Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі-відповідач) про визнання правочину недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.05.2005 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу згідно якого, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] (далі-квартира). Однак, як стало відомо при підписанні договору позивач був введений в оману, оскільки вище зазначена квартира була попередньо продана особою за межами її цивільної дієздатності. Так позивач вважає, що даний правочин здійсненний під впливом обману, а тому просить визнати вказаний договір купівлі-продажу від 27.05.2005 року недійсним, стягнути з відповідача на його користь завдані збитки в подвійному розмірі. Судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що договір купівлі-продажу квартири від 27.05.2005 року повністю відповідає вимогам ст.203 ЦК України. Окрім того представник відповідача вказував, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що вищевказаний правочин вчинений під впливом обману. Третя особа, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, не повідомив суд про причини своєї неявки, пояснень по справі не надав, явку представника не забезпечив. Представник відповідача в судові засідання, які відбувалися 27.03.2014 року та 23.04.2014 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача 23.04.2014 року звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи у їх сукупності суд, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 27.05.2005 року було укладено договір купівлі-продажу квартири відповідно до умов якого, відповідач передав у власність, а позивач прийняв у власність квартиру [ADDRESS], за ціною 100 000 грн. Вказаний вище правочин був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (далі-третя особа). Як з'ясовано судом вищевказана спірна квартира належала на праві власності [PERSON], яка згідно укладеного договору купівлі-продажу від 31.12.2004 року передала право власності на неї [PERSON], яка в свою чергу остання продала квартиру [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.04.2009 року. Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 25.03.2005 року [PERSON] була визнана недієздатною. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 27.06.2008 року [PERSON] призначено опікуном над недієздатною [PERSON] Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних про визнання правочині не дійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК ( 435-15 ). Згідно ст.60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 30.03.2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 31.12.2004 року між [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі №703 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 10.01.2005 року за № 485. На момент звернення позивача до суду вищевказане рішення набрало законної сили. Так, зважаючи на те, що [PERSON] визнана недієздатною суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 27.05.2005 року між [PERSON] та [PERSON] слід визнати недійсним. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Частиною 1 статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З огляду на вищевикладене, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, суд не знаходить підтверджень посиланням позивача, які б свідчили про наявність у діях відповідача ознак умислу з метою обману приховання істотних обставин. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки позивачем не надано та не доведено належними та допустимими доказами факт того, що відповідач при укладенні договору купівлі-продажу навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують, суд приходить до висновку, що посилання позивача, щодо введення його в оману є безпідставними. На момент розгляду справи відповідач не повернув отримані ним кошти за договором купівлі - продажу від 27.05.2005 року, що суперечить нормам чинного законодавства України, порушує права та інтереси позивача та підлягає судовому захисту.

Outcome: partial