Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 21.01.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ХМУЮ. З відповідачем позивач має двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Спільне життя у сторін не склалось у зв'язку з відсутністю взаєморозуміння та різними поглядами на життя, фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені восени 2016 року. На даний час шлюб є формальністю, подальше життя та збереження шлюбу неможливе та суперечить їх інтересам та інтересам дітей. 06.01.2017 року відповідач звернулась до суду з зустрічною позовною заявою, в якій з подальшим уточненням просить дітей [PERSON] та [PERSON] залишити проживати разом з позивачем за зустрічним позовом, та стягнути з відповідача на користь позивача на утримання дітей аліменти в розмірі ? частки від заробітку (доходів) на обох дітей щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття, та судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 21.01.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] З моменту припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, діти проживають разом із позивачкою за зустрічним позовом, та перебувають повністю на її утриманні. Жодної матеріальної та будь-якої іншої допомоги з боку відповідача не надається з моменту окремого проживання сторін. Тому позивач просить залишити дітей проживати разом з собою, та стягнути з відповідача за зустрічним позовом аліменти у вигляді частці від заробітку у розмірі ? частки від заробітку (доходу) на одну дитину, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач за первісним позовом в судовому засіданні свій позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, а зустрічний позов визнав частково, а саме не погодився щодо розміру аліментів, які просить стягнути відповідач з нього на утримання дітей, та вказав що в змозі сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходів), оскільки на його утриманні перебуває його матір, а в іншій частині зустрічні позовні вимоги визнав. Відповідач та її представник за первісним позовом та позивач та її представник [PERSON] за зустрічним позовом, зустрічний позов підтримали в повному обсязі, та просили його задовольнити, та відповідач первісний позов про розірвання шлюбу визнала в повному обсязі. Представник третьої особи за зустрічним позовом Служби у справах дітей Київського району м. Харкова УССД в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав до суду заяву, в якій просив цивільну справу слухати без участі представника органу опіки та піклування в судовому засіданні свій позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі, позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі, та просив прийняти рішення з урахуванням висновку УССД ДПСП ХМР як представника органу опіки та піклування, та письмовий висновок додано. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.01.2012 року між позивач та відповідач зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. (а.с. 10). Позивач та відповідач мають двох неповнолітніх дітей- [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 6-7). В судовому засіданні встановлено, та не оскаржується відповідачем, що сторони проживають окремо з осені 2016 р., спільного господарства не ведуть, бажання зберегти сім'ю у сторін не має. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе, суперечитиме їх інтересам та інтересам дитини. Спір про поділ спільного майна відсутній. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, з'ясувавши, фактичні взаємини подружжя, дійсні причини вимог про розірвання шлюбу, встановивши, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, суд вважає за необхідне первісний позов про розірвання шлюбу задовольнити. За ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснено, що, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно із ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновком Управління служб у справах дітей ДПСП ХМР від 30.03.2017 року №250, встановлено, що за доцільне визначити місце проживання малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] разом матір'ю [PERSON] Судом встановлено, що на даний час діти проживають разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], де для дітей створені задовільні умови для проживання та розвитку. [PERSON] на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, матеріально забезпечена, проходить службу на посаді інспектора відділу охорони ДУ «Олексіївська виправна колонія (№25)», за місцем роботи характеризується позитивно. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2ст. 161 СК України). Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Тобто для розлучення малолітніх дітей з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України. При цьому суд не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю, відповідачем до суду також таких доказів не надано. Про істотне значення обставин, визначених диспозицією ст. 161 СК України, для правильного вирішення спору про місце проживання дітей, зазначено й у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-2445цс16 від 14 грудня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Враховуючи, рівень матеріального забезпечення позивача за зустрічним позовом, вік дітей, висновок Управління служб у справах дітей ДПСП ХМР від 30.03.2017 року, суд в інтересах дітей, прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з їх матір'ю, а тому дана позовна вимога підлягає задоволенню, та до суду не надано достатніх та переконливих доказів того, що існують виключні обставини, за яких діти можуть бути розлучені зі своєю матір'ю. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Порядок стягнення аліментів визначено у статті 71 цього Закону та статтях 194-197, 274 СК України. Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд враховує, те, що відповідач є здоровим працездатним чоловіком, інших аліментних зобов'язань немає, та на його утриманні перебуває матір. За таких обставин, суд задовольняє частково позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в єдиній частці в розмірі 2/5 частини, тобто 40% від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06.01.2017 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а в іншій частині суд відмовляє. У відповідності зі ст.367 п.1 ч.1 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з урахуванням задоволення первісного позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з урахуванням задоволення зустрічного позову частково, стягненню з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 640 грн. Зважаючи на вищевикладене, відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 60, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 141, 157, 160, 161, 181, 183-184, 191 Сімейного Кодексу України, суд, -

Outcome: partial