Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача та просила суд встановити факт належності [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 27.08.2011 року. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 27.08.2011 року померла її матір [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину, фактично проживаючи зі спадкодавцем, є позивач, оскільки [PERSON] письмово відмовився від спадщини, а [PERSON] заяву у встановлений законом строк про прийняття спадщини не подавала. При зверненні до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач отримала постанову державного нотаріуса від 13.10.2015 року про відмову у посвідченні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, який посвідчує право власності померлої на частину квартири. Оскільки [PERSON] померла, не встигши зареєструвати право власності на частку квартири, то отримати спадщину у позасудовий спосіб вона не може. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив у ньому відмовити, посилаючись на те, що право власності померлої на спірну частку квартири у належному порядку не зареєстровано. Представник третьої особи Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання надали заяви про розгляд справи без їх участі, не заперечували проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. І згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 27 серпня 2011 року померла [PERSON], про що видано свідоцтво серії 1-КИ №418671. Позивач [PERSON] є донькою померлої [PERSON], що посвідчується повторним свідоцтвом про народження серії І-КИ №564773, свідоцтвом про шлюб серії І-БП №089934. Згідно даних особистого паспорту позивача, довідок з Єдиного абонентського відділу №2 КП «Міські комунальні мережі» за №795 від 10.05.2012 року, №794 від 10.05.2012 року, позивач з 09.07.1996 року зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], де також з 24.03.1981 року по 02.09.2011 року була зареєстрована та проживала мати позивача [PERSON]. 15.05.2009 року за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] договором дарування, [PERSON] відчужено на користь [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Даний договір зареєстровано у нотаріальному реєстрі за №598, розяснено необхідність реєстрації у КП «ДМБТІ» ДОР. Відповідно до ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Згідно з ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, окремо главою 55 ЦК України обовязок з державної реєстрації договору дарування не встановлено, проте він міститься у ст.182 ЦК України. Відповідно до витягу №47941866 від 19.11.2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] в розмірі 1/3 частини, та за позивачем [PERSON] в розмірі 2/3 частин. Згідно з матеріалами витребуваної спадкової справи №308/2015, заведеної Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою до майна померлої 27.08.2011 року [PERSON], заповіту померла не залишила, з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулась 09.10.2015 року [PERSON], зазначивши, що прийняла спадкове майно фактично, проживаючи постійно з померлою. Інші спадкоємці першої черги за законом з заявами про прийняття спадщини у визначений строк не звертались, 08.10.2011 року [PERSON] заявлено про відмову від спадщини за законом після смерті його матері [PERSON], яка померла 27.08.2011 року, на користь [PERSON]. Дану заяву посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за №1875. [PERSON], будучи спадкоємцем першої черги за законом, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала, фактично спадщину не прийняла, оскільки з померлою не проживала, про що свідчить вищезазначена довідка з Єдиного абонентського відділу №2 КП «Міські комунальні мережі» за №794 від 10.05.2012 року. Державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] 13.10.2015 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріально дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті 27.08.2011 року [PERSON] у звязку з відсутністю державної реєстрації права власності на частку квартири за померлою. Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що однією з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Посилання відповідача на ст.331 ЦК України, щодо моменту виникнення права власності на нерухоме майно з моменту державної реєстрації такого права судом відхиляються, оскільки даною нормою урегульовано набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва, а спірна квартира до такого не відноситься. Відповідно до ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у редакції, що діяла на момент укладення договору дарування 1/3 частки квартири, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони) правочину, за яким виникло речове право, або уповноважених ними (нею) осіб. Також, ст.2 цього Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст.3 цього Закону, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Судом установлено, що [PERSON], як набувач майна та обдарована особа, з заявою про державну реєстрацію права власності (правочину) до компетентного органу не зверталась, однак протягом року (строк позовної давності на оскарження договору дарування) третя особа [PERSON] не вчиняв жодних дій, які б свідчили про зміну його волевиявлення (розірвання договору дарування). Пунктом 1.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно від 07.02.2002 року, у редакції, що діяла на момент укладення правочину, визначено, що державна реєстрація прав власності на нерухоме - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ. Враховуючи, що договір дарування не розривався з ініціативи дарувальника, віндикаційний позов ним не заявлявся, за життя [PERSON] фактично вступила у володіння подарованим їй майном, прийняла дар, однак не встигла зареєструвати своє право у відповідному компетентному органі, суд вважає доводи позивача щодо віднесення 1/3 частини спірної квартири [ADDRESS] до спадкової маси обґрунтованими. Згідно приписів ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст.1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Установивши, що спірна 1/3 частина квартири 28 по вул.Юних Ленінців в м.Дніпропетровську відноситься до спадкового майна померлої [PERSON], а також, що єдиним закликаним до спадкування спадкоємцем першої черги за законом, за відсутності заповіту, є позивач, яка спадщину прийняла в порядку ст.1261, ст.1268 ч.3 ЦК України, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла 27.08.2011 року, за позивачем. Разом з цим, вимоги позивача про встановлення факту належності спадкодавцю 1/3 частини спірної квартири задоволені бути не можуть, так як не відповідають вимогам ст.16 ЦК України та ст.256 ЦК України. Відповідно ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок позивача, в межах, сплачених при подачі позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial