Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

В апеляційній скарзі відповідачка просить частково скасувати рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2013р., яким звернуто стягнення на житловий будинок та відмовлено у її зустрічному позові, - посилаючись на неповне з*ясування судом обставин справи, неврахування наявності судового рішення про стягнуту суму заборгованості, порушення норм матеріального та процесуального законів. Апеляційний суд, розглянувши скаргу, справу, вважає, що рішення підлягає частковому скасуванню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення судового збору, а додаткове рішення про виселення з іпотечного будинку - скасуванню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи та судом встановлено, що 8 травня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/129170/3141/74, згідно умов якого відповідачкою було отримано кредит у розмірі 50500 грн. на придбання будинку із сплатою 18 % річних строком по 7 травня 2017 року. У порушення умов договору [PERSON] зобов'язання в повному обсязі не виконувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01.10.2009 р. складала 49 705, 43грн., та яка була стягнута з [PERSON] рішенням Марганецького міського суду від 18 листопада 2009 року, про що видано виконавчий лист 7 грудня 2009 року. Виконавчий лист повернуто стягувачу-Банку- без виконання на підставі ст.47 п.3 Закону України «Про виконавче провадження» , оскільки стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 08.05.2007р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 10.05.2007 року було укладено договір іпотеки, в іпотеку передано нерухоме майно - домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] Вiдповiдно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, iпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Між тим, зазначаючи у позовній заяві розмір заборгованості станом на 05.07.2012р. -135077 грн.15 коп., що складається з заборгованості по кредиту - 41662 грн.17 коп., заборгованості по відсоткам - 26 129 гривень 32 коп., пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 67 285 гривень 66 коп., Банк, а також і суд під час вирішення спору, залишили без врахування наявне зазначене вище рішення суду, яким вже була стягнута заборгованість, зокрема, тіло кредиту-41662,17грн., відсотки, пеня,нараховані з 2007року, та не врахована можливість повного або часткового виконання цього рішення в разі, якби стягувач-Банк- не відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення при тому, що ним не надано обґрунтувань причин такої відмови. Судом не була перевірена сума розрахунку, наданого Банком, яка складається, крім тіла кредиту, із заборгованості по відсоткам, пені, що нараховані з 2007року, а не після винесення у 2009р. судового рішення. Так, згідно розрахунку заборгованості по процентам, що нараховані Банком з 2007року, сума складає 39 921,77грн., а, розраховуючи цю заборгованість з часу після ухвалення наведеного судового рішення, тобто з 30.09.2009. - сума заборгованості по процентам становить 20 617,75грн. Те ж саме стосується і штрафних санкцій. Крім того, суд не дав оцінку на підставі вимог ст.551ч.3 ЦК факту значного перевищення суми пені розміру тіла кредиту. Між тим, згідно роз*ясень, що містяться у п.41, 42 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна. Суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У даному випадку суд, задовольняючи позов Банку, звернув стягнення на предмет іпотеки з врахуванням невірно обрахованої подвійної суми заборгованості, і не вирішив питання щодо співмірності сум. Між тим, пунктом 1.3 Договору іпотеки передбачена заставна вартість предмету іпотеки в сумі-73 900грн.. Виходячи з викладеного, недоведеності суми заборгованості як такої, що є спів- мірною з сумою предмету іпотеки, враховуючи положення діючого законодавства, Договору іпотеки, райсуд передчасно та помилково вважав, що позивач має право щодо стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. А тому рішення у зазначеній частині на підставі ст.309п.1-3 ЦПКУ підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у цих вимогах. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані добровільно звільнити житловий будинок. Додатковим рішенням від 20.09.2013. суд виселив мешканців іпотечного будинку. З врахуванням скасування основного рішення в частині звернення стягнення на цей будинок, законних підстав для залишення додаткового рішення в силі не мається. Воно також підлягає скасуванню з відмовою у виселенні. Згідно правил ст.88 ЦПК у випадку незадоволення позову не підлягає стягненню з відповідачки судовий збір. Рішення в частині позову відповідачки про визнання недійним договору іпотеки від 10 травня 2007 року - не оскаржене.

Outcome: partial