Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Позивачі по справі [PERSON] та [PERSON] 13.01.2016 року звернулися до суду з позовом у якому зазначили, що свого часу, 13.02.2013 року, вони зверталися до суду із позовом до інспектора канцелярії РВК (№56) [PERSON] про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди, але рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.06.2013 року в позові їм було відмовлено, при цьому, суд зазначив, що [PERSON] не є належним відповідачем по справі. Позивачі участі в розгляді справи не брали, про вказане рішення позивач [PERSON] дізнався 09.07.2013 року, про що свідчить відповідна розписка. 13.01.2016 року [PERSON] разом з [PERSON] звернулися до суду із позовними вимогами вже до Роменської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Сумській області (№56) про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивували тим, що відповідач протягом 44 діб незаконно утримував у себе кореспонденцію позивачів, адресовану до Європейського суду з прав людини, внаслідок чого були порушені відповідні процесуальні строки. Позивачі вважають, що вказаними неправомірними діями відповідача було порушено їх немайнові права, оскільки позивачів було позбавлено можливості захистити свої права в суді, що лягло на позивачів психологічним тягарем, внаслідок чого у них довгий час тривала нервова напруга і це призвело до душевних страждань. На думку позивачів, вказані дії відповідача не сприяли покращенню здоровя позивачів, враховуючи, що [PERSON] з 2011 року страждає на ВСД по гіпертонічному типу, а позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи довічно, тобто позивачам було заподіяно моральну шкоду. У судовому засіданні позивач [PERSON], який також є представником [PERSON] за довіреністю, підтримав позовні вимоги, як в своїх інтересах, так і в інтересах [PERSON] та прохав суд стягнути на користь кожного із позивачів по 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, до суду не зявилася. Представник РВК (№56), за довіреністю [PERSON], позовні вимоги не визнала і прохала суд відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що позивачами не доведено факту заподіяння їм моральної шкоди. Суд вислухавши сторони, дослідивши надані ними докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. З довідки РВК (№ 56) від 29.12.2015 року вбачається, що [PERSON] засуджений 24.04.04 року Апеляційним судом Черкаської області за ст. ст. 187 ч.4, 289 ч.3, 357 ч.1, 263 ч.1, 115 ч.2 п.1,6, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього особистого майна. З 04.05.2005 року відбуває покарання в Роменській ВК (№ 56) (а.с. 6). 07.12.2011 року позивач [PERSON] передав РВК (№56) поштову кореспонденцію для відправлення до Європейського суду з прав людини, яку було зареєстровано за вих. № 5/к-217 від 08.12.2011 року (а.с. 44), але протягом 44 днів її не було відправлено адресату Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.06.2013 року по справі № 585/1294/13-ц (номер провадження 2/585/489/13) в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до інспектора канцелярії Роменської виправної колонії УДПтС України в Сумській області (№56) [PERSON] про визнання дій незаконними та відшкодування моральної шкоди було відмовлено у звязку із тим, що [PERSON] не є належним відповідачем (а.с.79-80). Копію вищевказаного рішення [PERSON] отримав під розписку 09.07.2013 року (а.с.81). 13.01.2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] та [PERSON] до Роменської виправної колонії УДПтС України в Сумській області (№56) про відшкодування моральної шкоди (а.с. 1-3). Наведене свідчить, що між сторонами виникли спірні правовідносини в частині відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ст. 23 ч.2 п.2 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої…. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВС України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, враховуючи наступне. Вирішуючи вказаний спір суд також враховує п.69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.09.2009 року «Ошурко проти України», зокрема, що позивач є засудженим до довічного позбавлення волі, перебуваючи під владою державних службовців, знаходиться у вразливому становищі і органи влади зобовязані захищати таку особу. Як встановлено судом, [PERSON] дійсно 07.12.2011 року передав працівникам РВК (№56) кореспонденцію для відправлення до Європейського суду з прав людини, чого не заперечувала в судовому засіданні і представник відповідача, і дійсно ця кореспонденція до 20.01.2012 року залишалася у працівників РВК № 56 і не була своєчасно( згідно п.45 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань) надіслана за належністю у добовий строк. Вказані обставини підтверджуються рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.06.2013 року і в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказування (а.с. 79-80). Позивач [PERSON] посилався на те, що 07.12.2011 року він здав працівнику РВК (№56) [PERSON] кореспонденцію для відправки до Європейського суду з прав людини з наклеянимимарками. Вказані твердження позивача жодним чином не спростовані. Представник відповідача пояснила, що начальник сектору довічного позбавлення волі РВК (№ 56) [PERSON], який передав вищевказане відправлення [PERSON] в канцелярію установи, помер. Ніякого акту з приводу відсутності марок на конверті складено не було, кореспонденцію [PERSON] не повернули і дійсно поштове відправлення 44 доби зберігалося в установі невідправленим, а 20.01.2012 року тодішній начальник сектору довічного позбавлення волі РВК (№56) [PERSON] відправив листа до Європейського суду з прав людини власним коштом. Однак, суд вважає, що відповідачем було порушено п. п. 43, 45 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, а також Закон України «Про звернення громадян», ч.4 ст. 113 КВК України. При цьому суд не сприймає аргументи представника відповідача з приводу того, що в РВК (№56) в цей період з 07.12.2011 року по 20.01.2012 року не було коштів на рахунках, оскільки з довідки головного бухгалтера від 23.04.2013 року і довідки без дати начальника [PERSON] і заступника [PERSON] випливає, що РВК (№56) мала змогу терміново надіслати кореспонденцію [PERSON] до Європейського суду з прав людини (а.с.77-78). На переконання суду, отримавши від [PERSON] кореспонденцію до Європейського суду з прав людини 07.12.2011 року посадові особи РВК № 56 мусили або повернути її [PERSON], щоб він оплатив її своїм коштом, про що скласти акт, або діяти згідно п.45 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, тобто негайно протягом доби адресувати кореспонденцію за належністю. Замість цього, посадові особи РВК (№56) 44 доби зберігали у себе кореспонденцію, маючи можливість її надіслати, чим порушили права позивача, заподіявши йому безумовної моральної шкоди, оскільки його сподівання і надії на те, що його звернення будуть розглянуті в Європейському суді з прав людини, виявилися марними і сплюндрованими неправомірними діями службових осіб РВК (№56). Таким чином, між незаконними діями відповідача та завданням [PERSON] моральної шкоди існує причинний зв'язок. Суд дійшов висновку, що заявлені [PERSON] вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки заявлена сума 2000 грн., не відповідає обсягу переживань, які зазнав позивач від дій відповідача, і позивачем не доведена. При цьому суд враховує, що позивач з відповідними позовними вимогами звернувся не одразу, а через декілька років, тобто його переживання були вже не такими й глибокими. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що з Роменської виправної колонії (№ 56) стягнути на користь позивача [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн., що у даному випадку буде справедливим, враховуючи характер моральних страждань. Що стосується позовних вимог [PERSON] суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки суду не доведено, що кореспонденція [PERSON] була предметом пересилання до Європейського суду з прав людини, оскільки в супровідному листі від 08.12.2011 року (а.с. 44) йде мова лише про [PERSON] На думку, суду позивачем [PERSON] не доведено заподіяння їй якоїсь шкоди з боку Роменської ВК (№56), протиправності дій останньої та наявності причинного звязку між шкодою і діями РВК (№ 56), а також вини останньої в заподіянні шкоди, а тому підстави для відшкодування їй моральної шкоди відсутні. Згідно вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави 551,20 грн. судового збору.

Outcome: partial