Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області звернулася позивачка [PERSON] з позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. Свої позовні вимоги щодо розірвання шлюбу позивачка мотивує тим, що 6 березня 2015 року вона вступила в шлюб з відповідачем по справі. Їх шлюб було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ананьївського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №18. У позивачки та відповідача є троє неповнолітніх дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . У позивачки та відповідача даний шлюб перший. Позивачка прийняла рішення про розірвання шлюбу у зв`язку з тим, що близько трьох років між нею та чоловіком погіршились взаємовідносини, два місяці вони не проживають разом та не підтримують шлюбних стосунків. Між ними повністю відсутнє взаєморозуміння, в них різні погляди на життя та сімейні відносини. На протязі останніх трьох років в їхній сім`ї виникали конфлікти та непорозуміння. Чоловік постійно зчиняв сімейні сварки, принижував позивачку, бив та виганяв із дітьми із житлового будинку. При даних обставинах вона та неповнолітні діти змушені були змінити місце свого проживання. Позивачка вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, то при вказаних обставинах вона прийняла рішення, щодо його розірвання, дане рішення є остаточним, примирення між ними неможливе. В обґрунтування позовних щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей зазначає в позовній заяві позивачка зазначає слідуюче, що її та відповідача діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в даний час проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні. Батько даних дітей, згідно діючого законодавства, зобов`язаний постійно їх утримувати. Позивачка зазначає, що відповідач працює неофіційно, займається перевозкою зернових та ремонтом автомобільної техніки, має дохід, відповідно має матеріальну можливість щомісяця утримувати дітей. Крім того, розмір даних аліментів має бути необхідним та достатнім для їх повноцінного розвитку. Окрім, вище викладеного в позовній заяві також вказується, що при сумісному проживанні відповідач надавав позивачці певну суму коштів на утримання синів та доньки, на даний час останній не надає взагалі грошових коштів на неповнолітніх дітей, тому позивачка має наміри та бажання розірвати даний шлюб та визначитися із точною сумою аліментів, котрі відповідач буде зобов`язаний, як батько дітей сплачувати щомісяця на утримання доньки [PERSON] , синів [PERSON] та [PERSON] , так як позивачці необхідно купувати для життєдіяльності дітей такі речі, як одяг, продукти харчування та інше. Погіршення між позивачкою та відповідачем шлюбних відносин не звільняє [PERSON] , як батька дітей від обов`язку по належному їх утриманню. В даному випадку позивачка претендує на стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, а саме у розмірі по 1500 гривень, щомісяця на кожну дитину, такий розмір аліментів вона вважає цілком співмірним та обґрунтованим. Позивачка у судове засідання з розгляду справи не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Однак, в матеріалах справи міститься її письмова заява від 10 жовтня 2019 року, в якій позивачка просить справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує (а.с.47). Відповідач у судове засідання з розгляду справи не з`явився. При цьому, відповідачеві направлялася за місцем його проживання копія ухвали про відкриття провадження з додатками, яку він отримав, що підтверджується наявним поштовим повідомленням в матеріалах справи (а.с.33). Крім того, в подальшому, позивачеві направлялись неодноразово судові повістки про виклик до суду, однак до суду повернулися поштові конверти з відміткою пошти «адресат не знайдений» (а.с.45,52). Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Для належного сповіщення відповідача про розгляд справи, 11 жовтня 2019 року на офіційному веб-сайті судової влади України, було розміщено оголошення про виклик [PERSON] , останнє відоме зареєстроване місце проживання якого: Одеська область, Подільський район, с. Липецьке, та фактичне місце проживання: [ADDRESS] , (а.с.51). Однак, в матеріалах справи міститься, письмова заява відповідача, яка була надана ним 16 червня 2019 року через канцелярію суду під час проведення підготовчого провадження у справі. В своїй заяві [PERSON] , просить суд, провести підготовче судове засідання у його відсутність, позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення з нього аліментів, він не підтримує, та просить стягнути з нього аліменти в розмірі 500 гривень на кожну дитину. Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі, яку відповідач отримав 08 червня 2019 року особисто під розписку (а.с.33), йому було встановлено строк для подачі відзиву на позовну заяву позивача, відповідно до вимог ч.7 ст.178 ЦПК України. Однак в установлені судом строки відзив на позовну заяву позивача відповідачем до суду не надано. З урахуванням вимог ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення всіх учасників справи та беручи до уваги заяву позивача та відповідача, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача та відповідача. Враховуючи те, що сторони по справі в судове засідання не з`явилися, а розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Ананьїв, Перша дільниця, Ананьївського району, Одеської області, зареєстрована за адресою в [ADDRESS] та фактично мешкає в [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 19 березня 2015 року Ананьївським РС ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.7). Відповідач [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Точилове, Ананьївського району, Одеської області, зареєстрований за адресою с. Липецьке, Котовського району, Одеської області, що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 02 листопада 2000 року Котовським МРВ УМВС України в Одеській області (а.с.8), та адресною довідкою наданою Подільським РВ ГУ ДМС України в Одеській області 03 червня 2019 року (а.с.24). Встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 06 березня 2015 року, актовий запис №18, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого 06 березня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ананьївського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.6). Від вказаного шлюбу в позивачки та відповідача є неповнолітні діти, а саме: донька - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копій свідоцтв про народження (а.с.10-12). Також, в матеріалах справи міститься довідка №471, видана 18 квітня 2019 року Ананьївською Першою сільською радою Ананьївського району Одеської області, з якої вбачається, що на утриманні позивачки [PERSON] , [INFO] знаходяться малолітні діти: донька - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності,поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що між подружжям повністю відсутнє взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та те, що вони довгий час не підтримують шлюбні стосунки, вважає можливим їх шлюб розірвати. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей: Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст.51 Конституції України гарантовано, аст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності дост.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання них окремо від дитини не впливає на об`єм їх прав та не звільняє від обов`язків відносно дитини. У відповідності дост.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно дост.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні їх від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку. Відповідно до ч.3ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 т.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Зі змісту ч.2 ст. 184 СК України вбачається, що розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто 15 травня 2019 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням викладеного, задовольняючи позовні вимоги частково, суд зазначає, що позивачем не доведено витрати на утримання неповнолітніх дітей в заявленому розмірі по 1500 гривень 00 копійок на кожну дитину, однак беручи до уваги докази, які містяться в матеріалах справи та необхідність забезпечення неповнолітнім дітям належного та гармонійного рівня розвитку, суд вважає необхідним та достатнім призначити стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, в розмірі по 1000 гривень на кожну дитину, щомісяця, з індексацією відповідно до закону, до повноліття дітей, починаючи з дня пред`явлення позову. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Оскільки позивачка у справах звільнена від сплати судового збору та враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок, та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , судові витрати понесені нею в зв`язку із зверненням до суду в розмірі 1000 гривень 00 копійок, згідно наданих до позовної заяви підтверджуючих документів.

Outcome: partial