Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника - [PERSON] 14.02.2017 звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.08.2002, мають неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Однак, сімейне життя між сторонами не склалося, так як у них різні характери та погляди на життя, мають різне відношення до сім'ї та подружніх обов'язків, у зв'язку із цим фактично родина розпалася, шлюбно-сімейні відносини між ними також фактично припинені, а шлюб носить лише формальний характер, а відтак позивач змушена звертатись до суду з вказаним позовом. Крім того, позивач, звертаючись до суду із позовними вимогами про розірвання шлюбу, одночасно просила визнати спільною сумісною власністю подружжя сторін наступне придбане в шлюбі майно: квартиру [ADDRESS]; автомобіль марки «Volkswagen» модель «Caddi Combi», 2007 року випуску; автомобіль марки «Daewoo» модель «Nexia», 2006 року випуску; невід'ємні поліпшення проведені сторонами внаслідок спільних трудових та грошових витрат, які призвели до збільшення своєї вартості в будинку [ADDRESS], що належить відповідачу. В порядку поділу вказаного спільного сумісного майна, позивач просила суд визнати за нею право власності на вищевказану квартиру та автомобіль марки «Daewoo» марки «Nexia», 2006 року випуску, припинити за нею, в порядку поділу спільного майна, право власності та визнати його за відповідачем на автомобіль марки «Volkswagen» модель «Caddi Combi», 2007 року випуску та на зазначенні вище поліпшення житлового будинку. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] від 22.02.2017 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні. Ухвалою суду від 27.03.2017 за клопотанням представника позивача була призначена судова будівельна-технічна експертиза, та відповідно зупинено провадження у справі. 05.07.2017 після проведення судової експертизи провадження у справі було відновлено. В ході розгляду справи, стороною позивача було збільшено розмір пред'явлених позовних вимог, де відповідно позивач вже в порядку розподілу спільного сумісного майна просила суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]; автомобіль марки «Volkswagen» модель «Caddi Combi», 2007 року випуску; автомобіль марки «Daewoo» модель «Nexia», 2006 року випуску, а також припинити за нею право власності на невід'ємні поліпшення проведені сторонами внаслідок спільних трудових та грошових витрат та призвели до збільшення своєї вартості в будинку [ADDRESS], що належить відповідачу, та стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію за різницю вартості спільно-набутого майна у розмірі 356483, 50 грн. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2018, у зв'язку із звільненням судді [PERSON], справу було передано на розгляд новому складу суду - головуючому Зотько Т.А. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII. Вказаним Законом вводиться в дію нова редакція Цивільно-процесуального кодексу України. Згідно п.9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі ухвали суду, що була внесена до протоколу судового засідання від 07.02.2018, та у відповідності до положень ч.4 ст.12 ст.33 ЦПК України, розгляд вказаної справи було розпочато з початку зі стадії підготовчого провадження, оскільки відповідно до положень ст.173 ЦПК України (в редакції до 15.12.2017), розгляд даної справи по суті попереднім складом не розпочинався. В ході підготовчого розгляду справи позивачем було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, де з метою раціонального поділу спільного сумісного майна сторін, позивач збільшила заявлений нею розмір грошової компенсації за різницю вартості спільно-набутого майна у розмірі 595942,23 грн. Ухвалою суду від 16.02.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні. Позивач та її представник - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням збільшеного їх розміру, підтримали у повному та просили суд про їх задоволення. Пояснили, що позивач бажає розірвати укладений з відповідачем шлюб, оскільки вони мають різні погляди на сім'ю і подружні відносини, між ними відсутнє взаєморозуміння, шлюбно-сімейні відносини між ними фактично припинені. З приводу розподілу спільного сумісного майна подружжя зазначили, що в період шлюбу було набуто та оформлено на відповідача наступне майно: квартира [ADDRESS], загальною площею 65, кв.м.; автомобіль марки «Volkswagen» модель «Caddi Combi», 2007 року випуску; автомобіль марки «Daewoo» модель «Nexia», 2006 року випуску; невід'ємні поліпшення, проведені сторонами внаслідок спільних трудових та грошових витрат, які призвели до збільшення своєї вартості в будинку [ADDRESS], що в свою чергу належить відповідачу. В процесі розгляду справи позивачем було проведено дослідження вартості вищевказаних об'єктів спірного майна, де за висновками загальна вартість такого майна склала 3319943,47 грн. (квартира 919800 грн., автомобіль «Volkswagen» - 212550 грн., автомобіль «Daewoo» - 59534,47 грн., поліпшення будинку - 2128059 грн.), а отже позивач має законне право на його половину, у зв'язку із чим просили суд визнати зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя, та в порядку його поділу визнати за позивачем право власності на квартиру та два автомобілі, припинити за позивачем право власності на невід'ємні поліпшення проведені сторонами внаслідок спільних трудових та грошових витрат та призвели до збільшення своєї вартості в будинку [ADDRESS], що належить відповідачу, та стягнути з останнього на її користь грошову компенсацію за різницю вартості спільно-набутого майна у розмірі 595942,23 грн. Відповідач та його представник - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням їх збільшення, визнали в частині розірвання між сторонами шлюбу та залишення у власності відповідача невід'ємних поліпшень в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Щодо решти позовних вимог заперечували у повному обсязі та пояснили, що відповідачем 13.02.2008 було продано належні йому на праві приватної власності дві земельні ділянки, за кошти від реалізації яких відповідачем у той же день було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Volkswagen» модель «Caddi Combi», 2007 року випуску, а тому вимоги позивача в цій частині не можуть бути задоволені судом з тих підстав, що дане спірне майно є особистою приватною власністю відповідача, яке було придбано за виручені кошти від продажу майна, набутого до укладення з позивачем шлюбу. В частині вимог [PERSON] щодо визнання за нею права власності на автомобіль марки «Daewoo» модель «Nexia», 2006 року випуску в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, відповідач зі своїм представником заперечували з тих підстав, що позивачем не доведено, що зазначений транспортний засіб було придбано за спільні кошти. Разом з тим, звернули увагу суду на той факт, що у відповідності до вимог ст.71 СК України не може бути задоволена вимога позивача щодо стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 595942,23 грн., оскільки позивачем попередньо не було внесено відповідної грошової суми на депозитний рахунок. Також просили суд стягнути з позивача понесені відповідачем витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги у розмірі 15442 грн. Заслухавши вступне слово сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши наявні у справі докази, та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог [PERSON], з огляду на наступне. Судом встановлено, що між сторонами 03.08.2002 було укладено шлюб, який зареєстрований Літківською сільською радою Броварського району Київської області, актовий запис №8, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про шлюб (а.с.12, т.1). Сторони по справі мають двох спільних неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO] (а.с.13, 14, т.1). Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Як свідчать пояснення сторін, позивач та відповідач проживають окремо та не ведуть спільного господарства, наміру зберігати шлюб вони не мають. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову в частині вимог позивача щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про розірвання шлюбу, одночасно висуває до відповідача вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя та розподіл наступного майна - квартири [ADDRESS]; автомобіля марки «Volkswagen» модель «Caddi Combi», 2007 року випуску; автомобіля марки «Daewoo» марки «Nexia», 2006 року випуску, а також невід'ємних поліпшень, проведені сторонами внаслідок спільних трудових та грошових витрат, що призвели до збільшення своєї вартості в будинку [ADDRESS], який належить відповідачу. Судом встановлено, що 13.02.2008 між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка складається із двох жилих кімнат житловою площею 28,8 кв.м., де загальна площа складає 65,70 кв.м., продаж даної квартири було вчинено за 150000 грн. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом КМНО - Аракелян О.І. (а.с.15, 16 т.1). Як вбачається з матеріалів справи відповідач набув у власність та зареєстрував на своє ім'я автомобіль марки «Volkswagen» модель «Caddi Kombi», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.43, т.2). Придбання вказаного автомобіля відбулося на підставі укладеного між відповідачем та ТОВ «Автосоюз» договору купівлі-продажу автомобіля за №750631 від 13.02.2007(як значиться у представленій угоді). Вартість вказаного майна за реалізаційною накладною №РНА0004301 від 14.04.2008 з урахуванням ПДВ складала 115766 грн. (а.с.17-18, 19, 118, т.1). При цьому судом приймається до уваги пояснення сторони відповідача, та проти чого не заперечувала сторона позивача, що вказаний договір було укладено саме у 2008 році, а не у 2007 році як зазначено у договорі, з тих підстав, що сам транспортний засіб значиться 2008 року випуску, підписант за вказаним договором був уповноважений довіреністю ТОВ «Автолюкс», виданої 05.04.2007, що суперечить зазначеній в договорі даті укладання угоди. При цьому невід'ємний Додаток [NUMBER] до вказаного договору датований вірною датою укладання, а саме 13.02.2008. Крім того, в період шлюбу сторони по справі придбали автомобіль марки «Daewoo» модель «Nexia», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], д.н.з.[NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.31, т.1). Відповідно до поданого позивачем звіту №6743 про визначення ринкової вартості КТЗ (автомобіля) Deawoo Nexia, реєстраційний номер [NUMBER], складеного СПД [PERSON] 08.02.2018, ринкова вартість вказаного транспортного засобу на момент проведення оцінки становить 59534,47 грн. (а.с.155-180, т.1). Як було встановлено судом в ході розгляду даної справи, та про що не заперечувалося сторонами, вищевказане нерухоме та рухоме майно було придбано за час шлюбних відносин сторін по справі. Крім того, як було зазначено позивачем та відповідачем, спірна квартира та автомобіль марки «Daewoo» наразі перебуває в користуванні позивача - [PERSON] З наданої копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.08.2010, виданого Виконкомом Прогребської сілької ради, відповідачу на праві приватної спільної часткової власності належить 4/5 частини будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.101, т.1). Відповідно до поданої стороною позивача копії проектної документації щодо реконструкції з розширенням частини житлового будинку по [ADDRESS], виготовленої у 2009 році ПП «Вік Плюс», було заплановано здійснення ряду будівельно-технічних робіт (а.с.20-30, т.1). Як вказує позивач, за час шлюбу, внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя збільшилося майно, яке належало відповідачу на праві особистої приватної власності - будинку [ADDRESS], що підтверджується реконструкцією з розширенням частини житлового будинку. А тому, на підставі викладеного, позивач з метою розподілу спільного сумісного майна просила суд, з урахуванням збільшеного розміру позовних вимог стягнути з відповідача відповідну грошову компенсацію за різницю вартості спільно-набутого майна, яка становить 595942,23 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно положень ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. З наданої суду копії договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 13.02.2008 між відповідачем та [PERSON], засвідченого приватним нотаріусом КМНО Аракелян О.І., вбачається, що відповідач продав земельну ділянку площею 0,1149 га (1/2 частину від 0,2298 га), яка належала йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 28.12.2001 Погребською сільською радою Броварського району Київської області. Продаж зазначеного майна вчинено за 132664 грн. (а.с.119, 120, т.1). Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 13.02.2008 між відповідачем та [PERSON], засвідченого приватним нотаріусом КМНО Аракелян О.І., відповідач продав земельну ділянку площею 0,1149 га (1/2 частину від 0,2298 га), яка належала йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 28.12.2001 Погребською сільською радою Броварського району Київської області. Продаж зазначеного майна вчинено за 132664 грн. (а.с.121, 122, т.1). Продаж вказаних земельних ділянок відбувся в один день із придбанням спірного майна - квартири [ADDRESS] та автомобіля марки «Volkswagen» модель «Caddi Kombi», 2008 року випуску, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. А відтак, судом приймаються твердження відповідача, що зазначене спірне майно було придбане за час шлюбу за його особисті кошти, виручені внаслідок продажу майна, яке йому належало ще до укладення шлюбу з позивачем. При цьому, враховуючи суми грошових коштів, які були отримані відповідачем внаслідок продажу належних йому земельних ділянок у розмірі 265328 грн., а також враховуючи розмір витрачених грошових коштів на придбання спірної квартири та автомобіля марки «Volkswagen» вбачається, що на придбання вказаного майна були додані кошти у сумі 438 грн.((132664+132664)-150000-115766=438), а відтак беручи до уваги, що стороною відповідача не надано доказів на підтвердження тих обставин, що така сума була надана за рахунок його особистих коштів, дана різниця вважається внесеною подружжям. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Враховуючи вищенаведене суд дійшов до переконливого висновку, що спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] та автомобіль марки «Volkswagen» модель «Caddi Kombi», 2008 року випуску, були придбані відповідачем за особисті кошти, є його особистою приватною власністю, а відтак позовні вимоги [PERSON] в частині визнання їх спільною сумісною власністю подружжя та розподіл між сторонами - не підлягає задоволенню. При цьому, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на спростування того факту, що дане майно не було придбано за особисті кошти відповідача. Що стосується вимог позивача з приводу визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля марки «Daewoo» модель «Nexia», 2006 року випуску та невід'ємних поліпшень проведених сторонами внаслідок спільних трудових та грошових витрат, які призвели до збільшення своєї вартості в будинку [ADDRESS], що належить відповідачу, слід зазначити наступне. Так, як вже було зазначено судом, в силу положень ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Дана норма свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та з чого випливає, що спростування або оспорення поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об'єкт, покладається на того з подружжя, який його заперечує. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і елекронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Заперечення відповідача щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного автомобіля марки «Daewoo», так як позивачем не було доведено того факту, що даний транспортний засіб було придбано за спільні кошти, не приймаються судом як доказ, оскільки саме стороною відповідача, висловлюючи таку позицію, не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того факту, що таке майно було придбане за його особисті кошти. Отже, придбаний за час шлюбу та оформлений на ім'я відповідача автомобіль марки «Daewoo» модель «Nexia», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], д.н.з.[NUMBER], в силу положень ст.60 СК України та ст.368 ЦК України визнається судом спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а також у зв'язку із зверненням позивача до суду із даними позовними вимогами підлягає розподілу між ними. Окрім цього, як було встановлено судом та про що не заперечувалося сторонами відповідачу належить на праві спільної часткової власності 4/5 частин будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS], та за час перебування сторін у шлюбних відносинах, ними внаслідок спільних трудових та грошових витрат було здійснено поліпшення вказаного вище майна, яке внаслідок сумісних витрат та сил сторін збільшилось у своїй вартості. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил, збільшення вартості майна повинно відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за №11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до висновку експерта №8836 складеного Незалежним інститутом судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, в результаті виконаних будівельних робіт в житловому будинку [ADDRESS] за період часу з 03.08.2002 по 01.01.2017 проведено його реконструкцію. До невід'ємних поліпшень, утворених внаслідок реконструкції, відносяться: в межах квартири [NUMBER] - на першому поверсі приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, на мансардному поверсі приміщення 1-9, 1-10, 1-11, 1-12, 1-13, 1-14; в межах квартири [NUMBER] - на першому поверсі приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4. Так, згідно п.2 наведеного Висновку судовим експертом вказано, що ринкова вартість невід'ємних поліпшень, що були проведені у даному будинку на дату проведення оцінки становить в межах квартири [NUMBER] - 2128059 грн. з ПДВ, в межах квартири [NUMBER] - ринкова вартість поліпшень експертом не визначалась у зв'язку з відсутністю необхідних вихідних даних та незабезпеченням доступу до приміщень (а.с.76-91, т.1). Визначена за результатами проведеного судовими експертами дослідження ринкова вартість невід'ємних поліпшень, що були проведені у будинку відповідача, стороною відповідача в ході судового провадження у встановленому порядку не оспорювалась та не спростована будь-якими належними та допустимими доказами. А відтак судом з метою повного та всебічного розгляду справи, в основу вирішення наявного між сторонами спору було покладено вищевказаний висновок судового експерта. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Головним критерієм поділу майна як об'єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Разом з тим ч.2 ст.372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» визначено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач [PERSON], звертаючись до суду з вимогами про визнання спільною сумісною власністю подружжя нажитого майна, сукупна вартість якого складає 3319943,47 грн. (квартира - 919800 грн., автомобіль «Volkswagen» - 212550 грн., автомобіль «Daewoo» - 59534,47 грн., невід'ємні поліпшення будинку відповідача - 2128059 грн.), в порядку його розподілу просила суд, визнати за нею право власності на спірну квартиру та автомобілі, припинити за нею право спільної сумісної власності подружжя на невід'ємні поліпшення будинку, залишивши повне таке право за відповідачем, зменшивши при цьому його частку спільної сумісної власності квартири та автомобілів, та компенсувати їй при цьому різницю між розподіленим майном за рахунок грошової компенсації у розмірі 595942,23, оскільки ринкова вартість невід'ємних поліпшень значно вища за сукупну вартість іншого майна, яке вона просила виділити у її власність. Враховуючи ту обставину, що суд відмовляє позивачу у її позовних вимогах щодо спірної квартири [ADDRESS] та автомобіля марки «Volkswagen» модель «Caddi Kombi», 2008 року випуску, спільним сумісним майном подружжя, окрім автомобіля марки «Daewoo», визнаються також проведені сторонами невід'ємні поліпшення, внаслідок спільних трудових та грошових витрат, які призвели до збільшення своєї вартості в будинку [ADDRESS], що належить відповідачу, та підлягають поділу судом. Сторонами у судовому засіданні не було визначено та обґрунтовано можливості факту користування ними спірним автомобілем марки «Daewoo» з урахуванням його поділу шляхом визнання за кожним права власності на його 1/2 частину, враховуючи, що ними не заперечувалось того факту, що він фактично перебуває у володінні та користуванні позивача Згідно із ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як зазначено в абзацах 4, 5, 6 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за №11, при вирішення спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив, чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу. Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Вирішуючи спір у даній справі, суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин спору, що виник між сторонами, та з урахуванням вищенаведеного, на засадах справедливості, дійшов необхідним відступити від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні, та визнати за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на автомобіль «DAEWOO» модель «Nexia», 2006 року, номер кузова [NUMBER], д.н.з.[NUMBER], враховуючи, що вказане майно розподілити між сторонами в натурі не можливо, воно є неподільною річчю, ним фактично та постійно користується позивач, яка в свою чергу отримає можливість повністю володіти та розпоряджатись даним транспортним засобом. При цьому, суд вважає, що здійснюючи такий розподіл сумісного майна, 1/2 частина автомобіля, що припадає на частку відповідача (вартість якої складає 29767,24 грн.) повинна бути компенсована останньому при здійсненні розподілу іншою спільної сумісної власності подружжя, а саме невід'ємних поліпшень будинку. Оскільки, судом неможливо здійснити в натурі розподіл здійснених сторонами невід'ємних поліпшень будинку відповідача, розташованого за адресою: [ADDRESS], то з урахуванням вартості 1/2 частки автомобіля - 29767,24 грн., яка відходить у власність позивачу, а також з урахуванням грошової суми у розмірі 438 грн. (по 219 грн. кожного зі сторін), що становила різницю між реалізованим та придбаним особистим майном відповідача, суд дійшов до висновку про стягнення з останнього на користь позивача грошової компенсації за різницю вартості набутого спільного майна, а саме здійснених поліпшень будинку відповідача, яка становить 1 034 481,26 грн., припинивши за позивачем [PERSON] право спільної сумісної власності подружжя на невід'ємні поліпшення, проведені в квартирі [NUMBER] будинку, що належить відповідачу [PERSON] за [ADDRESS], внаслідок спільних трудових та грошових затрат позивача та відповідача та призвели до збільшення своєї вартості цього майна, та залишивши його за відповідачем [PERSON] Вказана компенсація була розрахована судом наступним чином: 2128059 грн. (ринкова вартість поліпшень) / 2 - 59534,47грн./2 (частка власності відповідача на автомобіль «Daewoo», яка відходить позивачу) + 438/2 (різниця між реалізованим та придбаним особистим майном відповідача) = 1064029,5грн. - 29767,23грн. + 219 грн. = 1034481,26 грн. Враховуючи, що розподіл спільного сумісного майна подружжя вирішено судом у вказаному вище порядку, то в силу положень ч.3 ст.372 ЦК України право спільної сумісної власності сторін на нього припиняється. При цьому, судом не приймаються в якості доказів при прийнятті рішення про розподіл спільного сумісного майна подружжя у вказаному вище порядку показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON], виходячи з тих обставин, що вказані особи є близькими родичами кожного з подружжя (батьками)та їх свідчення не узгоджуються з наявними в матеріалах справи письмовими доказами. У відповідності до ст.141 ЦПК України, в порядку розподілу між сторонами судових витрат, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 5440 грн., а з урахуванням часткового задоволення позовних вимог на користь відповідача підлягає стягненню з позивача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 15360 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial