Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Укрмонтажспецбуд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки при звільненні, посилаючись на те, що з 31.05.2018 року по 10.04.2019 року він працював на підприємстві відповідача та на підставі ст. 38 КЗпП України 10.04.2019року був звільнений за власним бажанням. За час роботи на підприємстві у відповідача перед позивачем, як працівником, виникла заборгованість по виплаті заробітної плати. Заробітна плата була нарахована позивачу, але не виплачена по сьогоднішній день. Борг відповідача з виплати заробітної плати станом на лютий 2019 року складає 26 546,91 грн., що стверджується розрахунковим листом, виданим позивачеві відповідачем в лютому 2019 року. Заберезень та 10 днів квітня (день звільнення) відповідач категорично не надає позивачеві відомостей про заборгованість по виплаті заробітної плати. Тому, позивач вважає за доцільним стягнути з відповідача заборгованість за наявністю доказів, а саме розрахункових листів. Крім того позивач зазначає, що до теперішнього часу не отримав повного розрахунку по виплаті заробітної плати , тому вважає, що відповідач також повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11.04.2019 року по день подачі позовної заяви до суду, тобто по 12.01.2021 року. Отже, сума нарахованої заробітної плати за два місяці що передують звільненню становить 13491,80грн.,з яких 5957 грн. за січень 2019р., 7534,80 грн. за лютий 2019 р. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача 26 546,91 грн. заборгованості по заробітній платі. Окрім того, позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки після звільнення у розмірі 166 397,88 гривень. Ухвалою суду від 16.02.2021 року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. В судове засідання сторони не викликалися. Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Відповідач ТОВ «Укрмонтажспецбуд», отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Так, у відзиві, поданому в строки та за встановленими правилами, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що позивач вважає, що відповідач повинен у зв`язку з невиплатою йому при звільненні усіх сум, що належали до сплати, компенсувати середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум. При цьому період за який позивач просить суд стягнути середній заробіток вираховується ним з часу його звільнення і за підрахунком позивача складає 444 дні. Відповідач також не погоджується з вимогами позивача в частині середнього заробітку за період з 11.04.2019р. по 12.01.2020р., оскільки вважає, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена ст. 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене і цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково,то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивач, отримавши відзив представника відповідача, не скористався процесуальним правом подачі відповіді на відзив. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, з письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] з 31.05.2018 року по 10.04.2019 рік перебував у трудових відносинах з ТОВ "УКРМОНТАЖСГІЕЦБУД" (а.с. 8-зворот). Наказом: №486-к - 244 від 10 квітня 2019 року позивача було звільнено. Позивач звільнений з займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням. Заробітна плата була нарахована позивачу, але не виплачена по сьогоднішній день, що не спростовується відповідачем, згідно наданої довідки про заборгованість підприємства відповідача перед позивачем. Борг відповідача з виплати заробітної плати станом на момент звільнення [PERSON] за підрахунками позивача, становить 26 546,91 гривень, проте, з довідки від 15.07.2021р., отриманої від ТОВ «УКРМОНТАЖСПЕЦБУД» відповідно ухвали суду про витребування доказів вбачається, що заборгованість по заробітній платі на момент звільнення 10.04.2019 р. складає 35 243,50грн. Заборгованість на 15.07.2021 р. складає 19 000,00грн. Крім того, відповідачем надано суду довідку про те, що середньоденна заробітна плата позивача складає 408,20 грн. з яких: за лютий 2019 -20 днів - 9 360,00грн., за березень 2019- 19днів - 6 560,00 грн. Разом - 15920,00грн. Згідно зі ст.4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР№ 2148-VIIIвід 19.10.1973 р., держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.115КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Нормами ст.47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно до ст.116КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. У суду відсутні будь-які відомості щодо погашення заборгованості перед позивачем із заробітної плати в повному обсязі станом на момент винесення рішення. Оскільки відповідач не спростував доводи викладені [PERSON] а натомість надав докази щодо заборгованості підприємства перед позивачем станом на 10.04.2019р. у сумі 35 243,50 грн. Заборгованість на 15.07.2021 р. складає 19 000,00грн., тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, а саме щодо стягнення заборгованості із нарахованої проте не виплаченої заробітної плати на момент звільнення в розмірі 19 000,00 грн. Оскільки позивач до теперішнього часу не отримав повного розрахунку по виплаті заробітної плати, з відповідача також слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2019 року по день подачі позовної заяви до суду, тобто по 13.01.2021 року 438 робочих днів. Сума нарахованої заробітної плати позивача за два місяці що передують звільненню становить: лютий 2019 року - 9 360,00 грн.; березень 2019 року - 6 560 грн. Разом - 15 920,00 грн. (що підтверджується довідкою підприємства). Відповідачем вказана обставина не спростована. Кількість робочих днів (за лютий, березень 2019 року): лютий 2019 року - 20 дн.; березень 2019 року - 19 дн. Разом - 39 дн. Середньоденна зарплата: 408,20 грн. / 39 = 15920,00 грн. Кількість робочих днів за час затримки виплати - 438 робочих днів. Середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за вказаний період: 408,20 грн. х 438 робочий день = 17 879,16 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростований, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для виникнення сумнівів щодо його достовірності. Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. П. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства по оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України міститься у постановах від 24.10.2011 р. у справі № 6-39 цс 11, від 21.11.2011 р. у справі № 6-60 цс 11, від 03.07.2013 р. у справі № 6-60 цс 13, від 20.11.2013 р. у справі № 6-114 цс 13, від 05.10.2016 р. у справі № 6-2405 цс15, від 13.03.2017 р. у справі № 6-259цс17. Приймаючи до уваги вказані положення законодавства та факт нездійснення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні на момент ухвалення даного рішення, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний позивачем період. При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Формула для визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачена у п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, і є наступною: розмір середньоденної заробітної плати помножений на кількість робочих днів затримки розрахунку. Середньоденна заробітна плата визначається так: сума зарплати за 2 місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата, поділена на кількість відпрацьованих робочих днів за 2 місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата. Абз. 1 п. 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. (Абзац перший пункту 8 Із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ №1398 від 30.07.1999 року). За вищевикладених обставин, суд бере до уваги розрахунок позивача та докази заборгованості надані відповідачем, та вважає доведеною позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проте, оскільки позивачем сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була зазначена із рахунку за січень 2019 та лютий 2019 лише згідно розрахункового листа, тобто розрахунок робився приблизно, то суд бере до уваги довідку надану відповідачем щодо розміру середньоденної заробітної плати за останні два місяці, які передували звільненню позивача [PERSON] , а саме за лютий та березень 2019р. В розумінні ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати з відповідача в дохід держави. Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Outcome: partial