Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача,вказавши наступне.(Далі в редакції позивача) .В 1984 році він закінчив Луганський медичний інститут за фахом лікувальна справа. В 1985 році він закінчив однорічну спеціалізацію (інтернатуру) і йому було присвоєно кваліфікацію акушера-гінеколога.В 1994 році він закінчив клінічну ординатуру,склав іспити,підтвердив 1 кваліфікаційну категорію по акушерству і гінекології.Через п»ять років він проходив курси в медичному університеті , складав іспити на підтвердження категорії .Останні курси він пройшов в 2013 році в Луганському медичному університеті ,здав іспити і підтвердив категорію. 25.11.2015 року наказом по УЗО № 505 начальник УЗО [PERSON] відсторонив його від роботи лікаря акушера-гінеколога ,а також вирішив за час вимушеного простою з вини працівника заробітну плату йому не нараховувати. Вважає,що начальник УЗО [PERSON] не мав повноважень відсторонювати його від роботи,відсторонення не було узгоджено з профспілковим комітетом та юристом лікарні.Крім того немає такого закону,яким би визначено,що можна залишити інваліда війни без роботи. З 25.11.2015 року він перебував на лікарняному,але [PERSON]заставляв лікарів скасувати його лікарняний ,шантажував його,що призвело до ускладнення захворювань.Матеріальна шкода, завдана незаконними діями [PERSON] становить 100000 грн.,а моральна шкода -50000 грн. Просить скасувати наказ по УЗО № 505 від 25.11.2015 р. Зобов»язати начальника УЗО [PERSON] відшкодувати йому матеріальну шкоду в сумі 100000 грн та моральну шкоду в сумі 50000 грн. та відновити його наказом по УЗО з 25.11.2015 р.його на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації 1 категорії. В судовому засіданні позивач змінив позовні вимоги (а.с.37-42), пояснив,що наказом УЗО від 17.07.2015 р.№ 322 він був переведений на посаду лікаря -стажиста по спеціальності акушерство і гінекологія жіночої консультації(а.с.40,41). Просив скасувати наказ по УЗО № 505 від 25.11.2015 р. ,скасувати наказ по УЗО № 322 від 17.07.2015 р.,поновити його на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації з 18.07.2015 р. Стягнути з відповідача [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.11.2015 р.до дня ухвалення рішення суду, матеріальну шкоду в сумі 100000 грн та моральну шкоду в сумі 50000 грн.Визнати [PERSON] неналежною особою в Рубіжанській міській лікарні. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги,надав аналогічні пояснення по суті позову. В подальшому позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідачів начальника [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради [PERSON] та [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради позовні вимоги не визнав,пояснив,що позивач мусив пройти курси стажування ,які він не пройшов в червні 2015 року і тому 17.07.2015 р. наказом начальника [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради № 322 був переведений на посаду лікаря- стажиста жіночої консультації. за спеціальністю акушерство і гінекологія .Потім позивач не пройшов курси у вересні 2015 року і наказом начальника [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради № 505 від 25.11.2015 був відсторонений від роботи лікаря акушера-гінеколога ,а також вирішено за час вимушеного простою з вини працівника ,заробітну плату йому не нараховувати. В подальшому представник відповідачів начальника [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради [PERSON] та [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] установи Рубіжанська «Центральна міська лікарня» в судове засідання не з»явився, був попереджений належним чином про дату,час і місце розгляду справи. Заяву про розгляд справи за його відсутності не надав ,в зв»язку з чим суд ухвалив розглядати справу без його участі. Суд ,заслухавши пояснення сторін , повно і всебічно розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи прийшов до наступного. Судом встановлено,що позивач працював в [PERSON] установі „Рубіжанська центральна міська лікарня на посаді лікаря акушера-гінеколога жіночої консультації з 01.06.2011 року ,що сторонами не оспорювалось та підтверджується трудовою книжкою(а.с.133) . Наказом начальника [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради № 322 від 17.07.2015 року лікаря акушера-гінеколога [PERSON] переведено на посаду лікаря -стажиста за спеціальністю акушерство та гінекологія жіночої консультації з 18.07.2015 р. до отримання звання лікар-спеціаліст (а.с.27). Наказом начальника [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради № 505 від 25.11.2015 року лікаря-стажиста з акушерства та гінекології жіночої консультації [PERSON] відсторонено від роботи з 25 листопада 2015 року на період: до надання [PERSON] сертифікату лікаря-спеціаліста зі спеціальності акушерство та гінекологія.За час вимушенотго простою з вини працівника ,заробітну плату [PERSON] не нараховувати (а.с.6). Наказом головного лікаря [PERSON] установи Рубіжанська «Центральна міська лікарня» лікаря-стажиста по акушерству та гінекології [PERSON] переведено на посаду лікаря акушера-гінеколога з 10.02.2016 року . Підстава :заява [PERSON] та сертифікат лікаря-спеціаліста № 101 від 09.02.2010 року(а.с.74). Суд зазначає, що відповідно до Положення про [PERSON] установу «Рубіжанська центральна міська лікарня» ,затвердженого рішенням Рубіжанської міської ради від 25.04.2013 р.за № 32/17, міська лікарня є юридичною особою (розділ 1 Положення). Згідно п.5.1.,п.5.4.1. та п.5.4.3.розділу 5 Положення ,міську лікарню очолює головний лікар, який у межах своєї компетенції видає накази,організує і контролює їх виконання,дає вказівки,обов»язкові для виконання працівникам лікарні ,забезпечує кадрову політику,призначає та звільняє працівників міської лікарні. За погодженням з начальником [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради звільняє керівників структурних підрозділів, служб. Вживає необхідні заходи для заохочення та стягнення працівників міської лікарні. Аналізуючи вищезазначені Положення ,суд приходить висновку ,що саме головному лікарю надані повноваження щодо здійснення кадрової політики в КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» Рубіжанської міської ради . В свою чергу , розділ 5 Положення про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради, затвердженого рішенням Рубіжанської міської ради від 28.03.2012 року за № 31/38 , та посадова інструкція (а.с.99,100) не надають начальнику [PERSON] охорони здоровя\~ повноважень щодо здійснення кадрової політики в КУ «Рубіжанська центральна міська лікарня» Рубіжанської міської ради (а.с.89). Відповідно до п.2.14 посадової інструкції начальника УОЗ [PERSON]Ф.(а.с.99 зв.) ,він здійснює прийняття на роботу та звільнення з роботи у порядку,передбаченому законодавством про працю ,працівників відокремленого структурного підрозділу,які не є посадовими особами місцевого самоврядування. Таким чином, виходячи з вищезазначених\~ статей\~ Положення\~ про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області та посадової інструкції начальника УОЗ [PERSON]Ф, суд приходить\~ висновку, що начальник УОЗ здійснює керівництво управлінням , та прийняття на роботу та звільнення з роботи\~ працівників централізованої бухгалтерії, яка є окремим структурним підрозділом УОЗ(п.1.5,п.5.2.19 Положення про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради-а.с.89 зв.,а.с. 90). Суд вважає,що не заслуговує на увагу посилання представника відповідача на те,що начальник [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради Луганської області\~ наділений повноваженнями по вирішенню кадрових питань\~ у\~\~ [PERSON] установі «Рубіжанська центральна міська лікарня»\~ і діє відповідно до розпорядження виконкому Рубіжанської міської ради від 25.09.2003 року № 681-к (а.с. 87) та посадової інструкції\~(а.с.100) оскільки дане розпорядження видано на підставі Положень\~ про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області\~\~ та про [PERSON] установу «Рубіжанська центральна міська лікарня»Рубіжанської міської ради Луганської області ,\~ які були затверджені рішенням сесії від 28.05.2003 року та на даний час втратили чинність у зв»язку з прийняттям у 2013 році нових Положень про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради Луганської області\~ та про [PERSON] установу «Рубіжанська міська лікарня » Рубіжанської міської ради Луганської області\~ . Суд зазначає,що посадові інструкції керівників [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради та [PERSON] установи «Рубіжанська міська лікарня » Рубіжанської міської ради застосовуються\~ та діють лише в тих частинах,що не суперечать положенням, які закріплені в Положеннях про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради та про [PERSON] установу «Рубіжанська міська лікарня » Рубіжанської міської ради . З урахуванням наведеного\~ ,суд вважає, що начальник УОЗ [PERSON], видаючи наказ .№ № 322 від 17.07.2015 року та наказ № 505 від 25.11.2015 року, вийшов за межі\~ своєї компетенції, яка встановлена\~ вищезазначеним Положенням\~ про [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради ,а тому вищезазначені накази є незаконними та такими,що порушили права позивача,а тому вимоги про їх скасування є обгрунтованими та такими,що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про поновлення на роботі позивача з 25.11.2015 року ,суд зазначає,що з 10.02.2016 року позивача допущено до роботи на посаді лікаря акушера-гінеколога. Крім того, суд вважає,що позивач обрав невірний спосіб захисту права оскільки поновлення на роботі є наслідком звільнення працівника без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу.Позивач же не був звільнений або переведений на іншу роботу ,він був відсторонений від роботи до проходження навчання,тому позовні вимоги про поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Але,оскільки судом скасовується наказ № 505 від 25.11.2015 року,як незаконний ,суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] установи Рубіжанська «Центральна міська лікарня»,з якою позивач перебуває у трудових відносинах,середній заробіток за час вимушеного прогулу,а саме з 25.11.2016 року по 09.02.2016 року ,оскільки з 10.02.2016 року позивача було допущено до \~роботи на посаді лікаря акушера-гінеколога. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати ,затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 нарахування виплат,що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,проводяться шляхом множення середньоденного (годинного)заробітку на число робочіх днів(годин). Відповідно до наданої відповідачем довідки (а.с. 117),яка не оспорюється сторонами, середньоденний заробіток позивача складає 114,03 грн. Отже,середній заробіток за час вимушеного прогулу вираховується шляхом множення середньоденного заробітку позивача-114,03 грн. на кількість робочих днів за період з 25.11.2015 року по 09.02.2016 року-49 робочіх днів,що дорівнює 5587,47 грн.Суд вважає,що такий розрахунок буде повністю відповідати положенням п.8 Порядку № 100. Отже ,позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають частковому задоволенню. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 50000 грн.суд приходить до наступного. Частина 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права , так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, відсторонення від роботи, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Суд бере до уваги,що права позивача у сфері трудових відносин були порушені та призвели до моральних страждань оскільки він втратив заробіток,був вимушений тривалий час захищати свої права в суді . Крім того,позивач є інвалідом 2 групи в зв»язку з захворюванням ,пов»язаним з виконанням обов»язків на Чернобильській АЕС (а.с.8),отже маючи відповідний стан здоров»я ,він був вимушений переживати моральні страждання ,що могло негативно впливати на його здоров»я. З урахуванням зазначеного та принципу розумності і справедливості ,суд вважає за необхідне стягнути з УЗО Рубіжанської міської ради на користь позивача пятсот гривень моральної шкоди. Щодо позовних вимог про стягнення з начальника [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради[PERSON]матеріальної шкоди в сумі 100000 грн.,суд зазначає ,що позивачем не надано доказів завдання йому відповідачем матеріальної шкоди ,а тому дані вимоги є необгрунтованими . Щодо позовних вимог про визнання начальника [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради [PERSON]неналежною особою в [PERSON] установі Рубіжанська «Центральна міська лікарня вони задоволенню не підлягають оскільки ст.16 ЦК України не передбачено такий спосіб захисту права . З урахуванням наведеного,суд приходить висновку,що позовні вимоги [PERSON] до начальника [PERSON] охорони здоровя Рубіжанської міської ради [PERSON] , [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради, [PERSON] установи Рубіжанська «Центральна міська лікарня»\~ про скасування наказів,стягнення середнього заробітку, стягнення матеріальної та моральної шкоди є частково обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] охорони здоров»я Рубіжанської міської ради на користь держави судовий збір щодо вимог майнового характера в сумі 551,20 грн.,немайнового характеру в сумі 551,20 грн. та моральної шкоди в сумі 75 грн.

Outcome: partial