Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

До суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 160 700 дол. США. Вимоги позову мотивовані тим, що між сторонами укладено договір позики у формі розписки, на підставі якої відповідач отримав в позивача грошові кошти в розмірі 160 700 дол. США та зобов`язався повернути до 31.03.2019. Зобов`язання за договором відповідачем не виконано, у зв`язку з чим позивач вимушений звертатись до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 14.06.2019 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 30.07.2019 від позивача до суду надійшла заява про залучення до участі у справі співвідповідача [PERSON] , яка обґрунтована тим, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, при цьому грошові кошти по договору позики отриманні [PERSON] для забезпечення потреб сім`ї, а саме побудову будинку та оформлення земельної ділянки. Тобто грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї на її потреби. Разом з заявою до суду надано позовну заяву в новій редакції. 29.10.2019 ухвалою суду задоволено клопотання відповідача [PERSON] про призначення по справі почеркознавчої експертизи. 12.12.2019 до суду надійшло клопотання експерта КНДІСЕ щодо уточнень питань, на підставі яких необхідно провести експертне дослідження та надання додаткових документів. Вказане клопотання направлено стороні відповідача, за клопотанням якої судом призначена експертиза, та отримана останнім 13.01.2020, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. 24.03.2020 до суду надійшло повідомлення експерта КНДІСЕ про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, у зв`язку з невиконанням клопотання експерта від 12.12.2019. 26.05.2020 ухвалою суду поновлено провадження по справі. 10.08.2020 до суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у відповідності до якої просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики в розмірі 167 264, 48 дол. США, з яких 160 700 дол. США - заборгованість за договором; 6 564, 48 дол. США - 3 % річних. 06.10.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на викладене в позові та уточненнях до нього. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнав, посилаючись на те, що розписку, надану позивачем не писав та не підписував, з його боку надавалась розписка на суму 160 700 грн., а не в дол. США. Зазначав, що дописки у вигляді валюти позики здійсненні іншою особою. Зокрема, посилався також на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2020 з нього вже стягнуто заборгованість за договором позики від 18.03.2019, при цьому вказані боргові зобов`язання є одними й тими самими. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] не перебувають в зареєстрованому шлюбі, з 2018 року проживають окремо, тому боргові зобов`язання [PERSON] не стосуються її та належного їй майна. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступного. Встановлено, що між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якої [PERSON] отримав в позивача в борг 160 700 дол. США, які зобов`язався повернути до 31.03.2019 За загальними правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що договір позики з огляду на його реальний характер, є доказом передачі грошової суми позичальнику. Зазначений договір підписаний позичальником, містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов`язання щодо їх повернення. Відповідачем [PERSON] не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження своїх заперечень, а саме доказів отримання в борг суми в розмірі 160 700 грн., а не 160 700 дол. США; не надано доказів здійснення допису в розписці іншою особою валюти позики. Слід відмітити, що судом задовольнялось клопотання [PERSON] про призначення по справі почеркознавчої експертизи, однак внаслідок невиконання останнім клопотання експерта з приводу надання додаткових документів, та оплати експертизи, яке отримано [PERSON] 13.01.2020, експертиза проведена не була. [PERSON] в процесі судового розгляду не зазначено причин невиконання клопотання експерта, при цьому не заявлялось повторно клопотання про призначення експертизи судом. Також не заслуговують на увагу посилання [PERSON] на те, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2020 з нього вже стягнуто заборгованість за вказаними борговими зобов`язаннями. У відповідності до рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2020 по справі №754/18120/19 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за договором позики від 18.03.2019 в розмірі 5 357 670 грн., неустойку в розмірі 5 357 670 грн., та витрати по сплаті судового збору. Згідно з договором позиви від 18.03.2019, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , предметом договору була позика в розмірі 5 357 670 грн., еквівалентна 197 700 дол. США. З огляду на вказане вбачається, що є різними суми позики, отриманні за договором позики, який був предметом дослідження в справі №754/18120/19 та договором позики, який досліджується в межах даної справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. ст. 1046,1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, або позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. Позивачем зобов`язання за договором виконались, а саме відповідачу надались кошти, що підтверджується розпискою. В свою чергу, відповідачем зобов`язання за договором позики належним чином не виконуються, а саме станом на день звернення позивача до суду позика не повернута. Отже, відповідач, не сплативши у вказаний договорі строк позику, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а згідно з ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК з дня, якого позика повинна бути повернута, до дня її повернення незалежно від сплати процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК (плата за позику). Підставою відповідальності за ст. 625 ЦК є сам факт порушення грошового зобов`язання. Оскільки відповідач до сьогодні ігнорує зобов`язання за договором позики, та вони залишаються невиконаними, позивач скористався своїм правом та перерахував суму заборгованості з урахуванням 3 % річних. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову в частині стягнення з відповідача [PERSON] боргу за договором позики в розмірі 167 264, 48 дол. США, з яких 160 700 дол. США - заборгованість за договором; 6 564, 48 дол. США - 3 % річних. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом, передбаченим ст.ст. 76-83, 174,191 ЦПК України та не подав до суду відзиву на вимоги позивача та доказів на їх спростування. Щодо вимог позову до [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Вказаний висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 19.06.2013 у справі № 6-55цс13. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Суд критично оцінює посилання сторони позивача на те, що кошти за договором позики були надані відповідачу [PERSON] в інтересах сім`ї, оскільки до суду не надано належних доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження того, що вказані грошові кошти були використані саме в інтересах сім`ї. Доказів набуття відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] спільного майна подружжя за рахунок коштів отриманих в борг від позивача, матеріали справи не містять. Відтак, відсутні підстави для стягнення боргу за договором позики з [PERSON] , у зв`язку з чим суд приходить до висновку пр. овідмову в задоволенні позову в цій частині. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають судові витрати.

Outcome: partial