Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

В жовтні 2018 року представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON], звернулась до суду з вказаним позовом, просила стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, в зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків з ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «Півд.ГЗК») - 135\~305,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказала, що [PERSON] працювала на підприємстві ПАТ «Півд.ГЗК» машиністом конвеєра з 28.09.201 року по 05.208 року. Висновком МСЕК їй встановлено 30% професійної працездатності. Причиною професійного захворювання є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві. Відповідач, не забезпечивши на її робочому місці безпечні та нешкідливі умови праці, порушив її законні права, що призвели до професійного захворювання, втрати працездатності, моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає від неї додаткові зусилля для організації свого життя. Рішенням Українського науково-дослідного інституту промислової медицини у позивача виявлені та встановлені професійні захворювання: сидеросилікоз, радикулопатія попереково-крижова. По факту професійного захворювання було проведено розслідування хронічного професійного захворювання, ПрАТ «Півд.ГЗК» про що складено акт по формі П-4 від 31.05.2018 року, відповідно до якого причиною виникнення професійного захворювання стала тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця [PERSON] Вина підприємства полягає в тому, що згідно діючого законодавства - статті 13 Закону України «Про охорону праці», підприємство зобов'язано було створити безпечні і нешкідливі умови праці. Вказаною нормою, передбачено, що роботодавець за невиконання вимог ст.13 Закону України «Про охорону праці» несе безпосередню відповідальність, оскільки професійне захворювання виникло у нього внаслідок порушення адміністрацією підприємства норм з безпеки праці під час виконання трудових обовязків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Оскільки позивач втратила своє здоров'я, та працездатність з вини підприємства, вважає, що відповідач по справі повинен відшкодувати їй моральну шкоду. В звязку з професійним захворюванням змінився її уклад та якість життя, що завдає позивачці моральних страждань. Все вищенаведене і є підтвердженням душевних переживань, що призводять до значних і постійних моральних страждань та змушують її звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави викладені в позовній заяві, просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Півд.ГЗК» [PERSON] проти позову заперечувала у повному обсязі та вказала, що позивач не навів доказів завдання їй моральної шкоди. Підприємством було надано засоби захисту від шкідливих чинників. Крім того, при прийомі на роботу позивач був проінформований про шкідливі умови праці. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити в зв'язку з тим, що відсутній факт встановлення наявності доказу вини відповідача та позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди, у зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] має загальний стаж роботи 24 роки 3 місяці, з них 16 років 7 місяців в умовах впливу шкідливих факторів. Відповідно трудової книжки [PERSON], Позивач працювала з 28.09.2001 по 09.07.2018 машиністом конвеєра ПАТ «Півд.ГЗК». Звільнена з підприємства за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. Згідно медичного висновку лікарсько - експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 15.05.2018 року за №679, [PERSON] було встановлені професійні захворювання: - Сидеросидікоз першої стадії (s/p 1/1 pi, em), ускладнений хронічним обструктивним захворюванням легень першої-другої стадії, група С, ЛН- другого ступеня. - Радикулопатія попереково-крижова L5- S1 зліва з помірними статико-динамічними порушеннями, больовим синдромом. За виявленими професійними захворюваннями 31 травня 2018 року складено акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у Позивача [PERSON]. Відповідно до п.17 Акту, позивач працюючи на підприємстві відповідача виконувала роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, умови праці: -Вміст пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони 6,0-12,6 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, що в 3 - 6,3 разів перевищує норми. -\~Важкість праці: робоча поза\~(незручна)\~36%\~зміни,\~при нормі\~до 25%\~з вимушеними\~нахилами тулуба\~уперед перед\~кутом більше\~30°\~248-315\~разів за\~зміну при\~нормі 51-100\~разів; величина статичного\~навантаження за\~зміну двома\~руками становила\~127400-1568020\~кг/с\~при нормі\~до 42000\~кг/с; потужність зовнішньої\~роботи при\~роботі з\~переважною участю\~м'язів\~плечового поясу\~28.4-28.6\~Вт при\~нормі 27\~Вт,\~м'язів\~нижніх кінцівок\~та тулуба\~67,5\~Вт,\~при нормі\~63\~Вт; маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну становила 8-16 кг, при нормі до 7 кг. -\~Виробничий мікроклімат: температура повітря\~10,8-11,9\~°С при\~нормі 15-21\~°С; відносна вологість повітря 69-85 % при нормі 55-75 %; швидкість руху повітря 0,14-0,5 при нормі не > 0,4 м/с та 0,22 м/с при нормі 0,3 м/с. Відповідно до п.16 Акту професійне захворювання виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця, [PERSON] підпадала під вплив пилу, концентрація якого, перевищувала нормативні показники та фізичного навантаження, що перевищувало нормативні показники. В пункті 19 Акту розслідування причин виникнення хронячного професійного захворювання не вказано конкретних посадових осіб, які б були відповідальні за виникнення професійних захворювань у позивачки, не встановлено, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівників структурного підрозділу. Тобто,\~Відповідач протягом\~тривалого часу\~грубо порушував\~ст.13\~ ЗУ\~«Про охорону\~праці» та\~ст.153\~КЗпПУ,\~що і\~призвело до\~виникнення у\~Позивача професійного\~захворювання.\~Цей факт\~визнали члени\~комісії з\~розслідування професійного\~захворювання. У відповідності до ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизму, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний повідомити про це орган державного нагляду за охороною праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. У відповідності до ст. 158 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Аналогічні вимоги передбачені ст.21 ЗУ «Про охорону праці». Вина підприємства\~полягає в\~тому,\~що згідно\~діючого законодавства,\~а саме:\~статті 13\~Закону України\~«Про охорону\~праці»,\~підприємство зобов'язано\~було створити\~безпечні і\~нешкідливі умови\~праці.\~Вказаною нормою,\~передбачено,\~що роботодавець\~за невиконання\~вимог Закону\~несе безпосередню\~відповідальність. Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих звязків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки професійне захворювання виникло у позивача внаслідок порушення адміністрацією підприємства, де він працював, норм з безпеки праці під час виконання трудових обовязків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. За висновком МСЕК від 29.05.2018 року, серії 12 ААА №050241 [PERSON] первинно, встановлена втрата професійної працездатності 60%, з яких 55% - по радикулопатії та 5% - глух. та встановлена третя група інвалідності, з наступним переоглядом 01.05.2019 р. В звязку з професійним захворюванням змінилися образ та якість життя Позивача, що завдає йому моральних страждань. При захворюванні позивача повне одужання неможливе і перспектива в майбутньому переносити надлюдський біль, постійно лікуватись, спричиняє йому моральні страждання. Все вищенаведене і є підтвердженням душевних переживань позивача, що призводять до значних і постійних моральних страждань, адже в ч.2 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: «1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоровя;» Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «…4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.» Тобто, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, тому що фізичний біль супроводжується душевним болем. Таким чином, у наслідок винних дій і бездіяльності адміністрації підприємства, Позивач відчуває як фізичні так і моральні страждання і переживання, викликані ушкодженням його здоровя, в результаті фізично шкідливих і небезпечних факторів при виконанні трудових обовязків. У відповідності до ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. \~ \~ \~ \~ Відповідно частині 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання П-4, комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови праці. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпПУ за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст.. 237-1 КЗпПУ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст.1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, повязаної з ушкодженням здоровя, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ч.4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоровї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, настання негативних змін у її житті, неможливість відновлення стану, який мав потерпілий до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача, час роботи на підприємствах відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує розяснення наведені в п.9 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в правах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» №\~4\~від 31.03.1995\~ з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, наявність третьої групи інвалідності, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов'язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань повязаних з фізичним станом здоровя, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Враховуючи надані Пленумом Верховного Суду України розяснення, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (абз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). \~ \~ \~ \~ Так, згідно положень\~ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»\~розмір мінімального прожиткового мінімуму - становить 1921,00 грн. Обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин, характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, також враховуючи факт, що позивач пропрацювала на підприємстві відповідача 16 років 7 місяців, втрати 30% професійної працездатності, суд вважає можливим стягнути на користь [PERSON], тридцять прожиткових мінімумів, що становить 5\~630,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які вона щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Відповідно до положень\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. \~ \~ \~ \~Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.1\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч.2\~ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). В обґрунтування заявлених вимог до позовної заяви додано договір (угода) про надання правничої допомоги, який було укладено між [PERSON] та адвокатом [PERSON] від 17 серпня 2018 року. Відповідно до акту приймання-передачі правової допомоги від 17.10.2018, адвокат надав, а Клієнт прийняв в повному обсязі наступну правову допомогу, відповідно до умов укладеного ними Договору №25/18 від 17.08.2018 року: надання усної консультації 200 грн., правовий аналіз наданої документації Клієнтом -400 грн.,підготовка документів до подання позовної заяви до суду - 550 грн., написання позовної заяви - 800 грн., надсилання позовної заяви до суду 50 грн., супроводження судового процесу (за весь період розгляду справи) 1500 грн., супровод виконавчого провадження або супровід добровільного виконання рішення відповідачем 1500 грн. Суд вважає, що вимога в частині відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. підлягає частковому задоволенню, а саме не може бути взята до уваги сума за супровід виконавчого провадження або супровід добровільного виконання рішення відповідачем в сумі 1500 гривень, тому що ця частина цивільного процесу передбачається в майбутньому і до акту приймання-передачі виконаних послуг через те, входити не може. Згідно\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~позивач звільнений від сплати судового збору. \~ \~ \~ \~ На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial