Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення у розмірі 66714 грн. 79 коп., а також судовий збір по справі у розмірі 1762 грн. 00 коп. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що між КП «Дніпроводоканал» та [PERSON] встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг, згідно рішення Дніпровської міської ради № 526 від 20.04.1995 року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», абоненту відкрито особовий рахунок. Відповідно до розрахунку позивача сума заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS], де відповідальним квартиронаймачем є [PERSON], якому відкрито особовий рахунок № [NUMBER], станом на 01.01.2018 року заборгованість складає 37794 грн. 08 коп.; загальна заборгованість відповідача перед КП «Дніпроводоканал» складає 66714 грн. 79 коп., з яких сума основного боргу - 37794 грн. 08 коп.; інфляційне збільшення суми боргу - 24199 грн. 22 коп.; розмір 3% річних - 4721 грн. 49 коп., у зв'язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, подавши 03.09.2018 відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що між позивачем та відповідачем не було укладеного письмового договору про надання відповідних послуг з водопостачання та водовідведення. Крім того, відповідач зазначив, що з 2005 року по сьогоднішній день послугами позивача з водопостачання та водовідведення не користувався і не користується, а тому не повинен сплачувати позивачу за вказані послуги. Факт того, що на ім'я відповідача відкрито особовий рахунок не утворює зобов'язання останнього сплачувати за фактично не надані послуги. Крім того, представником відповідача через канцелярію суду 03.09.2018 подано заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності, так як позивачем здійснено розрахунок з 01.12.2001 року по 31 січня 2018 року, у зв'язку з чим, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 29.11.2018 позивачем надано відповідь на відзив. Вислухавши представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв'язку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (арк.с.13). Відповідачу був відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на його ім'я (арк.с.4), за яким він повинен був сплачувати послуги водопостачання та водовідведення щомісячно. Отже, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких позивач надавав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідач був зобов'язаний сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період. Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно, відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги. Таким чином, за відсутності договірних відносин, але в разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати житлово-комунальних послуг, на боржника повинна бути покладена відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК (Постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13). Згідно ст.22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов'язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил). Наявність взаємовідносин між позивачем та відповідачем, а отже, і виникнення цивільних прав і обов'язків, підтверджується діями сторін: позивач здійснює надання житлово-комунальних послуг до помешкання відповідачів (водопостачання, опалення), а відповідач отримує та користується даними послугами та відповідно зобов'язаний здійснювати оплату наданих житлово-комунальних послуг. Доказів не надання або неналежного надання до приміщення відповідача послуг водопостачання та водовідведення або відключення в установленому законом порядку будинку, відповідачем надано не було. Як і не було надано доказів того, що відповідач не користувався і не користується послугами позивача, а тому і не повинен сплачувати позивачу за вказані послуги, а отже, зазначене не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та не обґрунтовано представником відповідача належними доказами, як того вимагає ст.77 ЦПК України. Проте, відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не сплачував заборгованість перед позивачем за спожиті та нараховані послуги за водопостачання та водовідведення, та у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо щомісячної оплати наданих позивачем послуг, виникла заборгованість за період з 01.12.2001 року по 31.01.2018 року у розмірі 37794 грн. 08 коп., яку відповідач добровільно не погашає, що підтверджується роздруківкою по особовому рахунку відповідача (арк.с.4-5). 23.02.2016 року на адресу [PERSON] було направлено досудове повідомлення про необхідність сплати заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення (арк. с.2а,3), яке залишилось поза увагою. Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у Постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року №6-2951цс15. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Частиною 2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість за водопостачання та водовідведення утворилася за період з 01.12.2001 року по 31.01.2018 року і складає суму 37794 грн. 08 коп. Згідно детального розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача перед позивачем за: 2001 рік - 988 грн. 39 коп.; 2002 рік - 322 грн. 60 коп.; 2003 рік - 346 грн. 38 коп.; 2004 рік - 339 грн. 95 коп.; 2006 рік - 410 грн. 88 коп.; 2007 - 839 грн. 40 коп.; 2008 рік - 1295 грн.; 2009 рік - 1954 грн. 46 коп.; 2010 рік - 2424 грн. 04 коп.; 2011 рік - 2541 грн. 66 грн.; 2012 рік - 2661 грн. 48 коп.; 2013 рік - 2935 грн. 08 коп.; 2014 рік - 3719 грн. 25 коп.; 2015 рік - 4561 грн. 62 коп.; 2016 рік - 5270 грн. 62 коп.; 2017 рік - 6635 грн. 13 коп.; 2018 рік - 548 грн. 14 коп., а усього за період з 01.12.2001 року по 31.01.2018 року за спожиті послуги відповідачу нараховано 37794 грн. 08 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Проте, в судовому засіданні представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Ознайомившись із поданою заявою, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3, ч.4 ст.267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, нарахована сума боргу за період з 01.12.2001 року по 31.01.2018 року вказує на необхідність застосування до неї строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду з позовом 23.07.2018 року та просив суд стягнути борг за період 01.12.2001 року по 31.01.2018 року, тому, строк, за який підлягає стягненню заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення необхідно рахувати з 01.01.2015 року (з 20 числа наступного місяця після виниклої заборгованості) по 01.01.2018 року. З врахуванням наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.01. 2015 року по 01.01.2018 року в розмірі основної суми боргу - 12453 грн. 89 коп. Вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційного збільшення та 3% річних, підлягає задоволенню у зв'язку з наступним. Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч.2 ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. З огляду на наведене, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №401/710/15-ц. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу». Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати грошових коштів за послуги водопостачання та водовідведення є обґрунтованими, і в цій частині підлягають задоволенню шляхом стягнення на користь позивача за період з 01.01.2015 року по 01.01.2018 року розраховані із основної суми боргу - 12453 грн. 89 коп.; інфляційні нарахування складають суму у розмірі - 15912 грн. 88 коп. та 3% річних від суми боргу у розмірі - 2301 грн. 25 коп. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення підлягають задоволенню частково в межах позовної давності у сумі 30668 грн. 02 коп., з яких: 12453 грн. 89 коп. - заборгованість за послугами водопостачання та водовідведення, 15912 грн. 88 коп. - інфляційне збільшення суми боргу; 2301 грн. 25 коп. - 3 % річних. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial