Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з наведеним позовом, у якому посилаючись на те, що укладений між сторонами договір застави майнових прав від 06 лютого 2006 року №393 суперечив чинному на час укладення договору законодавству, просить суд визнати такий договір недійсним та зняти накладену у зв'язку з таким договором заборону відчуження майна позивача. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги з наведених у позові підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, у своїх запереченнях вказував на те, що на правовідносини, які склалися в даному випадку поширюється Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який ще з 14.01.2006р. який передбачає як можливий предмет іпотеки майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено. За такими договорами іпотекодавцем може бути забудовник або особа, власністю якої стане нерухомість після завершення будівництва. Таким чином, представник відповідача вказував, що посилання позивача на Закон України про від 25 грудня 2008 №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку» в даному випадку є недоречними, тобто, укладення іпотечного договору 08.09.2006р. підпадав під дію Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» від 14.01.2006 року, та з такого жодних підстав для задоволення позову немає. В судові засідання, 16.01.2017 року та 14.02.2017 року учасники справи не зявились, про час та місце їх проведення були повідомлені належним чином, представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача у вказані судові засідання не зявився та не надав до суду заяв про їх відкладення чи відомостей про поважність причин своєї неявки. Третя особа - ПН ОМНО [PERSON], про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та не зявилась у судове засідання, заяв чи клопотань не надала, про поважні причини своєї неявки суд не повідомила. Крім того, звердаючись до суду позивач вказав у якості третьої особи - ТОВ «Інвест Прогрес». В ході розгляду справи судом було встановлено, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.04.2011 року у справі №7/548-10-5421 товариство з обмеженою відповідальністю "Інвест-Прогрес" було припинено, у зв'язку з чим така юридична особа втратила цивільну правоздатність, та відповідно втратила можливість приймати участь у справі як третя особа, а тому ТОВ «Інвест Прогрес» була виключена судом з кола учасників справи. Копія відповідної ухвали долучена до матеріалів справи. З викладених обставин суд ухвалив розглянути справу за відсутності учасників справи, на підставі наявних відомостей та доказів, та постановити заочне рішення, що кореспондує положенням ст. 169, 224 ЦПК України. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так, судом встановлено, що 06 лютого 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0049/74/45162, відповідно до умов якого, кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит на споживчі цілі. З метою забезпечення виконання зобовязань по зазначеному кредитному договору, 06 лютого 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] було укладено договір застави майнових прав, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО [PERSON] Вказаний договір зареєстровано у відповідному реєстрі за №393, та відповідно до його змісту. Такий договір забезпечує виконання заставодавцем зобовязань перед банком, що випливають з укладеного між ними кредитного договору №014/0049/74/45162. П. 1.2. договору застави передбачено, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором заставодавець на умовах, передбачених цим договором, передає в заставу майнові права за договором № 3Б-1-83 про інвестування від 12.01.2006 року на квартиру за будівельним №262, в будинку за будівельним №1 секція 3, 7 поверх, по вулиці Фонтанська дорога, 118-а в м. Одесі. Згідно статуту, протоколом загальних зборів АППБ «Аваль» 21 квітня 2006року прийнято рішення про зміну найменування акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» на відкрите акціонерне товариство «[PERSON] Аваль», яке є правонаступником зі всіма правами та обовязками акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль». У подальшому, відкрите акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» перейменовано на публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль». Відповідно до ст.ст. 1, 5 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (у редакції, яка була чинною на час укладення договору застави) застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; Предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий, виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути обєкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Частина обєкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину обєкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості. На час укладення спірного договору іпотеки (07 вересня 2006року) стаття 5 Закону України «Про іпотеку» №898-IV не визначала майнові права як предмет іпотеки. Майнові права на обєкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки Законом України від 25 грудня 2008року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону № 898-IV. Разом з тим Закон №979-IV, який установлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, до спірних правовідносин не застосовується, а положеннями Закону № 1560-ХІІ, яким визначено загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності, не передбачають права на передачу в іпотеку майнових прав на обєкт незавершеного будівництва. Майнове право, що є предметом договору це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права. Таким чином, суд зазначає, що станом на 12.01.2006 року, на час укладення оспорюваного договору іпотеки, стаття 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною до 14 січня 2009 року, не визначала майнові права як предмет іпотеки, у звязку із чим, при укладенні вказаного договору, були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки майнові права на окремі приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 06.11.2013року у справі № 6-100цс13, від 02.12.2015року у справі № 6-1502цс15, від 02.12.2015 року у справі № 6-1732цс15, від 25.05.2016року у справі №6-503цс16. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до пункту 8 цієї ж постанови, згідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами (стороною) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Згідно з вимогами статей 202, 203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору застави є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Натомість вимоги позову про зняття заборони на відчуження майна та виключення її з державного реєстру обтяжень рухомого майна, що вчинений згідно з наведеним вище договором застави задоволенню не підлягають з тих підстав. Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Рішення суду про визнання договору, на підставі якого реєстратором було вчинено запис про обтяження є належною підставою для скасування такого обтяження, та таким чином заявлення позивачем спору з приводу зняття заборони відчуження та виключення її з державного реєстру є передчасним, та таким, що не має під собою фактичних підстав. Разом з тим до матеріалів справи не долучено жодних відомостей, що свідчили б про наявність у відповідача відповідних повноважень на зняття чи виключення запису про обтяження з зазначеного реєстру, що вказує на неналежність відповідача за такою вимогою. Крім того, зняття заборони на відчуження майна та виключення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження майнових прав, за наявності на таке визначених спеціальним законом підстав, є публічною діяльністю, що здійснюється субєктом владних повноважень, а отже у випадку наявності спору, що виникає з такої діяльності, його належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. Таким чином, згідно положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в частині, що пропорційна частині задоволених вимог, тобто в розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial