Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності, встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод в користуванні з тих підстав, що як стверджує з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 16.10.2011 року до 24.03.2015 року. Під час спільного проживання, за спільні кошти подружжя, а також за матеріальною допомогою її матері відповідно до договору купівлі-продажу 09.08.2013 року вони придбали для своєї сім'ї трикімнатну квартиру № 13 в будинку по вул. Миколаєнка 2 в м. Бершадь Вінницької області. Після розірвання шлюбу [PERSON] став вести себе по відношенню до неї недостойно, не давав можливості належним чином користуватися квартирою, на 1/2 частки якої вона має право як співвласник. Вона вважала, що між ними фактично встановився порядок користування житлом, вона користується в квартирі житловою кімнатою 3, [PERSON] - кімнатами 4, 5. Підсобні приміщення знаходяться в їх спільному корирстванні. Проте в її відсутність відповідач змінив замки вхідних дверей квартири, ключів вона не має, тому відповідно і зайти в квартиру не має можливості. З'ясувати ці обставини з [PERSON] неможливо, тому що він уникає контактів та розмов з нею, що дає їй підстави стверджувати, що мирним шляхом вирішити питання щодо права на квартиру, користування нею неможливо. Така поведінка відповідача свідчить, що він практично безспірно не визнає її право власності на 1/2 частину квартири. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS], припинивши право власності [PERSON] на цю 1/2 частку майна, припинивши їх спільну сумісну власність на квартиру; виділити в її користування житлову кімнату 3, житловою площею 16,8 кв.м з балконом; виділити в користування [PERSON] житлові кімнати 4, площею 11,3 кв.м, 5, площею 7,7 кв.м з балконом; підсобні приміщення: коридор, вбиральню, ванну кімнату залишити в їх спільному користуванні; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зобов'язання його надати їй ключ від вхідних дверей; вселити її в квартиру [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково. В частині позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою позов визнають, в решті позовних вимог просять в задоволенні відмовити посилаючись на те, що позивач наносить майнову шкоду спірній квартирі, а саме демонтувала встановлену ним підлогу з дерев'яного покриття, демонтувала та вивезла сім міжкімнатних дверей з оздобленням, кондиціонер, дві люстри, вимикачі. Пошкоджено також і кабельні мережі квартири. Спірна квартира була придбана за кошти його батьків та родичів. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.10.2011 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-АМ № 109742. Судом встановлено, що за час спільного проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS]. Даний факт не заперечується сторонами та підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 09.08.2013 року. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Згідно ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктами 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно п. 24 вищезазначеної Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Тому, враховуючи вищезазначене, за позивачкою [PERSON] слід визнати право приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Що стосується вимог про встановлення порядку користування квартирою, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі кватири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Нормами ЦК України передбачено, що лише співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі, якщо поділ в натурі квартири є неможливим, суд може встановити конкретний порядок користування приміщеннями квартири за наявності позову про це. Виходячи з цих положень, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі. Приймаючи до уваги вищезазначене, з врахуванням визнання даної вимоги відповідачем та домовленості між сторонами - вимога позивача [PERSON] щодо визначення порядку користування квартирою № 13 по вул. Миколаєнка 2 в м. Бершадь підлягає задоволенню. Щодо позову в частині усунення перешкод у користування спільним майном та вселення, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів ( ст.57 ЦПК України). Виходячи зі змісту ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненям фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Оскільки позивачка [PERSON] не довела в судовому засіданні, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання спільним житлом, позов в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 60, 69-72 СК України, ст.ст. 355, 356, 358 ЦК України,

Outcome: partial