Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, та зняття з реєстраційного обліку. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та відповідачкою [PERSON] 26 лютого 2007 року був укладений кредитний договір №014/0008/82/71050 відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у вигляді встановленої кредитної лінії з лімітом 25500 доларів США строком до 24.02.2017 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.0 % річних, комісій та тарифів згідно умов договору. Також зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечено договором іпотеки, укладеним між сторонами 26.02.2007 року про передачу в іпотеку квартири [ADDRESS] , загальною площею 112,0 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м. В порушення взятих на себе зобов`язань відповідачка свої обов`язки належним чином не виконує. У зв`язку з цим, станом на 09.10.2018 року виникла заборгованість в сумі 252202 доларів США 29 центів. Враховуючи те, що відповідачка в добровільному порядку заборгованість за кредитним договором не погасила, просить звернути стягнення на предмет іпотеки, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною встановленою в договорі іпотеки - 296940 грн., а також виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення та зняти їх з реєстраційного обліку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з викладених підстав, просила їх задовольнити. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - органу опіки та піклування Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, в судове засідання не з`явився, подав висновок у якому зазначив, що відповідачі хоча й зареєстровані та проживають в квартирі, яка перебуває в іпотеці, однак заперечив проти їх виселення, оскільке це призведе до порушення прав неповнолітніх дітей. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. В зв`язку з цим ухвалено проводити розгляд справи в порядку заочного провадження. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 26 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0008/82/71050, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 25500 доларів США зі сплатою 14 % річних строком до 24 лютого 2017 року. За умовами договору позичальник зобов`язалася щомісячно погашати кредит у відповідності до графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною укладеного договору. Повернення кредиту було забезпечене іпотечним договором від 26 лютого 2007 року, укладеним між банком та [PERSON] , згідно з умовами якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , загальною площею 112,0 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., що належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Богородчанською селищною радою 20.02.2007 року. 31.02.2009 року банк та позичальник уклали Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою змінили умови погашення кредиту та встановили орієнтовний графік погашення кредиту. Згідно з вимогами ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також, виходячи з вимог статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику у кредит грошові кошти. Відповідачка [PERSON] належним чином не виконала умови договору, в зв`язку з чим утворилася заборгованість. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання Згідно з положеннями ч.ч.2 і 5 ст.590 ЦК України іпотекодержатель - позивач, набув право звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки зобов`язання не було виконане у встановлений строк та іншого не встановлено договором іпотеки або законом. У частині першій та третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону України «Про іпотеку» Зважаючи на вказані вище норми закону, беручи до уваги умови кредитного та іпотечного договорів, суд вважає вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки обґрунтованими. Відповідно до розрахунків, наданих позивачем станом на 09 жовтня 2018 року у відповідачки наявна заборгованість у розмірі 256202 доларів США 29 центів, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14757 дол. США 77 центів, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 414515 грн 06 коп; заборгованості за відсотками - 24963 дол. США 11 центів, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 701161 грн. 84 коп.; заборгованості по пені 6080512 грн.53 коп. Разом з тим у позовній заяві позивачем заявлено вимогувиключно про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту в сумі 14757,77 доларів США. Беручи до уваги положення ч.1 ст.13 ЦПК України про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог, слід звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту в сумі 14757,77 доларів США. Що стосується вимоги про виселення відповідачів з іпотечного майна, то суд виходить з наступного. Положеннями частин першої та другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Беручи до уваги, що нерухоме майно, яке було передано в іпотеку, не було придбане за кредитні кошти, банк, звертаючись до суду з вимогою про виселення відповідачів, іншого постійного жилого приміщення не запропонував, то в задоволені позовних вимог про їх виселення слід відмовити. Відповідно до положень п.1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону. Крім того, згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1196цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-2096цс16. Оскільки забезпеченням виконання зобов`язань за кредитом, наданим в іноземній валюті є квартира, площа якої не перевищує 140 кв.м, матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували наявність у відповідачів іншого житла, тому суд вважає, що виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» слід зупинити. Отже, позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, ст.ст.526,527,530, 590, 625, 1054 ЦК України, ст.109 ЖК України ст.ст.7, 33, 39 Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 1, 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Outcome: partial