Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою щодо стягнення з відповідача на її користь депозитного вкладу, посилаючись на те, що 23.02.2013р. сторони уклали договір банківського вкладу № 2630/09/108465 «Ваш стабільний» на загальну суму вкладу 40000грн на строк з 23.02.2013р. по 15.03.2014р., мотивуючи тим, що вона є споживачем послуг, при цьому, у зв'язку з закінченням строку, на який здійснювала вклад, відповідачем кошти не повертаються. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання на неодноразові виклики не з'являвся, хоча про місце та час і дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував позивач. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 23 лютого 2013 року між сторонами був укладений договір банківського вкладу № 2630/09/108465 «Ваш стабільний», у відповідності з п.п. 1.1 - 1.3 якого розміщено внесок на депозитний рахунок у розмірі 40 000 грн. строком з 23.02.2013р. по 15.03.2014р. з виплатою 24,2 % річних. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 1.7 частини 2 Договору вкладу передбачено, що повернення вкладу та нарахованих процентів вкладнику здійснюється ком шляхом видачі готівкою через касу банку або безготівкового перерахування на власний поточний рахунок вкладника. Відповідно доп.4.3.2. частини 2 Договору вкладу, банк зобов'язується, зокрема, на вимогу вкладника повернути вклад та виплатити нараховані проценти на умовах і в строки, що встановлені цим договором. Також, п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Отже, Банк зобов'язаний повернути суму вкладу на першу вимогу вкладника, а відмова від такої видачі є неправомірною. Як встановлено в судовому засіданні Банком сплачено позивачу [PERSON] в розмірі 29880грн, залишок повернення вкладу, становить 10220грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Згідно із вимогами ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність", вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно зі ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Договором (п.1.2) передбачено строк дії договору, а саме 385 календарних днів - з 23.02.2013р. по 15.03.2014р. Тобто строк договору скінчився, оскільки позивач не вчиняв дій щодо його продовження. Постанова Національного банку України є підзаконним актом і не може суперечити вимогам закону, в тому числі Цивільному кодексу України. Крім того, відмова щодо повернення вкладнику його коштів порушує права вкладника та умови укладеного між сторонами договору. Відповідач порушив умови договору в частині неповернення депозиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов'язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов'язань. Також, відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що у разі коли виконавець прострочує виконання надання послуг згідно з договором, за кожен день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості послуги. Як зазначено у ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в стягненні коштів на його користь з відповідача в розмірі 10220грн - суми залишку вкладу + 34645грн - пені + з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 1061грн + 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 95грн = всього 46021грн засновані на законі та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то судом встановлено наступне. Згідно із частинами 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу діями відповідача було завдано моральну шкоду, оскільки в серпні 2013р. народилася дочка, у родини зросли витрати, а через несвоєчасну виплату грошових коштів [PERSON], у зв'язку з нестачею коштів не мала змоги на належне утримання дитини, що призвело до отримання нею моральних страждань. Суд приймає до уваги, що в результаті відмови в поверненні частини вкладу, позивач [PERSON] втратила нормальні життєві зв'язки і морально та фізично страждає, та вважає розумним, виваженим і справедливим стягнути суму моральної шкоди в розмірі 2000грн. Однак, відповідно до ст. 79 ЦПК України, передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Представником [PERSON] в суді був [PERSON], який здійснювала представництво її інтересів на підставі Угоди про надання правової допомоги у цивільній справі від 05 червня 2014року та був саме представником [PERSON] Заява про те, що б [PERSON] був допущений до участі в розгляді справи як особа, що надає правову допомогу до суду не надходило. За таких обставин у суду не має підстав стягувати з відповідача на користь позивача 400грн. витрат на правову допомогу. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 480,21грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial