Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

В вересні 2015 року до суду звернувся позивач з позовом до [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у сумі 39863 грн. 99 коп. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між ПАТ Всеукраїнський [PERSON] (надалі ПАТ «ВіЕйБі Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № BL_ЖГ00041041 від 06.06.2011 року, відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 10000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20% річних, з кінцевим терміном повернення, не пізніше 06.06.2014 року. Відповідно до умов договору [PERSON] повинна була щомісяця, починаючи з місяця отримання кредиту, частково погашати суму зобовязання згідно графіку погашення кредиту. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, відповідно до цього [PERSON] нарахував заборгованість за кредитом у сумі 5105 грн. 04 коп., заборгованість по процентам у сумі 2420 грн. 20 коп., комісію за РО сумі 2450 грн., а також плату за пропуск платежів у сумі 29888 грн. 75 коп. Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області. Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти розгляду справи на підставі ст. 224 ЦПК України не заперечує. Належно повідомлений через розміщення на веб-сторінці Дзержинського міського суду Донецької області у розділі «Інформація про виклик до суду, ухвали про відкриття провадження та інше» від 06.10.2015 року відповідач в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у її відсутності суду не надавала, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними. При цьому згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, відповідно до кредитного договору № BL_ЖГ00041041 від 06.06.2011 року (а.с. 6-13), [PERSON] отримала кредит у сумі 1000 грн., із зобовязанням сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 20% річних з кінцевим терміном повернення, не пізніше 06.06.2014 року. Однак, в порушення умов договору [PERSON] несвоєчасно сплачувала суми кредиту, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість за кредитом. У зв'язку з цим суд зазначає, що відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім цього, відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема сплата комісії банку, пені, штрафу. Суд перевіривши розрахунок заборгованості за договором про надання банківських послуг № BL_ЖГ00041041 від 06.06.2011 року, укладеного між ПАТ Всеукраїнський [PERSON] та [PERSON] встановив, що станом на 20.08.2015 року утворилась заборгованість на загальну суму 39863 грн. 99 коп., з них 5105 грн. 04 коп. заборгованість за кредитом, 2420 грн. 20 коп. заборгованість по процентам, 2450 грн. комісія за РО, 29888 грн. 75 коп. - плата за пропуск платежів (а.с. 2-3; 4-5). Разом з тим, в рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року по справі №7-рп/2013 піддано конституційно-правовому аналізу правовідносин зі сплати пені що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування в якому зокрема робиться висновок про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Таким чином, з врахуванням вищевказаних обставин, до визначеного банком розміру неустойки в частині пені підлягає застосуванню ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки нарахований банком розмір пені в сумі 29888 грн. 75 коп.\~значно перевищує заборгованість за кредитом \~\~у розмірі 5105 грн. 04 коп.,\~ тому розмір пені підлягає зменшенню до 5105 грн. 04 коп. Такий розмір неустойки відповідає вимогам закону і засадам розумності та справедливості. Приймаючи до уваги, що відповідач в порушення умов кредитного договору кредит позивачу не повернув та не сплачує відсотки за його користування, суд приходить до висновку, що позивач обґрунтовано звернувся до суду з вимогами про повернення заборгованості по кредитному договору у вигляді заборгованості, відсотків, пені, та комісії передбаченими умовами договору. Згідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу. Отже, заборгованість, яка виникла внаслідок прострочення виконання грошового зобовязання повинна бути стягнена з відповідача [PERSON] Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial