Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

В серпні 2016 року ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 20 463 грн. 91 коп., судових витрат у справі, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 червня 2012 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір б/н, відповідно до якого було надано кредит в розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказує на те, що відповідач порушила взяті на себе зобов'язання, кредит у визначені договором строки не повертає і станом на 30 червня 2016 року має заборгованість, яка складається з 1 767 грн. 59 коп. заборгованості за кредитом, 14 245 грн. 66 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 3 000 грн. - заборгованість за пенею і комісією, 500 грн. - штраф(фіксована частина), 950 грн. 66 коп. - штраф(процентна складова). В судовому засіданні представник позивача Шмиров Є.І., який діє на підставі довіреності від 26 грудня 2016 року за №7180-К-О, підтримав заявлені вимоги, посилаючись на підстави, які викладені в позовній заяві. 07 лютого 2017 року представник позивача Шмиров Є.І. в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] заперечує проти позову. Вказала, що вона згодна повернути банку тільки 1 767 грн. 59 коп. заборгованості за кредитом, оскільки перебуває у вкрай важкому матеріальному становищі. Крім того, просить застосувати строк позовної давності, оскільки строк давності споживчого кредиту минув. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану відповідачем [PERSON] 07 червня 2012 року, за змістом якої відповідач виявила бажання оформити платіжну картку Кредитка «Універсальна», яка разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає договір між банком та відповідачем. Відтак, подавши заяву від 07 червня 2012 року, відповідач підтвердила, що ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки, відповідачем не оспорювався факт укладення з позивачем кредитного договору, отримання грошових коштів, ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг, відсутні правові підстави для висновку про не укладення договору між сторонами. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього кодексу, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 зазначеної вище глави ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. За нормами цивільного процесуального права, підставу позову складають не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин. - 2 - З аналізу ч. 1 ст. 179 ЦПК України вбачається, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в серпні 2016 року звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка станом на 30 червня 2016 року складається з наступного: 1 767 грн. 59 коп. - заборгованість за кредитом, 14 245 грн. 66 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 000 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф(фіксована частина), 950 грн. 66 коп. - штраф(процентна складова). Оскільки, відповідачем [PERSON] не заперечується факт укладення договору з позивачем та факт отримання коштів, а також визнається борг за кредитом в розмірі 1 767 грн. 59 коп., то вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимог позивача про стягнення процентів в розмірі 14 245 грн. 66 коп., суд виходить з такого. Відповідач [PERSON], отримуючи кредитку «Універсальну», була поінформована про те, що за користування кредитом має сплачувати базову ставку в розмірі 2,5% в місяць, що становить 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що процентна ставка змінювалась банком з 1 вересня 2014 року з 30 % до 34,80 %, з 1 квітня 2015 року з 34,80 % до 43,20 %(а.с.6-7). З огляду на те, що матеріали справи не містять інформації про причини зміни розміру процентної ставки, про повідомлення відповідача про зміну процентної ставки та погодження з нею даної дії, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість по процентам за користування грошовими коштами з урахуванням процентної ставки, погодженої сторонами під час підписання договору - в розмірі 30%. Оскільки, відповідач здійснила останній платіж в грудні 2013 року, то має сплатити банку проценти за користування кредитними коштами за 34 місяці до серпня 2016 року за таким розрахунком: 1 767 грн. 59 коп.(заборгованості за кредитом) х 2,5% х 34 місяці = 1 502 грн. 46 коп.. При цьому суд вважає недоведеним позивачем розміру заборгованості по процентам в сумі 14 245 грн. 66 коп., оскільки такий розрахунок банком не було надано. Також, з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 07 червня 2012 року, який було додано банком до позовної заяви(а.с.6-7), неможливо зрозуміти за якої формули розраховувався розмір процентів в сумі 800-1 500 грн. за один місяць. Так, наприклад в стовпці «заборгованість за процентами» вказано, що за період з 31 грудня 2015 року по 31 січня 2016 року нараховано 1 456 грн. 11 коп. процентів, а з 31 січня 2016 року по 29 лютого 2016 року нараховано 944 грн. 92 коп. процентів(зворотня сторона арк.6). Жодного доказу, який би підтверджував правомірність нарахування заявленого розміру процентів, позивачем не надано. Вирішуючи питання про стягнення 3 000 грн. заборгованості за пенею та комісіями, суд виходить з того, що з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 07 червня 2012 року, який надано банком(а.с.6-7), вбачається, що за цим договором щомісячно нараховувалась комісія та пеня в розмірі 100 грн., хоча умовами договору не передбачено такого нарахування, тому суд вважає недоведеними такі вимоги. Яка сума нарахованої пені в загальній сумі пені та комісій позивачем не вказано та відповідного розрахунку не надано. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що відповідач допустила заборгованість по погашенню кредиту більше, ніж на 30 днів, остання зобов'язана сплатити банку штраф в розмірі 500 грн.. Що стосується штрафу у вигляді процентної складової, то в цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки розмір штрафу в сумі 950 грн.66 коп. є недоведеним. При цьому необхідно зауважити, що сам позивач не вважає поданий ним розрахунок доказом у справі, а називає його інформаційною довідкою по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди(а.с.64-65 та а.с.79). Отже, належних та допустимих доказів на підтвердження заборгованості відповідача [PERSON] за процентами, пенею, комісією та штрафу(процентної складової) позивачем не надано. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним догвором з відповідача [PERSON] необхідно стягнути заборгованість, яка складається з 1 767 грн. 59 коп. заборгованості за кредитом, 1 502 грн. 46 коп. процентів за користування кредитом - 3 - та 500 грн. штрафу, а всього 3 770 грн. 05 коп.(1 767 грн. 59 коп. + 1 502 грн. 46 коп. + 500 грн.). Щодо заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, то суд вважає, що відповідачем не доведено пропущення строку позовної давності позивачем, оскільки у цій заяві навіть не зазначено від якої дати, на думку відповідача, необхідно відраховувати строк позовної давності за вимогами банку про стягнення заборгованості. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати - сплачена позивачем сума судового збору 1 378 грн., яка документально підтверджена(а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: partial