Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із відповідним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що вона проживає однією сім'єю з [PERSON] з 1989 року без реєстрації шлюбу. У 1992 році позивачем та відповідачем була придбана кооперативна квартира [ADDRESS] у вартістю 103666 карбованців, яка була оформлена на відповідача. Позивач спільно з відповідачем здійснювали необхідні пайові внески, на що у 1992 році позивач отримувала споживчий кредит у розмірі 25000 карбованців. Вона зареєстрована у квартирі з 1993 року. За час спільного проживання сторони по справі у інших зареєстрованих шлюбах не перебували. Позивач просить суд: - встановити факт її проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1989 року по теперішній час; - визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача; - визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на житлове приміщення по 1/2 частині за кожним. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи у зв'язку з неявкою відповідача до суду. Відповідач у судове засідання не прибув. Був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи (а.с.23). Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Тому, за згодою позивача, у відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив справу розглядати у заочному порядку. Представник третьої особи Житлово-будівельного кооперативу «Міраж» Колпакова Л.А. в судовому засіданні підтвердила, що знає позивача та відповідача як родину з 1991 року коли був створений кооператив. Ними вносилися пайові внески за квартиру з оформленням на [PERSON], що підтверджено відповідними документами. У спірній квартирі вони проживають станом на сьогоднішній день. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили у судовому засіданні, що позивач та відповідач проживали сумісно однією сім'єю з 1989 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Як установлено судом, власність на ім'я відповідача була придбана в 1993 році про що свідчить довідка бюро технічної інвентаризації (а.с.16). Позивач та відповідач з моменту їх сумісного проживання як подружжя працювали, що підтверджується відповідними документами (а.с.43-45). Згідно акту житлово-комунального підприємства «Міраж» від імені відповідача були внесені пайові внески протягом липня 1999 року - грудня 1992 року на загальну суму 103861,66 карбованців. За договором від 02 вересня 1992 року позивач отримала в кредитній установі кредит у сумі 25 тисяч карбованців. Позивач та відповідач згідно даних домової книги зареєструвалися у спірній квартирі 24 лютого 1993 року (а.с.11-13). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки, власність на ім'я відповідача була придбана в 1993 році, то при вирішенні спору застосуванню підлягають норми матеріального права, що діяли на момент придбання. Нормами статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, передбачено, що спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. В судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів достовірно встановлено, що позивач проживала разом із відповідачем з 1989 року, вела спільне господарство, мала спільний бюджет і майно. Крім того, позивач надала переконливі докази, які підтверджують факт вкладення її сумісної праці у придбання жилого приміщення, створення сторонами спільної часткової власності на квартиру, що є підставою для визнання за позивачем права власності на його половину. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач має право спільної часткової, а не спільної сумісної, власності у розмірі 1/2 (однієї другої) частини на квартиру у житлово-будівельному кооперативі. Позивач у позові вимог щодо розподілу судового збору не заявила, відтак дане питання судом не вирішується.

Outcome: partial