Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] в березні 2014 року звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом. Посилалась на те, що згідно наказу №9-К від 19.05.2009 року була прийнята на посаду головного бухгалтера Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» Чернівецький комбінат хлібопродуктів. 10.06.2013 року згідно наказу №7-К її було звільнено із займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Однак при звільненні їй не було виплачено заробітну плату за травень та червень 2013 року в сумі 4225 грн. 80 коп. та компенсацію за невикористану відпустку, яку вона використала лише за 2011 рік в 2012 році згідно наказу №21-к від 12.09.2012 року. Вказані обставини були предметом розгляду її звернення та перевірки, проведеною Територіальною Державною інспекцією з питань праці у Чернівецькій області. Вона неодноразово зверталася в усній та письмовій формі до керівника підприємства про проведення розрахунку з нею за період роботи з 19.05.2011 року по день звільнення. Однак у своїй відповіді керівник вказав на те, що перед звільненням нею не було передано відомості по нарахуванню заробітної плати та особові картки працівників, тому і повний розрахунок не можливий. Проте вказані документи були вилучені працівниками правоохоронних органів в рамках проведення досудового розслідування. Таким чином, вважає, що з вини власника їй не було нараховано та виплачено всі виплати при звільненні, у зв'язку з чим з відповідача на її користь підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку за 2012-2013 роки в якості розрахунку при звільненні, а також середній заробіток за час затримки розрахунку. Крім того, вказувала, що внаслідок невиплати розрахунку при звільненні, вона зазнала істотних душевних страждань, які проявилися у різкому погіршенні стану здоров'я, у неї загострилися деякі захворювання. Її душевні переживання відобразилися на членах сім'ї. Таким чином, своїми діями відповідач спричинив їй моральну шкоду, яку вона оцінює в п'ять тисяч гривень. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - [PERSON] позов підтримали та підтвердили викладені у ньому обставини. Просили задовольнити його у повному обсязі. При цьому представник позивачки наполягав на стягненні з відповідача на користь його довірительки коштів в розмірі, вказаному у позові, без нарахування заборгованості до дня винесення рішення судом. Представник відповідача Паланійчук В.П. позов не визнав, про що надав свої письмові заперечення. Просив у його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов [PERSON] обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Так, судом встановлено, що [PERSON] у ДП ДАК «Хліб України» Чернівецький комбінат хлібопродуктів на посаді головного бухгалтера з 19.05.2009 року (а.с.6-7). Наказом №7-к від 10.06.2013 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням (а.с.16). Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 ст.117 КЗпП України передбачено, що за наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у частині першій відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, а в разі вирішення спору частково, розмір відшкодування визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] була звільнена з роботи 10 червня 2013 року, натомість, роботодавцем вимоги ст.116 КЗпП України не виконані. Як роз'яснено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Виходячи з наведених вище норм закону та судової практики, суд приходить до висновку, що з вини відповідача, при звільненні [PERSON], з нею було проведено повного розрахунку, у зв'язку з чим, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню компенсація за невикористану відпустку за 2012-2013 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8.02.1995р. №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 р. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Таким чином, виходячи із суми нарахованої [PERSON] заробітної плати за травень-червень 2013 року в розмірі 5047 грн. та кількості відпрацьованих протягом двох місяців робочих днів (26), середньоденна заробітна плата складає 194, 12 грн. У свою чергу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з часу затримки в 283 дні та середньоденної заробітної плати в розмірі 194, 12 грн., складає 54 935 грн. 96 коп. Статтею 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом зазначеного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Судом встановлено, що порушення відповідачем трудових прав [PERSON] спричинило останній моральну шкоду. Зокрема, невиплата позивачці коштів при звільненні, змусила її хвилюватися, витрачати свій час на звернення до власника з вимогою про здійснення розрахунку, звертатися до державних органів із заявами про проведення перевірок. Вказані обставини вплинули на стан здоров'я [PERSON], призвели до вимушених змін у її життєвих стосунках. Разом з тим, на думку суду, розмір визначеної [PERSON] моральної шкоди дещо завищений, у зв'язку з чим, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Крім того, з відповідача на користь держави підлягають стягненню й судові витрати за розгляд справи

Outcome: partial