Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Немирівського районного суду з позовом про усунення порушень права власності на житлове приміщення, вказавши в позові, що у неї позивачки приватній власності знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями, який розміщений по [ADDRESS] де вона в даний час зареєстрована та постійно проживає разом із своїм сином [PERSON]. Весь вказаний житловий будинок належить їй на праві приватної власності на підставі рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2015 року по справі № 140/1701/15-ц, яке вступило в законну силу 02 листопада 2015 року, нею подано заяву про перегляд за ново виявленими обставинами рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 21 липня 2008 року по справі № 2-1143/2008 за позовом [PERSON] до неї [PERSON] про поділ житлового будинку по [ADDRESS] в натурі, було задоволено: скасовано за ново виявленими рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 21 липня 2008 року по справі № 2-1143/2008 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку по [ADDRESS] в натурі; відмовлено повністю в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку по [ADDRESS] в натурі. Вказане рішення Немирівського районного суду було зареєстровано 02 червня 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із реєстраційним номером 1269191105230, про що свідчить відповідний Витяг із даного реєстру від 08 червня 2017 року. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], були зареєстровані в різний час у її житловому будинку на протязі з 2009 року, тобто з моменту судових розглядів по справі про його поділ, ініційований [PERSON] Однак, фактично вони не проживають у її житловому будинку на протязі з 2013 року, так як дійсне їхнє місце проживання являється квартира за [ADDRESS] На її законну вимогу - як власник житла, до відповідачів - як осіб, що не являються на сьогоднішній день членами її сім'ї, знятись із реєстраційного обліку, вони відповідають відмовою. Вона [PERSON] звернулась до Ковалівської сільської ради Немирівського району із заявою про зняття відповідачів із реєстраційного обліку у його житлі. Однак, на дану заяву вона [PERSON] отримала відмову і її було рекомендовано звернутись до суду з приводу вказаного питання. Будучи зареєстрованим у її житлі, відповідачі порушують її конституційне право, як законного володільця - вільно розпоряджатися своїм майном, а саме житловим будинком. Вони не несуть витрат по утриманню будинку, не приймають участі у спільному побуті, вона не може належним чином оформити субсидію. Просить Визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстрованих [ADDRESS], такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розміщеного по [ADDRESS] В судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат - [PERSON] який діє згідно доручення в частині позовних вимог щодо [PERSON] відмовились, оскільки він сам виписався, інші позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В судовому засіданні представник третьої особи Ковалівської сільської ради Корнійчук А.Л., який діє на підставі доручення просить відмовити в частині позову що стосується н/п [PERSON], [PERSON] В судовому засідання голова опікунської ради при виконавчому комітеті Коваліввської сільської ради Шуповал Л.В. також просить відмовити в частині позову що стосується н/п [PERSON], [PERSON] В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не з'явився, хоча про дату, час і місце судового засідання були повідомлені завчасно і належним чином, про що свідчить зворотні поштові повідомлення. Судова повістка неодноразово направлялася на адресу в казаній у позовній заяві, однак повернулася з відміткою «за закінченням терміном зберігання». Причини неявки суду не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи не надали. Представник відповідача [PERSON], - адвокат [PERSON] в судове засідання також не з'явилась Причини неявки суду не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи не надала. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивач не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача, його представника та представників третіх осіб, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться по [ADDRESS] що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а. с. 8 ), копією рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 20.10.2015 року ( а. с. 9-10 ), копією технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду ( а. с. 12-13 ) та копією свідоцтва № 162 на право особистої власності на жилий будинок від 20 липня 1988 року ( а. с. 14-15 ). У будинку власником якого є [PERSON] за вищевказаною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією довідки виконавчого комітету Ковалівської сільської ради про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.09.2017 року за № 2315 ( а. с. 11 ). Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Позивач позбавлений можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачами не укладався. Згоди на користування жилим приміщенням позивач не надавав. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України. Зі змісту ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВС України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. (Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16). Позивачем виконано всі можливі та передбачені законом умови для добровільного зняття з реєстрації відповідачів. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню такими, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] Як вбачається з матеріалів справи, в житловому будинку прописані неповнолітні [PERSON] та [PERSON], яких позивач також просить визнати такими, що втратили право на користування житловим будинком. Частиною 2 та 3ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Реєстрація неповнолітніх була вчинена за згодою всіх членів сім'ї, і це надає можливість батькам неповнолітньої дитини реалізовувати права на виховання, навчання та лікування своєї дитини за місцем реєстрації - у дитячих садочках, школах, лікарнях, тощо. В судовому засіданні не було встановлено наявність в відповідачів іншого свого житла іншого постійного місця проживання, в зв'зку із чим не доведено наявність можливості у відповідачів забезпечити реєстрацію своїх неповнолітніх дітей на теперішній час, а тому, в разі зняття їх з реєстраційного обліку в житловому будинку тягне позбавлення можливості та права на реалізацію законних прав дітей, тобто, це суперечить інтересам дітей. За вказаних обставин вимоги про визнання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловим будинком, за даних конкретних обставин суперечать інтересам неповнолітніх дітей, а тому, як орган опіки та піклування, так і суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача в цій частині. Оскільки на цей час відсутні відомості про забезпеченість неповнолітніх іншим житлом, на цей час є недоцільним визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. За положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, забезпечення виконання якої є складовою обов'язків держави України, як суб'єкта міжнародного права, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Відповідно до ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі ст. 32 ЖК України громадяни самостійно здійснюють право на одержання жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку, а такі, що одружилися або влаштувалися на роботу у передбачених законом випадках до досягнення вісімнадцятирічного віку, - відповідно з часу одруження або влаштування на роботу. Інші неповнолітні (віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років) здійснюють право на одержання жилого приміщення за згодою батьків або піклувальників. Таким чином, це доводить те, що питання виписки, зняття з реєстрації, неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] не можливе в силу вищевикладених обставин і до задоволення не може підлягати. За таких обставин суд вважає, що позові вимоги в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial