Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з КЗ « Біловодська центральна районна лікарня» середньо денного заробітку за час затримки розрахунку за період з листопада 2015 року по березень 2016 року включно в сумі 15393,32грн. В подальшому, позовні вимоги збільшила періодом відшкодування до грудня 2017 року в сумі 80161,44грн та донарахувати до часу винесення рішення по справі, а також грошову індексацію вказаної суми в розмірі 12242,53грн. В суді позивач , підтримавши позовні вимоги, які просить задовольнити в повному обсязі, вказала, що рішення апеляційного суду Луганської області від 14.03.2016 року відповідач виконав в квітні 2016 року, між цим, оскільки повний розрахунок з нею в сумі 402,88грн. не був проведений відповідно до вимог чинного законодавства, просить стягнути середній заробіток в сумі 80161,44грн., збільшений до часу прийняття рішення судом, з індексацією в сумі 12242,34грн. Представник відповідача [PERSON] в суді позовні вимоги не визнала, вказавши, що визначена 14.03.2016року рішенням апеляційного суду сума середнього заробітку в розмірі 10645,00грн виплачена позивачу в квітні 2016 року, тобто, рішення апеляційного суду в квітні 2016року було виконано. Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав. Згідно до ст. 12,13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів ,поданих учасниками справи. Статтею 233,234 КЗпП України працівнику надано право звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду. В суді встановлено, що [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера КЗ « Біловодська ЦРЛ» до 13.12.2013 року, коли була звільнена на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 22.01.2014року в поновленні на роботі [PERSON] було відмовлено в повному обсязі. Дане рішення позивачем було оскаржено до апеляційного суду Луганської області і рішенням від 25.02.2014року рішення Біловодського райсуду від 22.01.2014р. скасовано, [PERSON] поновлена на посаді головного бухгалтера КЗ та з відповідача стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13.12.2013р по 25.02.2014р 10761,50грн. Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26.05.2014р. заяву Біловодської РДА про перегляд за ново виявленими обставинами рішення апеляційного суду Луганської області від 25 лютого 2014 року залишено без задоволення. Наказом по КЗ « Біловодська ЦРЛ» від 24.07.2014 року [PERSON] поновлено на роботі в закладі з 13.12.2013 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26.11.2014року рішення апеляційного суду Луганської області від 25.02.2014р скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду Харківської області Наказом по КЗ « Біловодська ЦРЛ» №176 від 19.12.2014р скасовано накази №100 від 30.07.2014р та № 97 від 24.07.2014р, що стосувалися поновлення позивача на посаді головного бухгалтера, та [PERSON] була звільнена з посади з 19.12.2014 року на виконання ухвали Вищого спеціалізованого Суду України від 26.11.2014року. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року( ухвала про виправлення описки від 18.03.2015р) звільнення [PERSON] визнано правомірним і в задоволенні позову [PERSON] про поновлення на роботі на посаді головного бухгалтера в КЗ зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено в повному обсязі. Рішенням Біловодського райсуду Луганської області від 24.04.2015р. [PERSON] було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з КЗ « Біловодська ЦРЛ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.02.2014р по 29.08.2014 року в сумі 26903,75грн. та у стягненні середнього заробітку за час затримки з 26.02.2014р по 26.08.2014року в сумі 26258,06грн. Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 18.05.2015 року у зв*язку із завчасним звільненням [PERSON] з роботи 19 грудня 2014 року ( під час розгляду апеляційним судом Харківської області апеляційної скарги КЗ на рішення апеляційного суду Луганської області від 25.02.2014року, та прийняттям апеляційним судом Харківської області рішення від 21.01.2015 року про відмову в задоволенні позову [PERSON] в поновленні на роботі ) [PERSON] була поновлена на роботів з 19.12.2014р по 21.01.2015 року зі стягненням середнього заробітку вимушеного прогулу за цей час в сумі 4519,83грн., в іншій частині позову відмовлено за їх безпідставністю. Рішенням апеляційного суду Луганської області від 24.09.2015 року попереднє рішення Біловодського райсуду від 18.05.2015 року змінено,скасовані накази по КЗ « Біловодська ЦРЛ» №100,97, стягнуто на користь [PERSON] середній заробіток за період з 19.12.2014р по 21.01.2015р, в іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено При звільнені позивача з 19 грудня 2014 року не був проведений повний розрахунок, залишилося невиплаченою індексація заробітної плати під час роботи [PERSON] на посаді головного бухгалтера в сумі 402,88грн, яка за рішенням Біловодського райсуду від 01.02.2016р. та апеляційного суду від 14.03.2016 року стягнута, також зі рішенням апеляційного суду Луганської облласті від 14.03.2016року визначено стягнути з КЗ на користь [PERSON] середній заробіток на підставі ст.117 КЗпП в сумі 10645грн. виходячи із співмірності суми, яка підлягала до стягненню в розмірі 29770,01грн. 30.03.2016року [PERSON] звернулася з даним позовом, мотивуючи тим, що відповідач, не виконавши рішення суду першої інстанції від 01.02.2016р. подав апеляційну скаргу, після розгляду якої з відповідача стягнуто середній заробіток в сумі 10645грн за період по жовтень 2015 року, а тому у звязку з невиконанням рішення суду в передбачений законом строк вона збільшила період відшкодування з листопада 2015року по час прийняття рішення. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~\~\~\~ Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. В суді встановлено, що станом на 1 травня 2016 року рішення апеляційного суду Луганської області про стягнення на користь [PERSON] 10645грн відповідачем виконано в повному обсязі. Між тим, враховуючи, що звільнивши [PERSON] з посади головного бухгалтера 21.01.2015 року і не провівши з нею повний розрахунок до 14.03.2016 року , відповідач порушив норми ст.116 КЗпП України, а тому за період з 1 листопада 2015 року по 12.02.2018 року (що містить в собі 548 робочих днів) підлягає стягненню середній заробіток , який визначається з середньоденного заробітку позивача, встановлений рішенням апеляційного суду Луганської області від 14.03.2016року в розмірі 145,22грн. (145,22грн. х 548 робочих днів = 79580,56грн). Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-259цс17, яка відповідно до норм ст. 417 ЦПК України є обовязковою для судів, при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Враховуючи вказаний правовий висновок та положення п.20 постанови Пленуму ВС України від 24.12.1999року №13, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог [PERSON], виходячи з розміру частки основної спірної суми по індексації, з приводу якої й виник основний спір між сторонами - 402грн.88 коп., на яку позивач мала право, істотності вказаної суми в порівнянні із середнім заробітком, що припадає до стягнення. Враховуючи вищевказане, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 18297,62грн. Що стосується позовних вимог про стягнення індексації грошових коштів за період з листопада 2015 року по лютий 2018 року, то суд приходить до наступного. Постановою КМ України від 17 липня 2003 р. № 1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення , згідно якого : п. 2. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: п.3 "До обєктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати." Виходячи з вимог даної Постанови, виплата в сумі 12242,34 грн яка обчислена з середньої заробітної плати працівника [PERSON], не підлягає індексації, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Outcome: partial