Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

У листопаді 2014 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення сум, належних при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, в якому зазначив, що 24.03.2014 р. його було звільнено з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» за ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. При звільненні підприємством не було виплачено всіх належних виплат та допомог. Внаслідок порушення його прав він відчував також моральні страждання, оскільки був позбавлений додаткового прибутку для себе та членів своєї родини, відчував матеріальний тягар та вимушений був вживати додаткових зусиль для організації свого життя. Просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену одноразову допомогу в сумі 25953 грн.; заборгованість за прострочення виплати в сумі 70896 грн.; суму завданої моральної шкоди у розмірі 10000 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд їх задовольнити. Позивач у судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини, дослідивши представлені докази в межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), суд встановив наступне. З наданих до матеріалів справи документів вбачається, що 16.04.2007 р. [PERSON] був прийнятий на посаду прохідника на підприємство ВАТ «Вугільна компанія «Шахта Красноармійська - Західна № 1». 24.03.2014 р. був звільнений за власним бажанням, наказ № 358 від 25.03.2014 р. При звільненні розрахунок відповідачем здійснений не був: не було виплачено одноразову допомогу при звільненні. Право за своєчасне отримання винагороди за працю (ст. 43 Конституції України) захищається законом. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати робітнику належним чином оформлену трудову книжку та здійснити з ним розрахунок в строки, вказані у ст. 116 КЗпП, яка передбачає, що при звільненні робітника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, здійснюється в день звільнення. Якщо робітник в день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок. Ці вимоги закону відповідачем дотримані не були, до теперішнього часу розрахунок при звільненні з позивачем здійснений не був. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації сум в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в ньому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні визначається з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати"від 8 лютого 1995 року № 100. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Згідно з п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин) Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати на фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденний заробіток позивача становить: з урахуванням формули розрахунку середньої заробітної плати за два останніх місяця роботи, середня заробітна плата, з якої необхідно виходити при нарахуванні належних виплат складає 8651 грн. Таким чином, одноразова допомога, яка підлягає виплаті, складає 8651 Х 3 = 25953 грн. Час затримки при виплаті з моменту звільнення складає на 08.09.2014 р. 168 днів. Відповідно, заборгованість за прострочення виплати, складає 168 днів Х 422 грн. (середня денна платня за два останні місяця роботи) = 70896 Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирiшення трудового спору безпосередньо до районного, районного у мiстi, мiського чи мiськрайонного суду в тримiсячний строк з дня, коли вiн дiзнався або повинен був дiзнатися про порушення свого права, а у справах про звiльнення - в мiсячний строк з дня вручення копiї наказу про звiльнення або з дня видачi трудової книжки. У разi порушення законодавства про оплату працi працiвник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробiтної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 р. зазначено, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки на час звернення до суду з даним позовом належні позивачу суми підприємством виплачені не були, строк звернення до суду із зазначеними вимогами не порушено. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає доведеними той факт, що при звільненні [PERSON] підприємством ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» не було здійснено всіх виплат, що належать при звільненні. Так, згідно наказу № 152 окд від 25.03.2014 р. [PERSON] було наказано виплатити одноразову допомогу в розмірі двомісячного середнього заробітку у розмірі 18015,44 грн. Згідно довідки від 26.11.2014 р., одноразова допомога при виході на пенсію у розмірі 15196,42 грн. перераховано по п/п 24047 від 12.08.2014 р. Як вбачається з довідки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо руху по рахунку картки, що належить [PERSON], 12.08.2014 р. позивачу було проведено транзакцію «Зарплата» в сумі 15196,42 грн. Тобто, фактично є наказ про виплату [PERSON] одноразової допомоги при звільнені, але доказів на підтвердження того, що зазначена допомога була виплачена, представником відповідача не надано. Позивачем надано роздруківку по руху його банківського рахунку, де зазначена представником відповідача як одноразова допомога сума, проходить як заробітна плата. Враховуючи вищевикладене, суд вважає що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача невиплаченої суми одноразової допомоги та заборгованості за прострочення виплати підлягають частковому задоволенню виходячи з принципу розумності та справедливості, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 25953,00 грн. - сума невиплаченої одноразової допомоги при звільненні, а також 35000,00 грн. - заборгованість за прострочення її виплати. Позивачем також заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана із розміром цього відшкодування. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В обґрунтування своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди, позивач посилається на те, що внаслідок порушення його прав він відчував також моральні страждання, оскільки був позбавлений додаткового прибутку для себе та членів своєї родини, відчував матеріальний тягар та вимушений був вживати додаткових зусиль для організації свого життя, проте належних та допустимих доказів на підтвердження цього не надає. Приймаючи до уваги конкретні обставини справи, характер винних дій відповідача, ступінь негативних явищ в житті позивача, тривалість строку порушення його законних прав, розмір матеріальних втрат, враховуючи сутність позовних вимог, суд вважає, що позов в цій частині не обґрунтований і задоволенню не підлягає. У відповідності зі ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно зі ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial