі мінімальної ставки судового збору для юридичної особи за позовною вимогою немайнового характеру 1600 грн. та судовий збір у розмірі мінімальної ставки судового збору для юридичної особи за позовними вимогами майнового характеру в розмірі 3200, 00 грн. Таким чином, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір на загальну суму 4800,00 гривень. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: partial