Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач, ПАТ КБ «Приват Банк», звернувся до суду з позовом до [PERSON], з урахуванням уточнень від 08.04.2013 р. та 19.09.2013 р., про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що 26.03.2007 р. на підставі кредитного договору № K 2X6GK00260087 надав відповідачу кредит у розмірі 132000 дол. США. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення коштів 25.03.2027 р.. Умовами кредитного договору передбачено погашення позичальником кредиту, відсотків, комісії та інших виплат щомісяця в період сплати, шляхом надання банку грошових коштів (щомісячних платежів). 26.03.2007 р. відповідач у забезпечення виконання кредитних зобов»язань за договором іпотеки б/н передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,30 кв. м, житловою площею 33,30 кв. м, належну йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, за обумовленою сторонами початковою ціною в сумі 865548 грн. 40 коп.. У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за умовами кредитного договору, станом на 28.05.2013 р. склалась заборгованість в загальній сумі 287657 дол. 89 центів США, у тому числі заборгованість: за кредитом у сумі 132532 дол. 01 цент США; за процентами у сумі 79799 дол. 54 центи США, за комісією в сумі 25185 дол. 60 центів США; нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за період з 28.05.2012 р. по 28.05.2013 р. в сумі 50140 дол. 74 центи США. Невиконання кредитних зобов»язань надало право банку на дострокове повернення всієї суму боргу, та задоволення вимог за основним зобов'язанням звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення від імені іпотекодавця будь-яким способом з іншою особою - покупцем договору купівлі - продажу за обумовленою початковою ціною в сумі 865548 грн. 40 коп., з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення всіх дій, необхідних для продажу предмета іпотеки відповідно до повноважень та умов, передбачених застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки. Звернення стягнення на іпотечну квартиру передбачає одночасне виселення відповідача та інших осіб, що проживають з ним, зі зняттям з реєстраційного обліку. Відповідач належно повідомлений про усунення порушення зобов»язань за кредитним договором, наслідки невиконання та попереджений про добровільне звільнення квартири. Позивач просив позов задовольнити. Відповідач, [PERSON], позовні вимоги не визнав, у письмових запереченнях зазначив, що умови кредитного договору про надання банком кредиту у формі не поновлювальної лінії в іноземній валюті - доларах США, за відсутності ліцензії (індивідуальної), як зобов'язання не відповідає вимогам закону, і може бути визнано судом недійсним повністю або в частині (т. 1, а. с. 165 -169). Також посилався на те, що розрахунок заборгованості за кредитом не відповідає дійсному боргу та вимогам кредитного договору, оскільки не ураховані всі здійснені ним платежі, а також банком були змінені в односторонньому порядку умови погашення кредиту. Крім того, вважає, що відповідно до норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав чинності з 07.06.2014 р., не може бути примусово відчужена квартира, загальною площею 49,30 кв. м, передана ним у іпотеку, яка є єдиним житлом, де він зареєстрований і постійно проживає ( т. 2 а. с. 111, 112). У судовому засіданні представник позивача на підставі довіреності, Борщ А.В., підтримав позовні вимоги з наведених у заяві підстав, просить задовольнити, додатково пояснив, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не поширюється, відповідач не використовує іпотечну квартиру, як постійне місце проживання, проживав у Києві [ADDRESS], на тепер мешкає в [ADDRESS], про що особисто зазначив у позові до ПАТ КБ «Приват банк». Відповідач, [PERSON], та його представник, [PERSON], позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у письмових запереченнях, додатково пояснив, що іпотечна квартира, загальною площею 49,30 кв. м, є єдиним постійним місцем проживання та реєстрації, на земельній ділянці в Криму розташований лише будівельний майданчик, власником квартири [ADDRESS] є його мати. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ( ст. 610 ЦК). Договір є обов'язковим для виконання сторонами ( ст. 629 ЦК ). Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу ( ч.2 ст. 1050 ЦК). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору ( ч., ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК ). Суд установив, що 26.03.2007 р. ПАТ «Приват Банк» на підставі кредитного договору № K 2X6GK00260087 надав відповідачу кредит на придбання квартири у сумі 132000 дол. США., а також сплату страхових платежів у сумі 26993 дол. 60 центів США, під процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 0, 84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% у момент надання кредиту, 0,36% щомісяця в період сплати з «20» по «25» число кожного місяця, з кінцевим терміном повернення коштів 25.03.2027 р. (т. 1, а. с. 10-12). Погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1768 дол. 33 центи США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотками, винагороди. Відповідно до п. 2.1.3. договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договору страхування, і доручає щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів. Банк має право у односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон»юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд тощо, при цьому надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки ( п. 2.3.1. ). При порушенні зобов»язань по погашенню кредиту, передбачених п. п. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п. 7.4. зміненої частини договору на місяць (2.52%), розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом, понад зазначену в п. 1.1. суму щомісячного платежу за кредитним договором ( п. 3.2. ). При непогашенні кредиту в строки, зазначені в п. п. 7.1, 2.3. цього договору, заборгованість в частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування здійснюється згідно п. 3. 2. даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості ( п. 3.8). При порушенні позичальником будь-якого зобов»язання, передбаченого п. п. 2.2.2., 2.2.3. даного договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов»язується сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочення. Якщо кредит видається в іноземній валюті пеня, сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (п. 4.1. ). Відповідач взяті на себе зобов»язання за кредитним договором належним чином не виконував, несвоєчасно та не в повному розмірі сплачував кредит, проценти і винагороду, з листопада 2009 р. припинив сплату платежів. У зв'язку з порушенням зобов'язань за умовами кредитного договору станом на 28.05.2013 р. відповідач має заборгованість перед банком у загальній сумі 287657 дол. 89 центів США, з яких: за кредитом у сумі 132532 дол. 01 цент США ( у тому числі: суми кредиту на оплату страхових платежів у розмірі 6238 дол. 63 цента США); процентами у сумі 79799 дол. 54 центи США; комісією в сумі 25185 дол. 60 центів США; нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за період з 28.05.2012 р. по 28.05.2013 р. (за 365 днів) в сумі 50140 дол. 74 центи США ( т. 1, а. с. 93-102 ). Представник відповідача заявив про застосування щодо неустойки (штрафу, пені) строку позовної давності в один, проте представник позивача здійснив перерахунок пені у межах цього строку ( т. 1, 164, а. с. 93-102) 26.03.2007 р. у забезпечення виконання кредитних зобов»язань сторони уклали договір іпотеки б/н, за умовами якого відповідач передав банку в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,30 кв. м, жилою площею 33,30 кв. м, придбану ним на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26.03.2007 р. за реєстровим № 1420, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 26.03.2007 р. за № 1988721, обумовленою первісною вартістю в сумі 865548 грн. 40 коп. (т. 1, а. с. 13-15). Пунктом 16.7.1. договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов»язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Відтак, невиконання боржником кредитних зобов»язань обумовило можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Частина 3 зазначеної статті передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відтак, додержання процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Відсутність у справі доказів про отримання відповідачем письмової вимоги при наявності факту несплати боргових зобов'язань, з урахуванням змісту договору та норм чинного законодавства, не позбавляє позивача права розпочати процедуру звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки. 05.07.2012 р. позивач надіслав відповідачу письмову вимогу від 13.06.2012 р. за вих. № 30.1.0.0/2 про усунення порушення зобов»язань за кредитним договором у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, і добровільно звільнити квартиру, що є предметом іпотеки, яку він отримав 09.07.2012 р., і залишив без виконання ( т. 1, а. с. 19). Пунктом 22 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. п. 16.7.1., 16.7.2., 16.9. цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Частиною 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема: право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя, що суд повинен ураховувати при вирішенні спору згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК щодо диспозитивності цивільного судочинства. Поряд з цим, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 27 договору іпотеки від 26.03.2007 р., передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцю на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії, але не від свого імені, а від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Проте, право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачене в Законом України «Про іпотеку» (ч. 1 ст. 38, абз. 4 ч. 1 ст. 39 ) і будь-яке окреме уповноваження іпотекодавця для цього не потрібне (ч. 5 ст. 38). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів України поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Частиною 2 ст. 16 ЦК визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, який може бути встановлений договором або законом. При вирішенні спору щодо надання права на одержання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість суд ураховує, що ні актами цивільного законодавства, ні договором іпотеки такий спосіб захисту іпотекодержателем цивільних прав не передбачений, до того ж усі необхідні документи витренувались та перевірялись нотаріусом при посвідченні цього договору. Сторони не досягли згоди щодо початкової ціни продажу предмета іпотеки, представник позивача зазначив в уточненій позовній заяві у розмірі 865548 грн. 40 коп., тобто на рівні обумовленої в п. 33.4 договору іпотеки вартості квартири станом на 26.03.2007 р., у той час як з урахуванням сплину значного терміну після укладення цього договору відбулося істотне коливання цін на нерухоме майно, і не згоден з запропонованою відповідачем ціною в розмірі 1571879 грн. згідно звіту про незалежну оцінку від 03.09.2013 р.. Крім того, право іпотекодержателя укласти договір купівлі-продажу за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд, яке міститься в застереженні про задоволення вимог, є нікчемним, оскільки не відповідає ні загальним засадам, ні нормам цивільного законодавства, яке передбачає і відповідальність іпотекодержателя за порушення процедури продажу, у тому числі вимоги здійснити продаж будь - яким способом. Так, відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити, зокрема іпотекодавця про свій намір укласти цей договір. Іпотекодержатель здійснюються продаж предмета іпотеки від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог шляхом продажу, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Іпотекодержатель несе відповідальність перед іпотекодавцем за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Іпотекодавець має право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України у п. 42 постанови від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Частиною ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд має право відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю й не змінює обсяг його прав. Пленум Вищого спеціалізованого суду України у п. 41 постанови від 30.03.2012 р. № 5 N 5 роз»яснив, що оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Суд дійшов висновку, що зазначене положення закону не підлягає застосуванню, ураховуючи, що на теперішній час заборгованість за кредитним договором значно перевищує оцінену вартість предмета іпотеки, непогашення кредиту позичальником і несплата процентів за користування кредитними коштами протягом тривалого часу завдає збитків позивачу, змінює обсяг його прав у частині ризику неповернення всієї суми боргу за рахунок обтяженого майна, тому конкретна спірна ситуація не підпадає під зміст цього оціночного поняття, застосування якого суперечить загальному змісту й призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини, ураховуючи співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна. Відповідно до ч. 2 ст. 39, ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 43 постанови від 30.03.2012, № 5 роз»яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Вирішуючи спір в частині виселення, суд виходить з того, що лист - вимога позивача про усунення порушення зобов»язань від 13.06.2012 р. за вих. № 30.1.0.0/2 не може вважатись повідомленням про виселення з іпотечного житла у розумінні ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», в якому йдеться мова про те, що у разі неповернення кредиту протягом 30 днів банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на момент направлення цього листа не було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а також ураховує, що обов»язковість письмової вимоги про добровільне звільнення житла стосується позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, в той час як вирішення питання виселення щодо невизначеного кола осіб законом не передбачено. Проте, суд не може не зважити й на те, що відповідно до ч. 9 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодавця виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими ст. 42 цього Закону, зокрема, припиненням реалізації предмета іпотеки, а умови договорів, що обмежують це право боржника, є недійсними. Крім того, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про передчасність позовних вимог позивача щодо виселення відповідача та інших осіб зі зняттям з реєстраційного обліку. Що стосується заперечень відповідача проти позову, то суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 10, 11, 12 постанови від 30.03.2012, № 5 роз»яснив, що щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Відтак, посилання відповідача на відсутність прав у ПАТ КБ «Приватбанк» на вчинення дій по видачі кредитних коштів у іноземній валюті безпідставні, крім того спростовуються банківською ліцензією № 22 від 19.03.1992 р. та від 05.10.2011 р., дозволом № 22-2 від 04.12.2001 р. та додатком до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 р., виданими Нацбанком України з повноваженнями на здійснення операцій з валютними цінностями. Судом ретельно перевірені надані відповідачем для огляду квитанції про сплату платежів за кредитним договором, всі кошти за якими відображені у виписках по рахункам № [NUMBER], [NUMBER] що спростовує його твердження про невідповідність розрахунку заборгованості за кредитом дійному боргу, проте копій цих квитанцій ним для доручення до справи не надано ( т. 1, а. с. 103-162, 223-231, т. 2, а. с. 141-153). Що стосується змін умов погашення кредиту та процентів в односторонньому порядку, невідповідності графіків погашення кредиту, нарахувань процентів, штрафів і пені чинному законодавству та нормативним актам Нацбанку України, то відповідач не зазначив, у чому то виражається, і не навів конкретних прикладів таких порушень для детальної перевірки у судовому засіданні. Відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 р., що набрав чинності з 07.06.2014 р., протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя, .за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Представник позивача обґрунтовує позовні вимоги й тим, що дія цього Закону не поширюється на спірні правовідносини, оскільки відповідач не використовує іпотечну квартиру як постійне місце проживання, раніше був зареєстрований і проживав за адресою: [ADDRESS], та отримував поштову кореспонденцію, на тепер проживає в [ADDRESS], що підтверджує актами перевірки предмета іпотеки від 01.03. 2013 р., ксерокопіями поштових повідомлень, паспорта, поданого ним позову до Бахчисарайського районного суду до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, ухвали цього ж суду про відкриття провадження від 19.04.2013 р. та ухвали апеляційного суду АР Крим від 05.06.2013 р. за апеляційною скаргою банку (т. 1, а. с. 63, 74, т.2, а. с. 13-20, 76-79). Відповідно до матеріалів цивільної справи, зокрема журналів судових засідань та долучених документів, відповідач зазначав постійне місце проживання саме: [ADDRESS] ( т. 1, а. с. 69, 70, 75, 81, 164-169, 190, 207, 208, 232). Відповідач, заперечуючи проти позову, стверджує, що іпотечна квартира, загальною площею 49,30 кв. м, є єдиним постійним місцем проживання та реєстрації, на земельній ділянці в Криму розташований лише будівельний майданчик, власником квартири [ADDRESS] є мати, [PERSON]. Як убачається з свідоцтва про право власності від 27.04.2004 р., виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності, [PERSON] (т. 2 а. с. 73-75). Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 27.10.2014 р. за № 79754, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2007 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, тобто іпотечна квартира, що ніким не оспорюється, проте не зазначено про відсутність іншого нерухомого майна (т. 2, а. с. 135). Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно на 15.10.2014 р. відомості відсутні, проте така інформація фіксується з моменту запровадження реєстру ( т. 2, а. с. 136) . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 08.12.2014 р., складеного комісією депутатів Голубинської сільської ради Бахчисарайського району АР Крим, і довідки голови ліквідаційної комісії сільради від 08.10.2014 р. за адресою: [ADDRESS], відповідач має безоплатно отриману в 2012 р. на праві власності земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, не облаштовану, на якій споруджений фундамент, інших будівель та споруд немає, відсутній водо - газопровід, каналізація, наявне електропостачання та грунтова дорога ( т. 2, а. с. 101, 132) Наведена вище інформація оцінюється судом такою, що не відповідає дійсності, ураховуючи, що громадяни за місцем розташування земельних ділянок чи/або будівельних майданчиків не реєструються, та спростовується повідомленнями відповідача про адресу місце проживання, що містяться в матеріалах цивільної справи. Крім того, як убачається з ксерокопії паспорта, з 12.04.2013 р. відповідач перебував на реєстраційному обліку місця проживання в [ADDRESS], не надавши відомостей щодо належності житла за цією адресою, з 14.11.2014 р. знявся з реєстраційного обліку, та зареєструвався в іпотечній квартирі [ADDRESS] ( т. 2, а. с. 133). Відтак, незважаючи, що кредит відповідачем одержаний у іноземній валюті, та площа іпотечної квартири менша обумовленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд вважає, що дія цього Закону не поширюється на правовідносини за кредитним договором № K2X6GK00260087 від 26.03.2007 р. та відповідно договором іпотеки б/н, укладеним ним з ПАТ «КБ «ПриватБанк» з метою забезпечення належного виконання кредитних зобов'язань, оскільки не відповідає третій обов'язковій умові - не доведено факту, що іпотечна квартира є єдиним житлом іпотекодавця і він використовує вказану квартиру як місце постійного проживання. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази повинні бути належними та допустимими згідно вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені та підлягають задоволенню частково, у частині звернення стягнення заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором № K2X6GK00260087 від 26.03.2007 р. на загальну суму 287657 дол. 89 центів США, з яких за: кредитом - у сумі 132532 дол. 01 центів США ( у тому числі: суми кредиту на оплату страхових платежів у розмірі 6238 дол. 63 цента США), відсотками - у сумі 79799 дол. 54 центи США; комісією - у сумі 25185 дол. 60 центів США; нарахованої пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за період з 28.05.2012 р. по 28.05.2013 р. (за 365 днів) в сумі 50140 дол. 74 центи США , - на предмет іпотеки за договором іпотеки б/н від 26.03.2007 р., а саме: двокімнатну квартиру № 90, загальною площею 49,30 кв. м, житловою площею 33,30 кв. м, розташовану на [ADDRESS], шляхом застосування процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з надання банку права на укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки від свого імені з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, та також всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, за початковою ціною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, у задоволенні решти позовних вимог відмовляє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати від сплати судового збору в сумі 3219 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, ст. 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 192, 209, 210, 525, 526, 530, 549 -551, 610, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 33, 35, 36, 38, 39, 40, 42 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», п. п. 10 - 12, 37, 42, 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5,

Outcome: partial