Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про зобовязання до вчинення дій. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги покликається на те, що в 1994 р. його, [PERSON], було вселено в гуртожиток по вул. Кульпарківській, 139 у м. Львові. Жиле приміщення було надане в звязку з його перебуванням в трудових відносинах з Львівським автобусним заводом. На той час даний гуртожиток мав статус гуртожитку для одиноких, однак йому також було дозволено вселити до себе дружину і вони проживали разом. З 23.07.1998 р. по даний час він зареєстрований в даному гуртожитку по місцю проживання. Відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради № 154 від 28.02.2003 р., гуртожитку для проживання одиноких [INFO] надано статус гуртожитку для проживання сімей. 21 лютого 1997 року у них народився син - [PERSON]. Відповідно до ордера № 532 від 18 квітня 2005 р., виданого на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ „Львівський автобусний завод № 10 від 22 березня 2005 р. їхній сімї в складі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надано кімнату № 1225 в гуртожитку для проживання сімей по вул. Кульпарківській, 139 у м. Львові. На підставі даного ордера він з сімєю вселився в дану кімнату. Таким чином, у нього та членів його сімї виникло законне право на проживання в гуртожитку для проживання сімей по вул. Кульпарківській,139 у м. Львові, відповідно до п.п. 9, 10, 17 „Примірного положення про гуртожитки. 8 листопада 2004 р. в них народився син [PERSON]. Відповідно до п. 17 Примірного положення про гуртожитки, неповнолітні діти можуть бути вселені у відособлене приміщення в гуртожитку, надане батькові. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання особи, що не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них. У 2009 р. адміністрацією відповідача [PERSON] „Львівавтокомплектація їм було запропоновано переселитися в кімнату № 222 цього ж гуртожитку, на що вони погодилися. Як підставу для переселення йому було видано ордер № 15 без дати, який підписаний директором [PERSON] „Львівавтокомплектація та скріплено печаткою цього підприємства. Він, позивач з сімєю переселився в зазначену кімнату та безперервно проживає в ній по даний час. Відповідно до акта фактичного проживання № 243 від 13.04.2010 р. складеного комісією [PERSON] „Львівавтокомплектація в складі директора [PERSON], заступника директора [PERSON], завідуючої гуртожитком [PERSON], встановлено, що він, [PERSON], дійсно проживає в гуртожитку по вул. Кульпарківській, 139 кім. 222 разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] з 1997 р. Відповідно до інвентаризаційного акта володіння фізичними особами жилими приміщеннями у гуртожитку по вул. Кульпарківській,139 у м. Львові від 20.09.2010 р., встановлено, що кімната № 222 площею 14,8 кв.м. на 2-му поверсі даного гуртожитку використовується як житло з відома власника [PERSON] „Львівавтокомплектація громадянами, які перебувають в сімейних відносинах - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідач приймав від нього оплату за користування даною кімнатою. Незважаючи на те, що він з сімєю на законних підставах проживають в кімнаті № 222 зазначеного гуртожитку, відповідачем [PERSON] „Львівавтокомплектація було прийнято рішення та видано ордер на вселення в дану кімнату [PERSON] та членів його сімї. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27.06.2013 р. визнано незаконним рішення адміністрації і профкому [PERSON] „Львівські автобусні заводи від 13.10.2010 р. про переселення [PERSON] з кімнати № 222 на ліжко- місце в к. № 613 в гуртожитку по вул. Кульпарківській,139 та про надання кімнати № 222 [PERSON] і членам його сімї, визнано недійсним ордер № 200 від 20.10.2010 р., виданий [PERSON] „Львівавтокомплектація на заселення кімнати № 222 на імя [PERSON] Цим же рішенням суду визнано недійсним: ордер № 15 без дати, виданий [PERSON] „Львівавтокомплектація на заселення кімнати № 222 по вул. Кульпарківській,139 у м. Львові на імя [PERSON], але відмовлено в задоволенні позову [PERSON] і [PERSON] про виселення [PERSON] з цієї кімнати. Даним рішенням суду встановлено, що ордер № 15 без дати, виданий йому, [PERSON], з порушенням вимог закону внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] „Львівавтокомплектація, оскільки в ньому не зазначено дати, а також відсутнє рішення адміністрації та профкому про його видачу. Відповідно ж до ст. 117 ЖК України, за такої підстави визнання ордера недійсним, за відсутності при цьому неправомірних дій особи, що одержала ордер, його і членів його сімї не може бути виселено з кімнати № 222 без надання іншого благоустроєного жилого приміщення. Відповідно до ст. 117 ЖК України, йому має бути надано інше жиле приміщення, або жиле приміщення, яке я займав раніше, тобто, кімнату № 1225 в гуртожитку по вул. Кульпарківській, 139 у м. Львові. 29 серпня 2013 р. відповідачем [PERSON] „Львівавтокомплектація видано ордер № 299 від 29 серпня 2013 р. на кімнату № 222 в гуртожитку по вул. Кульпарківській,139 у м. Львові Ковальчуку [PERSON] і членам його сімї - дочці [PERSON], зятю [PERSON] та онуку [PERSON]. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 04 листопада 2015 р. відмовлено в задоволенні його позову про визнання недійсним зазначеного ордера, визнання за ним та членами його сімї права проживання в кімнаті № 222 та задоволено зустрічний позов [PERSON] про виселення його, позивача з сімєю з даної кімнати № 222 по вул. Кульпарківеькій,139 у м. Львові. Однак, даним рішенням суду не було вирішено питання про надання йому, позивачу та членам його сімї іншого жилого приміщення. Оскільки він має право на проживання в гуртожитку по вул. Кульпарківській,139, в кімнату № 222 даного гуртожитку він переселився з кімнати № 1225 не самовільно, а з дозволу адміністрації відповідача [PERSON] „Львівавтокомплектація і на підставі виданого останнім ордера, який в подальшому був визнаний недійсним судом, то його і членів його сімї не може бути виселено з даного гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Крім того, як вважає позивач, він має право на проживання в даному гуртожитку відповідно до Закону України „Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, оскільки більше пяти років проживаю та зареєстрований в гуртожитку по вул. Кульпарківській,139 у м. Львові і не маю іншого власного житла. Просить суд постановити рішення, зобовязати відповідача [PERSON] „Львівавтокомплектація надати йому кімнату № 1225 в гуртожитку для проживання сімей по вул. Кульпарківській, 139 у м. Львові, в якій він проживав з сімєю раніше, або інше конкретне жиле приміщення. Ухвалою від 24.10.2016 року у справі відкрито провадження. Позивач та його представник у чергове судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву, у якій просять розглядати справу у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечують проти ухвалення у справі заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомив. 19 січня 2017 року подав заперечення у яких покликався на те, що [PERSON] сам вказує про видачу ордера № 532 від 18.04.2005 року виданого органами ВАТ «Львівський автобусний завод» та що в 2009 році переселився в іншу кімнату згідно іншого ордера, який у 2013 році був скасований згідно рішень, які позивач сам же і надав. Разом з тим, повідомляють, що станом на 18.01.2017 року у гуртожитку немає вільних для проживання кімнат, [PERSON] в трудових відносинах з [PERSON] „Львівавтокомплектація ніколи не перебував, кімната № 1225 в гуртожитку заселена, інших конкретних приміщень для проживання немає. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У звязку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що відповідно\~до ордера\~за №\~532\~від 18.04.2005\~року \~сімї у\~складі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надано кімнату № 1225 в гуртожитку для проживання сімей по вул. Кульпарківській, 139 у м. Львові /а.с.7/. Тобто позивач вселився на законних підставах. Позивач проживає\~у цьому\~ж гуртожитку\~за адресою:\~ м.Львів,\~вул.\~ Кульпарківській, 139, з 23.07.1998 року, про що свідчить відмітка в паспорті позивача /а.с.11 зворот/. Інших відміток в паспорті позивача немає, що свідчить про те, що місце реєстрації (місце проживання) позивача було незмінне, починаючи з 1998р. Відповідно до акта фактичного проживання № 243 від 13.04.2010 р. складеного комісією [PERSON] „Львівавтокомплектація в складі директора [PERSON], заступника директора [PERSON], завідуючої гуртожитком [PERSON], встановлено, що [PERSON] дійсно проживає в гуртожитку по вул. Кульпарківській,139 кім. 222 разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON] з 1997 р. /а.с.9/. Покликання відповідача на те, що скасовано ордер, що був підставою на вселення, суд відхиляє виходячи з того, що підставою скасування не є вина позивача. ордер скасовано із-за відсутності у ньому дати, що не залежало від позивача. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод\~ та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України\~ також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У\~ статті 47 Конституції України\~ передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень\~[PERSON] 4 ЖК\~єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку. Частиною 2\~статті 128 ЖК\~передбачено, що жила площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. Відповідно до\~статті 129\~ЖК \~на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу. Аналогічне положення міститься в п. 10 Розділу II Примірного Положення про гуртожитки, в якому зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Відповідно п.9 до\~[PERSON]\~Міністрів Української\~РСР від\~3\~червня 1986\~р.\~№ 208\~«Про затвердження\~Примірного положення\~про гуртожитки» (далі Примірне положення) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи,\~\~організації чи\~\~органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності (п.10 Примірного положення). Як зазначено у п.14 Примірного положення, вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Відповідно до п.10 Примірного положення, адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності. Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що вселення у гуртожиток і користування житловим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання спеціального ордеру є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення. Тобто відповідне рішення на підставі якого було видано ордер позивачу на кімнату № 1225 у гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 139 було прийнято у 2005 році, що підтверджується ордером виданим\~ВАТ «Львівський\~автобусний завод»\~за №\~532\~від 18.04.2005\~року \~на основі\~спільного рішення\~адміністрації \~і профспілкового\~комітету ВАТ\~«ЛАЗ» №10\~від 22.03.2005\~року /а.с.7/. На спростування даного факту відповідачем жодних доказів суду надано не було. Статтею 16 Цивільного Кодексу України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»\~передбачено, що сфера дії цього\~Закону\~поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов, зокрема відсутність в особи власного житла; правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком; реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах; фактичне проживання протягом п'яти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Таким чином, однією із умов є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах. На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог\~Закону N 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Як встановлено судом, позивач саме в порядку та на умовах, передбачених нормами\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зареєстрував своє постійне місце проживання в гуртожитку за адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 139. Таким чином, позивачем дотримано умову щодо реєстрації місця свого проживання. Другою обставиною, з якою пов'язане право на захист особи відповідно до\~Закону N 500-VI, є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. При цьому\~Закон N 500-VI\~не містить визначення "законні підстави". Для вирішення питання, чи на законних підставах позивач мешкає у гуртожитку, суд виходить з загальних норм матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому. Згідно зі ст. ст.\~128,\~129 ЖК УРСР\~та пункту 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки (чинного на час вселення в спірне жиле приміщення), пункту 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР саме на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Враховуючи заперечення директора [PERSON] „Львівавтокомплектація щодо кімнати № 1225 у гуртожитку по вул. Кульпарківська, 139 у м. Львова, яка є заселена, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: partial