Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивач, 21.05.2015 р. звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що вона працювала у Відділі медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області з 01.10.2002 р. по 28.11.2014 р. При звільнені з нею відповідачем не було проведено розрахунок, в результаті чого утворилась заборгованість по заробітної плати за період з вересня 2014 р. по листопад 2014 р. в сумі 23256,07 грн. без відрахування податків та зборів, суми компенсації за час невикористаних щорічних відпусток 34 календарних дні, за період часу: 29 календарних дні за період з 01.10.2013 р. по 30.09.2014 р. та 5 календарних дні за період з 01.10.2014 р. по 28.11.2014 р. у розмірі 8343,60 грн. без відрахування податків та зборів; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на день подання позову становить 42600,87 грн. без відрахування податків та зборів із розрахунку 364,11 грн. за 117 робочих днів затримки. Крім того, вважає, що своєю бездіяльністю відповідачем, їй завдано моральну шкоду, яка полягає у примушенні її довгий час залишатися на території де відбувались бойові дії з ризиком для життя, для з»ясування обставин, які призвели до невиплати належних їй сум. З вини відповідача вона залишилася без засобів існування, була змушена шукати кошти для переїзду на мирну територію України. З часу першої невиплати їй заробітної плати у неї почали накопичуватися борги з оплати комунальних послуг, вона постійно знаходиться у пригніченому стресовому стані, що відображається на її родині у вигляді псування стосунків. Порушені звичний ритм її життєдіяльності, її плани на реалізацію належної їй від відповідача заробітної плати. Спричинену відповідачем їй моральну шкоду вона оцінює у 10000 грн. Просить суд, стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за вересень-листопад 2014 р. у розмірі 23256,07 грн.; суму компенсації за час невикористаних щорічних відпусток у розмірі 8343,60 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 42600,87 грн.; моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача. Позивач у судове засідання не з»явилась. Про час та місце слухання справи належно повідомлена. Надала заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутність, за участю її представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в режимі відео конференції в судовому засіданні пояснила, що в липні 2014 року у зв»язку із захопленням адмінбудівлі Головного управління на виконання вимог телеграм МВС України від 04.07.2014 № 13569, 04.07.2014 р. № 1357/Ав місцем дислокації Головного управління МВС України в Донецькій області визначено місто Маріуполь. У зв»язку з чим на виконання службового листа ГУМВС України в Донецькій області від 08.10.2014 р. № 3628/Пв місцем дислокації Відділу медичного забезпечення ГУМВС в області визначено також місто Маріуполь. 06.10.2014 року відбулися наради з працівниками відділу(перша при начальникові ВМЗ ГУМВС в області [PERSON], друга при завідуючій лікарні з поліклінікою ВМЗ ГУМВС в області [PERSON]Г.), під час яких всім присутнім було доведено, що новим місцем дислокації ВМЗ ГУМВС в Донецькій області визначено м.Маріуполь і кожному необхідно визначитись де продовжувати подальшу роботу. На обох нарадах була присутня і [PERSON] Всі, хто бажав надалі працювати з Головним управлінням, переїхали на роботу до м.Маріуполь. Колишній начальник ВМЗ ГУМВС в області [PERSON] залишився у м.Донецьк, також і позивач залишилася у Донецьку. Зазначене свідчить про те,що саме у жовтні 2014 року [PERSON] прийняла для себе рішення взагалі не продовжувати працювати з Головним управлінням і не переїжджати до м.Маріуполь Донецької області. У зв»язку з чим, на підставі доповідної записки ВМЗ ГУМВС в Донецькій області від 13.11.2014р. наказом Головного управління від 14.11.2014 № 401 о/с [PERSON] звільнено з роботи за п.6 ч.1 ст.36 КЗпПУ(у зв»язку з відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою). Тому, ГУМВС в Донецькій області, у м.Маріуполь 14 жовтня 2014 року було видано наказ за № 1733 про покладення тимчасового виконання обов»язків начальника відділу медичного забезпечення на психолога кадрового забезпечення Жовтневого РВ Маріупольського МУ [PERSON] 14.10.2014 р. ВМЗ ГУМВС в Донецькій області в м.Маріуполь за підписом т.[PERSON] видано наказ № 1 щодо передислокації ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області до м.Маріуполь. 27.10.2014 р. доповідною запискою ВМЗ ГУМВС в Донецькій області було доведено до відома керівництва ГУМВС в Донецькій області про те, що печатки та штампи відділу залишились на непідконтрольній Україні території, у головного бухгалтера [PERSON], яка відмовилась від переїзду до іншої місцевості. На підставі наказу ГУМВС в Донецькій області від 31.10.2014 № 1804 Головним управлінням за вказаним фактом було проведено службове розслідування, висновком якого від 05.11.2014 р. було визначено, що печатки та штампи визнані недійсними. Тому, у подальшому, всі накази, були видані з позначкою «м.Маріуполь», а не «м.Донецьк», за підписом [PERSON], а не [PERSON], за іншою нумерацією, за новою печаткою. При цьому вже з 14 жовтня 2014 року жодного документу(накази, довідки та ін..) ВМЗ ГУМВС в Донецькій області у м.Донецьку не видавалось. Вона вважає, що всі документи, додані до позовної заяви є такими, що викликають сумнів з приводу їх достовірності. Вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі; суми компенсації за час невикористаних щорічних відпусток; середнього заробітку за час затримки розрахунку не визнає, оскільки вважає розрахунки позивача станом на травень 2015 року, недійсними, так як Відділ медичного забезпечення вже не існував з 22 грудня 2014 року. Всі накази про надання чергових відпусток [PERSON], будь-які фінансові документи, що підтверджують використання чергових відпусток, розміру отриманої заробітної плати [PERSON] на посаді головного бухгалтера ВМЗ, залишились на непідконтрольній Україні території. [PERSON] до ВМЗ ГУМВС в області, яке з 09.10.2014 р. дислокувалось в м.Маріуполь Донецької області, за наданням їй розрахунку при звільненні не зверталась. Вважає стягнення на користь [PERSON] з СМЗ ГУМВС в Донецькій області сум буде суперечити вимогам чинного законодавства. Щодо стягнення моральної шкоди, вважає, що вимоги [PERSON] також необґрунтовані і безпідставні, оскільки позивач не довела, з яких обставин виходила при призначенні розміру шкоди та не надала доказів, підтверджуючих її спричинення. Вказала також, що вони є належним відповідачем, змінилась частково тільки назва установи, не заперечувала, що певну роботу у оспорюваний період позивачка виконувала, який об»єм не пояснила. Просила суд, виключити з числа доказів довідку про заборгованість із заробітної плати; довідку про нараховану компенсацію за час невикористаних щорічних відпусток; розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку; витяг з наказу про звільнення, довідку з кадрів про трудові відносини з роботодавцем; копію витягу з трудової книжки, які додані до позовної заяви [PERSON] У задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працювала у Відділі медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області з 01.10.2002 р. по 28.11.2014 р., а саме: - з 1 жовтня 2002 р. прийнята на посаду касира лікарні з поліклінікою, згідно наказу № 179 о/с від 01.10.2002 р.; - з 30 липня 2003 р. переведена на посаду заступника начальника лікарні з поліклінікою з економічних питань та техніці згідно наказу № 97 о/с від 27.06.2003 р.; - з 20 березня 2006 року переведена на посаду головного бухгалтера лікарні з поліклінікою згідно наказу № 52 о/с від 20.03.2006р., де працювала до дня звільнення. Була звільнена 28.11.2014 р. на підставі поданої заяви, за згодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України, згідно наказу № 241 о/с від 28.11.2014 р., що підтверджується трудовою книжкою серії АА № 049942(а.с.7-9), довідкою виданої ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області(а.с.19), витягом з наказу № 241 від 28.11.2014 р.(а.с.20). [PERSON] довідки № 429, виданої ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області заробітна плата [PERSON]В, нарахована але не виплачена та відпускні за період з 01.09.2014 р. по 28.11.2014 р. становить 23256,07 грн.(а.с.17). [PERSON] довідки № 428, виданої ВМЗ ГУМВС України в Донецькій області нарахована компенсація [PERSON] за час невикористаних щорічних відпусток становить 8343,60 грн.(а.с.18). [PERSON] довідки від 29.12.2014 р. [PERSON] перемістилася з тимчасової окупованої території в Донецьку область, м.Українськ, вул..Енгельса, 58/34. Відповідно до наказів МВС України від 22.12.2014 року № 1379 «Про оргаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Донецькій області, ГУМВС області від 27.01.2015 року № 197 «Про оголошення наказу МВС України від 22.12.2014 року № 1379 «Про організаційно-штатні зміни в ГУМВС України в Донецькій області» Відділ медичного забезпечення ГУМВС в області реорганізовано в Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області. [PERSON] з наказу ГУМВС в Донецькій області від 30.03.2015 р. № 696, п.1.8 Положення про Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області має статус юридичної особи, свої розрахунки в установах банків, печатку з державною символікою, бланки зі своїм найменуванням. [PERSON]\~ст.116 КЗпП України\~при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. [PERSON] ст.24\~ЗУ «Про відпустки»\~та\~ст. 83 КЗпПУ\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до\~ст. 2 ЗУ «Про оплату праці»\~до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. [PERSON] п.2.23 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Міністерством статистики України від 11.12.1995 р.№ 233 , оплата щорічних і додаткових відпусток, грошових компенсацій за невикористану відпустку входять до фонду додаткової заробітної плати, тобто належать до структури заробітної плати. За таких обставин, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з Сектора медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі за період з вересня по листопад 2014 р. в сумі 23256,07 грн., суми компенсації за час невикористаних щорічних відпусток в розмірі 8343,60 грн. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до наступного. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2\~ст. 16 ЦК України\~визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1\~ст. 23 ЦК України\~передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 15 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України\~передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього\~Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із\~ст. 237-1 КЗпП України\~є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~(набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст.\~3,\~4,\~11,\~31 ЦПК України). Враховуючи, те що\~Кодекс законів про працю України\~не містить\~будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а\~ст.237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати заборгованості, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника\~у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст. 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Відповідач - Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області порушив права позивача, як працівника на отримання\~заробітної плати, що призвело до завдання останньому моральної шкоди. За таких обставин, суд, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер отриманих позивачем моральних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, і наслідків, що наступили,\~враховуючи принципи розумності, достатності та справедливості, вважає необхідним стягнути з Сектора медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області - 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, як вищевказані суми, оскільки саме ця установа є належним відповідачем. Що стосується позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає, що в цій частині позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] об'єктивно знаючи, що на момент її звільнення з роботи, з нею не було проведено повного розрахунку, тобто саме з цього часу права позивача є порушеними, з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні звернулась до суду лише 21.05.2015 року. Так, позивачем не враховано те, що згідно\~ст.233 ч.1 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Також,\~рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012\~дано офіційне тлумачення положень\~ст.233 КЗпП України\~у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117,\~237-1 КЗпП України. Конституційний суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1\~ст.233 КЗпП України\~у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116,\~117,\~237-1 КЗпП України\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. За таких обставин, враховуючи те, що спору з приводу розміру належних звільненому працівникові сум не малося, саме з моменту звільнення позивача, коли з ним роботодавець повинен був, але не виконав повного розрахунку, по даній справі розпочинається перебіг тримісячного строку звернення [PERSON] до суду, на підставі ст.ст.117,\~237-1 КЗпП України. У зв'язку з пред'явленням позову лише після спливу тримісячного строку, строк звернення до суду за вимогами [PERSON] є пропущеним. [PERSON]\~ст.234 КЗпП України\~у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~ст.233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Позивач [PERSON] клопотань про поновлення пропущеного строку не заявила та судом підстав для його поновлення встановлено не було. З огляду на вказане, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] в частині вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід відмовити. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі доводи представника відповідача суд не може прийняти до уваги і тим більш взяти за основу рішення, виходячи з наступного. Судом встановлено, при чому виключно з документів та пояснень, наданих самим представником відповідача, що керівник відділу медичного забезпечення [PERSON] був звільнений з посади 28.11.2014 року, його від займаної посади у вказаний період не відсторонювали, рішення щодо позбавлення права підпису не приймалося, реорганізована установа, а саме Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області було зареєстровано 10.04.2015 року після затвердження 30.03.2015 року про Положення про Сектор медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, питання щодо визнання недійсною печатки установи, виготовлення та легалізації нової вирішувалось у грудні 2014 року і у подальшому. Виходячи з вищенаведеного, ніяк не можна вважати, що на момент звільнення позивачки, а саме 28.11.2015 року, печатка установи була недійсною, її дії та дії керівника були нелегетимними та незаконними. Представник відповідача пояснювала, що Вони запрошували іншого робітника для виконання певних робіт, але це не означає, що позивачка не виконувала свої обов»язки. Позивачка надала суду письмові пояснення про об»єм роботи, виконаної у оспорюваний період, що ніким не спростовано. Більш того, сама представник відповідача заявляла у суді, що позивачка дійсно у вказаний період виконала певний об»єм роботи, при цьому жодних розрахунків щодо розміру заборгованості по зарплаті позивачки нею не надано, тому суд виходить з тих даних, які надала позивачка. Суд не бере до уваги наказ від 14.11.2014 р. № 401 Головного управління МВС України в Донецькій області, наданий відповідачем у якості доказу про звільнення [PERSON], оскільки відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що даний наказ відносно [PERSON] було дійсно видано та доведено до відома позивачки. Суд також не бере до уваги ствердження відповідача з приводу того, що позивачка залишилась у м.Донецьку, оскільки дане ствердження спростовується довідкою від 29.12.2014 р. про переміщення [PERSON] з тимчасової окупованої території в м.Українськ Донецької області. На підставі вищенаведеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial