Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПП «Ескулап» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. В обґрунтування позову зазначає, що він працював на посаді техніка-ортезиста в ПП «Ескулап» з 01 жовтня 2016 року за направленням Луцького міського центру зайнятості з окладом 4400 грн. Наказом №2 від 30 листопада 2016 року його було звільнено у звязку із закінченням терміну дії договору, однак при звільненні йому не виплачені витрати, повязані з відрядженням до м. Харкова. Вказує, що в подальшому між ним та відповідачем укладено ще один договір на виконання робіт техніком-ортезистом згідно направлення Луцького міського центру зайнятості з окладом 6400 грн. Наказом №4 від 06 грудня 2016 року його знову прийнято на роботу, а наказом №5 від 30 грудня 2016 року він був звільнений в звязку із закінченням дії договору. Вважає, що при його звільненні заробітна плата виплачена йому не в повному обсязі. Заявою про збільшення позовних вимог від 12 травня 2017 року позивач також зазначив, що несвоєчасна виплата заробітної плати протягом тривалого часу спричинили йому емоційну напругу, знижений настрій, порушення сну, нервозність, матеріальні труднощі та позбавило можливості вирішувати побутові питання, просив стягнути з ПП «Ескулап» в його користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн., компенсацію за затримку розрахунку у розмірі його середнього заробітку по день фактичного розрахунку, компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати та відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари й тарифи на послуги та стягнути з ПП «Ескулап» в його користь заборгованість по заробітній платі. Однак, судом така заява була залишена без руху в звязку з несплатою судового збору відповідно до ЗУ «Про судовий збір». В ході судового розгляду справи позивач, не усунувши недоліки заяви, відкликав її та просив не брати до уваги. Заявою про уточнення позовних вимог від 20 червня 2017 року позивач надав розрахунок, відповідно до якого компенсація відрядних до м. Харкова становить 1653,60 грн., розмір компенсації за весь час затримки розрахунку до 22 червня 2017 року 28806,24 грн. Просить стягнути з ПП «Ескулап» на його користь суму заборгованості в розмірі 32\~784,09 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, з підстав наведених в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, подав суду свої заперечення, в яких зазначив, що [PERSON] дійсно працював в ПП «Ескулап» на посаді техніка-ортезиста в періоди з 03 жовтня по 30 листопада та з 06 по 30 грудня 2016 року. Оплата праці на підприємстві завжди здійснюється залежно від фактично виконаної роботи. Вказує, що з позивачем було укладено усний договір на працевлаштування, він оформив його на роботу зі ставкою оплати праці 4400 грн. Направивши позивача у відрядження до м. Харкова на навчання, з каси підприємства йому було видано 1500 грн. готівкою. Після повернення з семінару позивач не надав належним чином оформлений фінансовий звіт по відрядженню. Протягом всього часу роботи позивача на підприємстві заробітна плата виплачувалась йому частинами. В наступний період роботи, а саме: з 06 по 30 грудня 2016 року, позивач працював не за ставкою, а від виробітку. Розрахунок по заробітній платі з позивачем відбувся 01 березня 2017 року в сумі 2125,20 грн., оплата відрядження підприємством не здійснювалась через відсутність з вини позивача фінансового звіту. Вважає, що заробітну плату позивачу виплачено в повному обсязі, затримка виплати відбулася за його добровільною згодою, а тому просив в позові відмовити. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. На підставі ст. 43 Конституції України гарантується кожному право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку добровільно дає згоду. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Судом встановлено, що згідно з наказом директора ПП «Ескулап» [PERSON] від 28 вересня 2016 року №1 [PERSON] прийнято на роботу з 03 жовтня 2016 року на посаду техніка-ортезиста-гіпсовиливальника ПП «Ескулап» з посадовим окладом 4400 грн. за направленням на працевлаштування Луцького міського центру зайнятості від 29 вересня 2016 року (а.с.16). Згідно з наказом (розпорядженням) директора ПП «Ескулап» [PERSON] № 1/10 від 07 жовтня 2016 року [PERSON] було відряджено на навчальний семінар в Український науково-дослідний інститут протезування у м. Харків з 09 по 14 жовтня 2016 року та видано з каси підприємства 1500 грн. для відрядних витрат (а.с.17). Як вбачається з копії трудової книжки позивача 30 листопада 2016 року його звільнено із займаної посади у звязку із закінченням терміну дії договору (а.с.7). За зверненням [PERSON] Управлінням держпраці у Волинській області проведено перевірку додержання ПП «Ескулап» законодавства про працю та загальнообовязкового державного соціального страхування, за результатами якої, з акту перевірки №04-0106/165 від 24 березня 2017 року (далі Акт перевірки), зокрема, встановлено, що за жовтень 2016 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 1450 грн., до виплати 1291,27 грн., відпрацьовано 20 робочих днів, за листопад 2016 року [PERSON] нарахована заробітна плата складає 7350 грн., до виплати 5916,75 грн. Згідно з відомістю розподілу заробітної плати [PERSON] на платіжну карту ПАТ КБ «Приватбанк» 28 листопада 2016 року перераховано 3542 грн. При звільненні з роботи 30 листопада 2016 року [PERSON] не були виплачені всі належні суми при звільненні, а саме: заробітна плата в сумі 3666,02 грн., витрати на відрядження та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки (за два місці роботи) (а.с.47). Відповідно до наказу директора ПП «Ескулап» [PERSON] від 06 грудня 2016 року №4 [PERSON] прийнято на посаду техніка-ортезиста на період з 06 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року з оплатою згідно відпрацьованих годин (а.с.19). Актом перевірки встановлено, що у наданій розшифровці трудових витрат на виготовлення ортезу на колінний гомілково-стопний суглоб, стопу фіксально-коригувальний, затвердженій директором підприємства, передбачена тарифна ставка: 60 грн./год. (а.с.47 зворот). За грудень позивачу нарахована заробітна плата в сумі 2640 грн., відпрацьовано 44 години, до виплати 2125,20 грн., з яких, 28 грудня 2016 року, [PERSON] перераховано на картку 1500 грн. (а.с.47 зворот). 30 грудня 2016 року [PERSON] звільнено із займаної посади у звязку із закінченням терміну дії договору на підставі наказу № 5 від 30 грудня 2016 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача (а.с.61). Встановлено, що позивачу при звільненні ПП «Ескулап» заборгувало заробітну плату за період роботи жовтень-листопад, грудень 2016 року в сумі 4291,22 грн., однак дані кошти були перераховані йому на картку: 28 грудня 2016 року 1500 грн., 10 лютого 2017 року 2166,02 грн. та 01 березня 2017 року 2125,20 грн. Станом на день здійснення перевірки Управлінням держпраці у Волинській області, 24 березня 2017 року, встановлено, що [PERSON] не було виплачено заробітну плату за невикористані дні щорічної відпустки та витрати на відрядження, у звязку з чим ПП «Ескулап» винесено припис та надано строк до 24 квітня 2017 року для усунення виявлених порушень законодавства в частині оплати праці (а.с.36-37). На виконання вказаного припису ПП «Ескулап» 24 квітня 2017 року нараховано та виплачено [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку (шість днів) в сумі 628 грн. (а.с.38,39, 76). Щодо відшкодування позивачу витрат, повязаних з відрядженням, представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] 07 жовтня 2016 року в звязку з направленням на навчальний семінар в м. Харків видано з каси підприємства 1500 грн. готівкою. Крім того, позивачу було придбано квитки на проїзд з м. Луцька до м. Харкова, а саме: квиток на проїзд автобусом з м. Луцька до м. Києва та на проїзд залізничним транспортом з м. Києва до м. Харкова (а.с.78). Дані обставини позивачем визнано в повному обсязі. Разом з тим, представник відповідача [PERSON] зазначив, що після повернення з відрядження [PERSON] не надав йому належним чином оформлений фінансовий звіт про використання коштів та понесені ним витрати у відрядженні, а тому підстав для оплати витрат на відрядження немає. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій, у звязку зі службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку. Зі змісту даної норми Закону слідує, що позивач має право на відшкодування витрат у звязку з відрядженням та йому мають бути виплачені: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення. З копії відміток про вибуття у відрядження, прибуття в пункт призначення, вибуття з них і прибуття до місця постійної роботи, встановлено, що позивач перебував у відрядженні з 09 жовтня 2016 року по 14 жовтня 2016 року (а.с.18). Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. В ході розгляду справи позивачем не надано суду документально підтверджених доказів, понесених ним витрат у зв'язку з відрядженням, окрім квитанції про оплату проїзду з м. Харкова до м. Луцька, вартість проїзду становить 410,00 грн. (а.с.78). Сторона відповідача не заперечувала того, що витрати по оплаті проїзду з відрядження здійснювались позивачем. Згідно п. 170.9 Податкового кодексу України (в редакції чинні на час виникнення спірних правовідносин) до складу витрат на відрядження відносяться також витрати, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв'язку з таким відрядженням. Граничний розмір добових витрат на відрядження знаходиться в прямій залежності від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) року і в межах України становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, в розрахунку за кожний календарний день. Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця постійної роботи, що зараховуються як два дні. Таким чином, витрати на відрядження [PERSON] становлять 2053,60 грн. (275,60 грн. х6 днів + 410,00 грн.). З врахуванням авансування відрядження в сумі 1500,00 грн., сума заборгованості ПП «Ескулап» перед позивачем складає 563,60 грн. За змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці» грошові компенсаційні виплати у вигляді добових віднесено до додаткової заробітної плати. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, затримкою видачі розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Як вже встановлено судом, [PERSON] працював в ПП «Ескулап» з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2016 року з окладом 4400 грн. та з 06 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року з оплатою згідно відпрацьованих годин. Враховуючи, що заборгована підприємством сума витрат, повязаних з відрядженням належала [PERSON] при звільненні 30 листопада 2016 року, то його середньоденний заробіток належить розраховувати із заробітної плати та кількості робочих днів за період роботи позивача з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2016 року. Тож, для визначення середньоденного заробітку сумарний заробіток за фактично відпрацьований час ділиться на кількість робочих днів в розрахунковому періоді (8800/42 = 209,52 грн.). Виходячи з того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 209,52 грн., сума коштів, належна до стягнення на користь позивача за весь час затримки розрахунку ПП «Ескулап» з дня звільнення буде визначена шляхом множення суми середньоденної заробітної плати (209,50 грн.) на кількість робочих днів за період з 30 листопада 2016 року (день звільнення) по день прийняття рішення у справі. З урахуванням дати судового засідання, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становитиме: 142 (кількість робочих днів з 30 листопада 2016 року по 27 червня 2017 року) х 209,52(середньоденна заробітна плата) = 29751,84 грн. Суд не бере до уваги розрахунок ціни позову, наданий позивачем, оскільки в основу даного розрахунку закладено оклад в розмірі 6400,00 грн., що в ході розгляду справи не знайшло свого підтвердження та спростовується матеріалами справи. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 встановлено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом із тим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Відповідні правові висновки містяться і в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року по справі № 6-144цс13 та від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, від 13 березня 2017 року у справі № 6-259цс17, які з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України. Суд враховує, що в більшій частині розрахунок зі звільненим працівником був проведений до відкриття провадження у даній справі, що відповідач вживав заходи до проведення розрахунку з позивачем, а станом на дату розгляду справи заборгованість підприємства перед позивачем існує лише в частині оспорюваної відповідачем суми витрат на відрядження, що становить 563,60 грн. Разом з тим, судом враховано, що фактичний розрахунок по недоплаченій позивачу компенсації за невикористані дні щорічної відпуски відбувся лише 24 квітня 2017 року на виконання припису. Приймаючи до уваги співвідношення задоволеної судом суми, яка не була своєчасно виплачена позивачу з вини відповідача 563,60 грн. та його середньомісячного заробітку, а також розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку 29751,84 грн., суд вважає за можливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 20 952 грн. (209, 52 грн. х 100 роб. днів (24 квітня 2017 року) = 20952 грн.) Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial