Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

У листопаді 2012 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області, Фонтанської сільської ради Лиманського району Одеської області, яким просив суд визнати недійсним рішення, скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, визнати недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки. Процедура: Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Вінська Н.В.) від 26.11.2012 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.03.2014 року задоволено клопотання [PERSON] в інтересах [PERSON] , про забезпечення позову, накладено арешт на земельну ділянку, площею 01,0 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] . Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.04.2014 року зупинено провадження у справі до вирішення питання правонаступництва. У зв`язку із закінченням у судді Комінтернівського районного суду Одеської області Вінської Н.В. повноважень, справу у жовтні 2014 року повторно розподілено судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Барвенко В.К.). Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Барвенко В.К.) від 17.10.2014 року прийнято матеріали справи до свого провадження, відновлено провадження по даній справі та витребувано від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегенюк С.Б. завірену належним чином копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 26.03.2015 року [PERSON] залучено в якості правонаступника [PERSON] , померлого [INFO] . [PERSON] подала уточнену позовну заяву (змінену) до [PERSON] , [PERSON] , Управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області, Фонтанської сільської ради Лиманського району Одеської області, реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області, якою просила суд визнати недійсним рішення, скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, визнати недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки, скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, скасувати кадастровий номер присвоєний земельній ділянці, витребувати земельну ділянку з чужого незаконного володіння, скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, знести житловий будинок за рахунок відповідача. У травні 2015 року [PERSON] подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] , Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, за участі третьої особи - Управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області, яку уточнила у січні 2019 року, якою просила суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] , яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним рішення Фонтанської сільради Комінтернівського району Одеської області від 16.04.1997 року № 15 про право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , вирішити питання судового збору. 02.07.2015 року до суду надійшли письмові заперечення [PERSON] на зустрічну позовну заяву. У лютому 2016 року справу повторно розподілено судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Рідник І.Ю) у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Комінтернівського районного суду Одеської області Барвенко В.К. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Рідник І.Ю.) від 22.02.2016 року справу прийнято до свого провадження, призначено судове засідання. Процесуальні рішення суддею Комінтернівського районного суду Одеської області Рідник І.Ю. по даній справі не приймались. У зв`язку із закінченням повноважень судді Комінтернівського районного суду Одеської області Рідник І.Ю. у грудні 2017 року справу повторно розподілено судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Добров П.В.). Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Добров П.В.) від 04.12.2017 року справу прийнято до свого провадження, призначено судове засідання. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Добров П.В.) від 03.04.2018 року задоволено самовідвід судді Доброва П.В. від розгляду даної справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу 05.05.2018 року повторно розподілено судді Комінтернівського районного суду Одеської області Барвенко В.К. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Барвенко В.К.) від 07.05.2018 року прийнято справу до свого провадження, позови залишено без руху. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 23.01.2019 року замінено відповідачів за первісним позовом- Управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області, Реєстраційну службу Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області на належних відповідачів - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, Лиманську районну державну адміністрацію Одеської області, продовжено розгляд цивільної справи, призначено підготовче засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.04.2019 року у підготовчому засіданні вирішено питання складу осіб, які мають приймати участь у справі, вирішено питання прийняття зустрічного позову до спільного розгляду із первісним позовом, вирішено питання доказів по справі, з`ясовані інші питання та виконані завдання, визначені ст. ст. 196-200 ЦПК України, та, за згодою всіх учасників процесу закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання [PERSON] не з`явився, сповіщався судом за місцем реєстрації та шляхом оголошення на сайті суду, проте за місцем реєстрації [PERSON] не проживає. Іншим шляхом сповістити його не уявляється можливим. Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області, Лиманською районною державною адміністрацією Одеської області подано заяви про розгляд справи у їх відсутність. Обставини справи: У своєму зміненому (уточненому) позові [PERSON] просить суд: Визнати незаконним та скасувати рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської област № 7-ХХІІ від 12.03.1998 року в частині надання у власність [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0.10 га; Визнати незаконним та скасувати Державний акт, виданий Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області 09.09.2009 року на ім`я [PERSON] на підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської област № 7-ХХІІ від 12.03.1998 року, на право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», який зареєстрований за № 010952400333 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0.10 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; Скасувати кадастровий номер 5122786400:02:001:2551 присвоєний земельній ділянці 0,10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; Визнати недійсним договір купівлі- продажу земельної ділянки, площею 0.10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 16.10.20019 року між [PERSON] та [PERSON] ; Витребувати земельну ділянку, площею 0.10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» з власності [PERSON] та передати її [PERSON] ; Скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер [NUMBER] від 25.02.2014 року на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , що видане Реєстраційною службою Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області; Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , індексний номер 11183869 від 25.02.2014 року, номер запису про право власності 4784904; Знести житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] за власний рахунок [PERSON] . На обгрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що її батькові - [PERSON] на підставі рішення ХІ сесії Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 16 квітня 1997 року № 15-ХХІІ передано у власність земельну ділянку, площею 1000 кв.м., по [ADDRESS] . 02.07.1997 року на ім`я [PERSON] Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області видано державний акт І-ОД № 067944 на право приватної власності на землю, площею 0,100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В липні 2010 року [PERSON] з`ясував, що земельна ділянка, яка передана йому у власність зареєстрована на праві власності за [PERSON] , та земельній ділянці присвоєний кадастровий номер. [PERSON] вважає, що оскільки у її батька- [PERSON] передана йому у власність земельна ділянка у встановленому законом порядку не вилучалась, то у власність [PERSON] ця сама земельна ділянка передана у не передбачений законом спосіб. 16.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі- продажу вказаної земельної ділянки. Про існування цього договору [PERSON] стало відомо з апеляційної скарги [PERSON] на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.05.2011 року. [PERSON] з підстав ст. ст. 203 ч.1, 215 ч.1 ЦК України вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним. Посилаючись на правило ст. 388 ЦК України [PERSON] просить суд витребувати на її користь з власності [PERSON] спірну земельну ділянку. [PERSON] зазначає, що її батько- [PERSON] за життя своєї згоди на забудову належної йому земельної ділянки не надавав ані [PERSON] , ані [PERSON] , тому, посилаючись на правила ст. ст. 386 ч.ч 2,3, ст. 391 ч.1, 375 ч.1 328 ЦК України, просила суд правовстановлюючі документи на нерухоме майно (жилий будинок) скасувати, а з посиланням на положення ст. ст. 15 ч.1, ч.4, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просила суд скасувати записи про джержавну реєстрацію прав [PERSON] . Як наслідок вирішити питання скасування присвоєного земельній ділянці кадастрового номеру. Оскільки наявність житлового будинку, належного [PERSON] на земельній ділянці, яка, як стверджує [PERSON] , належала на праві власності її батьковій [PERSON] , перешкоджає в теперішній час позивачці у здійсненні нею свого права користування та розпорядження майном, то цей житловий будинок має бути знесений відповідачем за власний рахунок. У своєму зустрічному позові [PERSON] просила суд: Визнати недійсним та скасувати рішення ХІ сесії ХХІІ скликання Фонтанської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області № 15 від 16 квітня 1997 року в частині надання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0.10 га, на ім`я [PERSON] ; Визнати недійсним та скасувати державний акт І-ОД № 067944 від 02.07.1997 року на право приватної власності на землю, площею 0,100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що виданий [PERSON] . Вирішити питання судового збору. На обгрунтування свого зустрічного позову [PERSON] послалась на наступне: [PERSON] є власником спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі- продажу від 16.10.2009 року серії ВМО № 229030і державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 138689, виданого Держкомземом у Комінтернівському районі Одеської області 07.09.2009 року на підставі рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12.03.1998 року № 7-ІІ, і зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею 09.09.2009 року за № 010952400333. [PERSON] зазначає, що коли вона купувала у [PERSON] спірну земельну ділянку, то ця сама земельна ділянка була цілиною, не оброблялась, була занедбана. 26.11.2009 року [PERSON] отримала дозвіл на проведення проектно- пошукових робіт та будівництво житлового будинку, і з цього часу почала будувати житловий будинок на спірній земельній ділянці. 25.02.2014 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на збудований нею житловий будинок, який розташований на спірній земельній ділянці, та зареєструвала своє право власності. Крім того, як стверджує [PERSON] , [PERSON] спірна земельна ділянка у власність раніше не надавалась, у його використанні раніше не перебувала, і тому спірна земельна ділянка могла бути передана [PERSON] лише за проектом відведення, чого, як стверджує [PERSON] , зроблено не було. [PERSON] вважає, що у [PERSON] право на спірну земельну ділянку не виникло, оскільки ані проект відведення, ані технічна документація при видачі державного акту на право власності на землю не виготовлялись. Крім того, як стверджує [PERSON] , кадастровий номер земельної ділянки [PERSON] присвоєний не був, тому, як наслідок, [PERSON] не реалізував своє право на оформлення права власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, що, як вважає [PERSON] , є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на землю, що виднаий 02.07.1997 року на ім`я [PERSON] , і свідчить про відсутність у спадкоємців [PERSON] права вимоги, як належних власників спірної земельної ділянки. Вислухавши представників сторін, представника держгеокадастру, який не заперечував проти задоволення первісного позову, за винятком вимог щодо скасування кадастрового номеру присвоєного земельній ділянці, та вимоги зустрічного позову залишив на розсуд суду, врахувавши позиції Фонтанської сільради Одеської області, яка не заперечувала проти задоволення первісного позову, Лиманської РДА Одеської області, яка залишила вимоги позову на розсуд суду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні правовідносини: [PERSON] подав письмову заяву від 04.03.1997 року голові Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області про виділення йому земельної ділянки для індивідуального будівництва (т.1 а.с 166). Рішенням виконавчого комітету Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 16 квітня 1997 року № 31 вилучено земельну ділянку у [PERSON] (за його добровільною згодою (т.1 а.с. 165), по [ADDRESS] , площею 1000 кв.м, і вирішено передати її [PERSON] (т.1 а.с 164). Рішенням ХІ сесії Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 16 квітня 1997 року № 15-ХХІІ передано у власність [PERSON] земельну ділянку, площею 1000 кв.м., по [ADDRESS] (т.1 а.с. 163). 03.06.1997 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області складено акт встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що знаходилась в користуванні [PERSON] (т.1 а.с. 223-224). 02.07.1997 року на ім`я [PERSON] Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області видано державний акт І-ОД № 067944 на право приватної власності на землю, площею 0,100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Державний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 761 (т. 1 а.с. 6-7). Рішенням Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12.03.1998 року № 7-ХХІІ передано у приватну власність громадянам земельні ділянки, раніше надані для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарчих будівель і споруд, садівництва, згідно списків (додаток № 1, списки громадян, їх заяви) (т.1 а.с. 10). До цього рішення додано списки громадян, яким передані у власність земельні ділянки (т.1 а.с 11-12). На підставі цього рішення [PERSON] 09.09.2009 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». В матеріалах справи наявний акт, складений Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області без дати, номеру, про встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що знаходилась у користуванні [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , площею 0.10 га, в якому присутні підписи від імені Мовчан В.О. - Голови Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, Представника Одеського відділення «УкрГеоінформ» Дмитренко М.С., представника Комінтернівського районного відділу земельних ресурсів, землевпорядника Фонтанської сільради - Караваєва Ю.О., та власника - [PERSON] , інші підписи (суміжних землекористувачів) - відсутні (т.1 а.с 199-200). Даний державний акт зареєстрований за № 010952400333 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (т. 1 а.с 9 (+зворот)). 16.10.2009 року між [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] (Продавець), та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі- продажу земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Цей договір посвідчений Заботкіною Т.Ю, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, та зареєстрований у реєстрі за № 2200 (т. 1 а.с. 70-72). Рішенням виконавчого комітету Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 26.11.2009 року № 109 [PERSON] надано дозвіл на проведення проектно- пошукових робіт та будівництво житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с. 69). 25.02.2014 року за індексним номером: [NUMBER] Реєстраційною службою Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, житловий будинок, загальною площею 108,4 кв.м, житловою площею 34,7 кв.м., що складається з житлового будинку літ «А», убиральні - літ. «Б», огорожі- №1,2 (т.1 а.с. 81-82). Забудова вищевказаного житлового будинку також підтверджується наявним у справі тезнічним паспортом на цей житловий будинок, який виготовлений за станом на 15.11.2013 року (т.1 а.с 83-86). Також судом встановлено, що за позовом [PERSON] до [PERSON] , який був поданий 08.12.2010 року про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.05.2011 року (суддя Добров П.В.) заява [PERSON] задоволена, скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, що виданий на ім`я [PERSON] , а саме, на право власності на земельну ділянку, площею 0,10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Проте, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 08.11.2012 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у позові [PERSON] відмовлено. У відповідності до ст. 13 Конституції України - земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. В силу положення ч. 1 ст. 1 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), земельні відносини в Україні регулюються цим Кодексом та іншими актами законодавства України і Республіки Крим, що видаються відповідно до нього. В силу припису ст. 6 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). В силу положення ст. 17 Земельного Кодексу України (в редакції Закону № 561-ХІІ від 18.12.1990 року, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно - кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Отже, передумовою отримання у власність земельної ділянки, на час прийняття оскаржуваного рішення, є відповідне рішення Ради народних депутатів. Аналіз наведених норм матеріального права у сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема, відсутністю прізвища [PERSON] у додатку до рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12 березня 1998 року № 7-ХХІІ, а саме, списку громадян Фонтанської сільської ради народних депутатів, яким передано у приватну власність земельні ділянки, що знаходяться в їх користуванні, дозволяє суду дійти до висновку, що оскаржуване рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області по відношенню до [PERSON] не приймалось, питання відведення у власність [PERSON] спірної земельної ділянки на сесії не розглядалось. Оскільки рішення Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 12 березня 1998 року № 7-ХХІІ, щодо виділення у власність [PERSON] земельної ділянки не приймалось, воно не може бути скасовано в судовому порядку, тому позовні вимоги первісного позову [PERSON] в цій частині позову задоволенню не підлягають. Що стосується вимог зустрічного позову [PERSON] в частині визнання недійсним та скасування рішення ХІ сесії ХХІІ скликання Фонтанської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області № 15, від 16 квітня 1997 року в частині надання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0.10 га, на ім`я [PERSON] , суд дійшов до наступного висновку: Згідно із ч. 1 ст. 22 Земельного Кодексу України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 Земельного Кодексу України 1990 року. Проте суд враховує, що дію ст. 23 Земельного Кодексу України 1990 року зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі Декрет). Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Отже, суд дійшов висновку, що п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах. Згідно з п. 7 Перехідних положень Земельного Кодексу України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Правовий аналіз наведених законодавчих норм у сукупності з встановленому судом обставинами, дозволяють суду дійти до висновку, що [PERSON] з дотримання передбаченої законом процедури отримав у власність спірну земельну ділянку, його право власності було зареєстровано у відповідності до порядку, передбаченого законодавцем на час реєстрації, і тому у суду не має сумніву в правомірності набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку. Оцінюючи доводи [PERSON] щодо неправомірності набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку через недотримання процедури землеустрою суд виходить з наступного: Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом визнання незаконною процедури передачі майна у власність, загалом є предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Усталена практика Європейського Суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.82, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.86, «Щокін проти України» від 14.10.10, «Сєрков проти України» від 07.07.11, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.00, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.09, «Трегубенко проти України» від 02.11.04, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.14) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Положенням ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, і може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Матеріалами справи повністю доведено, що питання [PERSON] , про передачу йому земельної ділянки у власність було предметом розгляду сесії Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, [PERSON] письмову 04.03.1997 року звернувся до голови Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області про виділення йому земельної ділянки для індивідуального будівництва, відповідним рішенням виконавчого комітету Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 16 квітня 1997 року № 31 вилучено земельну ділянку у [PERSON] (за його добровільною згодою, та рішенням Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області від 16 квітня 1997 року передано у власність [PERSON] спірну земельну ділянку. Після чого 03.06.1997 року Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області складено акт встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), що знаходилась в користуванні [PERSON] , 02.07.1997 року на ім`я [PERSON] Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області видано державний акт І-ОД № 067944 на право приватної власності на землю, площею 0,100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , і державний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 761. Доводи [PERSON] про те, що згідно відповіді № 4129 від 24.10.2012 року ДП «Одеський науково- дослідний та проектний інститут землеустрою» (т.1 а.с 198), цим підприємством документація із землеустрою на земельну ділянку [PERSON] по [ADDRESS] не розроблялась, не можуть бути достоменним свідченням відсутності такої документації взагалі, і, крім того, не є визначальними, з огляду на встановлені судом фактичні правовідносини, що викладені вище. Крім того, відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд не вбачає що на час прийняття рішення Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області від 16 квітня 1997 року про передачу у власність [PERSON] спірної земельної ділянки були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси як держави, так і [PERSON] , [PERSON] . Таким чином позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсним та скасування рішення про передачу [PERSON] земельної ділянки у власність не підлягають задоволенню Вимоги зустрічного позову в частині визнання недійсним та скасування державного акту І-ОД № 067944 від 02.07.1997 року на право приватної власності на землю, площею 0,100 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», що виданий [PERSON] , є похідними, і залежитимуть від можливості задоволення/відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання рішення сесії Фонтанської сільради Комінтернівського району Одеської області про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] . Таким чином, і ці позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання незаконності та скасування виданого на ім`я [PERSON] Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області державного акту на право власності на земельну ділянку, суд виходить з наступного: Згідно ст. 83 Земельного Кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ і міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. У відповідності до п. 12 Перехідних положень Земельного Кодексу України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. Відповідно до ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 125, 126 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності чи право користування на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. До виниклих правовідносин, що пов`язані з отримання [PERSON] оскаржуваного державного акту на право власності на земельну ділянку, суд застосовує положення ст. 155 Земельного Кодексу України, в силу якої, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналіз наведених норм матеріального права, дає суду підстави для висновку про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом місцевого самоврядування на підставі не існуючого рішення про передачу земельної ділянки, тобто без достатніх на те законних підстав, визнається судом недійсним. Крім того рішення органу місцевого самоврядування про припинення права [PERSON] на цю ж саму земельну ділянку, яка у подальшому була передана у власність [PERSON] не приймалось. Таким чином, суд дійшов до висновку, що на ім`я [PERSON] Фонтанською сільською радою Комінтернівського району Одеської області неправомірно, у порушення встановленого законом порядку, був виданий оскаржуваний державний акт, в зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині первісного позову [PERSON] обгрунтовані та підлягають задоволенню. Подальші позовні вимоги первісного позову безпосередньо зачипають питання втручання у мирне володіння особою майном. Суд враховує, що трискладовий тест у відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у наступному: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. За практикою Європейського Суду з прав людини (зокрема у визначених вище справах) втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому Суд у питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Європейський Суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Суду у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.94, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.01, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.01, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.01, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.08). Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. В силу ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягають задоволенню вимоги про скасування державної реєстрації прав на ім`я [PERSON] та кадастровий номер щодо земельної ділянки, загальною площею 0,100 га, в [ADDRESS] . Положенням ч.10 ст.24 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника. Отже підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування кадастрового номеру не має. У даній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, втручання держави в право на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, сформульованим в усталеній практиці Європейського Суду з прав людини. Вирішуючи питання позовних вимог в частині визнаня недійсним договору купівлі- продажу земельної ділянки, площею 0.10 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 16.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] ; витребування цієї спірної земельної ділянки з власності [PERSON] та передачи її [PERSON] , суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оскільки [PERSON] (правонаступниця [PERSON] ) не є стороною даного правочину то вона не вправі просити визнати цей самий правочин недійсним і застосовувати наслідки недійсності. Тому в цій частині позовні вимоги не засновані на законі і не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] в інтересах та від імені [PERSON] за договором купівлі-продажу продав земельну ділянку [PERSON] , тому суд вважає, що відповідач [PERSON] , у взаємозв`язку із безпідставністю отримання [PERSON] у власність земельної ділянки, набула право власності на земельну ділянку без відповідної правової підстави. Отже, до цих правовідносин суд вважає необхідним застосувати положення ст.388 ЦК України - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Таким чином, суд дійшов до висновку, що вказана земельна ділянка має бути витребувана (в порядку віндикації) саме від відповідача - [PERSON] , та повернута [PERSON] . Свою позицію в аналогічних правовідносинах висловив Верховний Суд України. Зокрема, у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України. Доводи заперечень [PERSON] не спростовують викладених висновків суду. Суд переконаний, що витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності: витребування здійснюється на підставі ст. 388 ЦК України у зв`язку з безпідставним і неправомірним заволодінням майном власника. Норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним. Сумніви заявника в правильності тлумачення та застосування цих норм не можуть свідчити про незаконність втручання в право на мирне володіння майном. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд враховує, що порушення права [PERSON] на спірну земельну ділянку має місце і на момент звернення з позовому до суду її батька - [PERSON] , і теперішній час, тобто порушення триває, в зв`язку із чим позивач відповідно до ст. 391 ЦК України має право заявити позовні вимоги щодо усунення позивачу перешкод у здійсненні нею права власності щодо належної їй земельної ділянки. Відповідно до ст. 375 ч. 1 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Стаття 386 ЦК України зазначає, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до положення ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з положенням частини 1 статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 25.02.2014 року), державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Відповідно до ч.4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 25.02.2014 року), державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. За правилом статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 25.02.2014 року), записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п.п. 26,27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01 березня 2013 року - право власності на майно, на речове право на чуже майно, захист цих прав регулюються цивільним законодавством, і власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК), а особа, якій належить право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна відповідно до положень глави 29 ЦК (стаття 396 ЦК), тому такі спори з урахуванням вимог статті 15 ЦПК підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо однією із сторін є фізична особа, незалежно від участі у них органу державної влади та/або органу місцевого самоврядування (суб`єкта владних повноважень). Наприклад, це спори щодо безпідставної відмови органом місцевого самоврядування у дозволі на переобладнання чи перепланування житлового будинку, відмови у здійсненні забудови чи дозволі на будівництво тощо, якщо вони безпосередньо пов`язані з виникненням та здійсненням права власності на майно. У такому порядку слід вирішувати спори щодо договору найму в будинках державного і громадського житлового фонду, оскільки за своєю правовою природою право користування житлом має речовий характер, і особливості його реалізації встановлюються Житловим кодексом Української РСР. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв`язку із цим суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства. Суд погоджується з доводами [PERSON] , що наявність правовстановлюючих документів [PERSON] на житловий будинок, забудова якого здійснена на належній позивачці земельній ділянці, свідчить про наявність об`єктивної перешкоди [PERSON] у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що право [PERSON] може бути захищено у спосіб скасування як свідоцтва про право власності від 25.02.2014 року за індексним номером: [NUMBER], що видано Реєстраційною службою Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області на ім`я [PERSON] , про право власності на нерухоме майно, житловий будинок, загальною площею 108,4 кв.м, житловою площею 34,7 кв.м., що складається з житлового будинку літ «А», убиральні - літ. «Б», огорожі- №1,2 (т.1 а.с. 81), так і рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказаний житловий будинок, індексний номер 11183869 від 25.02.2014 року, номер запису про право власності 4784904 (т.1 а.с 82). Підлягають задоволенню і вимоги про знесення забудованого житлового будинку [PERSON] за власний рахунок, оскільки його забудова здійснена без відповідної на те згоди власника земельної ділянки, і його перебудова (переміщення) без зміни властивостей неможлива. Суд обгрунтовує свій висновок відповідно до висновку Великої Палати ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29 березня 2010 року. У вказаній справі ЄСПЛ судами встановлено, що заявник і його дружина придбали в 1960 році житловий будинок, частково побудований на ділянці узбережжя, що відноситься до категорії прибережної суспільної власності. Ряд рішень, які дозволяли тимчасове заняття прибережної суспільної власності на певних умовах і регулярно поновлювалися до грудня 1992 року, надавали заявникам законний доступ до власності. Справа «Броссе-Трибуле та інші проти Франції» стосується аналогічних фактів. У 1945 році мати заявників придбала житловий будинок, що відноситься до прибережної суспільної власності. Наступні користувачі землі ґрунтувалися на рішеннях префекта, які дозволяли її заняття, які систематично поновлювалися з вересня 1909 року по грудень 1990 року. У вересні 1993 року префект повідомив сторонам за обома справами, що набув чинності Закон про розвиток, захист і поліпшення прибережних зон (далі - Закон про прибережні зони), який не дозволяв йому знову поновлювати дозвіл на тих же умовах, оскільки Закон виключив будь-яке приватне використання прибережної суспільної власності, у тому числі використання житлового будинку. Однак префект запропонував укласти зі сторонами справ договір, який дозволив би обмежене і суворо індивідуальне користування, забороняючи передачу або продаж землі і будинків, а також проведення стосовно майна будь-яких робіт, окрім пов`язаних з обслуговуванням, і давав би державі можливість після закінчення терміну дії дозволу повернути власність в первісний стан або знову використовувати. Сторони відхилили пропозицію і в травні 1994 року звернулися до адміністративного суду з вимогою скасувати рішення префекта. У грудні 1995 року префект подав заяву до адміністративного суду, вказавши сторони як відповідачів щодо правопорушення, пов`язаного з незаконним втручанням у право громадського проїзду і проходу, оскільки вони продовжували незаконно займати суспільну власність. Він також вимагав видати стосовно них розпорядження про приведення берегової смуги в стан, що передував будівництву житлових будинків, за рахунок сторін і без надання компенсації. Державна рада, діючи як апеляційний суд останньої інстанції, постановила в березні 2002 року, що зазначена власність була частиною прибережної суспільної власності, що сторони не могли посилатися на речове право щодо землі або будівель і що обов`язок повернути землю в початковий стан без виплати компенсації не були заходами, які заборонені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. ЛуЇ Депаль подав заяву до ЄСПЛ, рішення за якою було ухвалено в лютому 2009 року. На підставі всієї сукупності зроблених висновків ЄСПЛ вважав (п. 92), що покладений на заявника тягар у вигляді зносу будинку без відшкодування збитків не був особливим і надмірним. Розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не мав місця. ЄСПЛ встановив, що в питаннях забудови берегів міркування захисту громадських інтересів і охорони навколишнього середовища є підставою для позбавлення права приватної власності. Тобто рішення французької влади, які постановили знести будівлю на березі, спрямоване якраз на захист прав людини, а саме - права людей на вільний доступ до берега і чисте море, які конфліктують з правом власності месьє Депаля. ЄСПЛ вважає, що заявник не міг не знати про те, що дозвіл на приватне володіння ділянкою в публічних угіддях в якийсь момент може бути йому не продовжено і що вимога знести будинок може розглядатися як регулювання користування власністю з метою, що відповідає загальному інтересу. Правовий режим публічної власності, яка закріплює її призначення як публічне користування з метою служити загальному благу, відповідає цій категорії (п. 80) В рішенні по справі «Депаль проти Франції» зазначено, що «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. ЄСПЛ вважав у зв`язку з цим, що втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю». ЄСПЛ в рішенні вказував, що «політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав». Також суд вважав, що встановлення обов`язку знести будинок за свій рахунок не було «особливим» і «надмірним». «Зрозуміло, що після такого тривалого періоду володіння знесення будинку представлятиме радикальне втручання в право заявника на користування майном». Відмова продовжити дозволи і покладений на заявника обов`язок привести місцевість в стан, що передував будівництву будинку, зроблені з метою послідовного і більш суворого дотримання закону з точки зору необхідності захистити прибережну зону і публічне користування нею, а також виконати правила забудови. Так, ЄСПЛ дійшов висновку, що «у справі владою держави-відповідача порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції допущено не було» (п. 93). За таких обставин висновки судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі, що переглядається, не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст.1 Першого протоколу до Конвенції». Що стосується заяви [PERSON] про застосування строків позовної давності то вони є безпідставними, оскільки право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Відповідна позиція Верховного Суду відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №653/ 1096/16-ц щодо застосування негаторного способу захисту, а також у постановах від 06.03.2018 р. у справі №904/9159/16 та від 22.03.2018 р. у справі №904/12521/16 щодо застосування віндикації. Варто зазначити, що таку судову практику було започатковано ще з прийняттям постанови Верховного Суду України від 05.10.2016 р. у справі №916/2129/15, і підстав для відступу від цих правових позицій Верховного Суду у цій справі не вбачається. Не заслуговує на увагу і клопотання сторони [PERSON] про застосування позовної давності за зустрічним позовом, оскільки у задоволенні зустрічного позову відмовлено з інших правових підстав. Відповідно до правила ст. ст. 141-142 ЦПК України судовий збір за зустрічним позовом віднести на рахунок позивача. Питання судових витрат за первісним позовом не порушувалось. На підставі наведеного,

Outcome: partial