Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, посилаючись на те, що її син [PERSON] та [PERSON] до 2011 року проживали у шлюбі. У [PERSON] та [PERSON] є діти, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. З 2011 року [PERSON] виїхав на роботу до Російської Федерації де працює й тепер. До грудня 2016 року онуки позивачки проживали з матір'ю [PERSON] у м. Кривому Розі Дніпропетровської області. Оскільки [PERSON] ухилялась від виконання обов'язків щодо виховання дітей та у зв'язку із закриттям школи на карантин, позивачка вимушена була забрати дітей проживати до себе у с. Славне Долинського району Кіровоградської області. Відповідачі не приділяють належної уваги дітям, не займаються їх вихованням та навчанням, відповідно діти погано навчались. У дітей погано розвинене мовлення, обмежений кругозір. [PERSON] зловживає спиртними напоями, не працює, не забезпечила для дітей належних умов проживання, зокрема у помешканні нема світла, газу, відсутні умови для дотримання санітарних умов проживання, у помешканні холодно. Усі питання щодо виховання дітей вирішуються особисто позивачкою без участі та підтримки відповідачів. Діти знаходяться на повному утриманні позивачки. Відповідачі знехтували дітьми та не хочуть займатись їх вихованням, навчанням, підтримувати та фінансового утримувати, не піклуються про фізичний, духовний та культурний розвиток, про навчання та підготовку їх до самостійного життя. Також не надають достатнього матеріального утримання, якого потребують діти, не забезпечують харчуванням, медичним доглядом, не спілкуються з дітьми, не надають доступу до культурних та інших цінностей, не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу, не створюють умов для отримання освіти, а тому мають бути позбавлені батьківських прав. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] позов підтримали за обставин зазначених у ньому, попросили позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, повідомлялись про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надіслали. Представники третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - служби у справах дітей Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позову у частині позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області у судове засідання не з'явився, про причину неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що у відповідачів, [PERSON] та [PERSON] є діти, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Висновком органу опіки та піклування - Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області встановлено відсутність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його дітей. З цього висновку видно, що позивачка повідомляла про перебування [PERSON] за кордоном на заробітках, про його допомогу дітям, спілкування з ними по телефону та коли приїздить у відпустку. Сільський голова Богданівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області [PERSON] підтвердила такі обставини. Пізніше [PERSON] заявляла, що [PERSON] не допомагає дітям, із ними не спілкується, місцеперебування його невідоме. В інших документах відображено той факт, що [PERSON] працює у Російській Федерації, допомагає дітям. Висновком виконавчого комітету Металургійної районної у м. Кривому Розі ради Дніпропетровської області встановлено наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її дітей. З цього висновку видно, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Характеризується негативно, не працює, зловживає алкогольними напоями, не вміє готувати їжу, неохайна, викидає сміття та недопалки із вікна квартири, неодноразово залишала дітей без догляду, перебуває на обліку у Криворізькому міському центрі соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді через безвідповідальне ставлення до виконання батьківських обов'язків. Робота соціальних служб, що спрямована на формування навичок відповідального батьківства, покращення санітарно-гігієнічних умов проживання, профілактику вживання алкогольних напоїв не дає бажаного результату. За змістом пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Стаття 18 Конвенції про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і підписана Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифікована постановою Верховної Ради УРСР 27 лютого 1991 року N 789-XII, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини (далі - Конвенція). Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У рішенні у справі «Хант проти України», зокрема у пунктах 53, 54, Європейський суд з прав людини зазначив, що визначаючи, чи був захід, який оскаржується, "необхідним в демократичному суспільстві", Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягають не у виконанні обов'язків національних органів щодо визначення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами, здійснюючи свої дискреційні повноваження, на предмет їх відповідності Конвенції (див. рішення у справі Hokkanen v. Finland, від 23 вересня 1994 року, Серія A, N 229-A, ст. 20, п. 55 та mutatis mutandis рішення у справі Bronda v. Italy, від 9 червня 1998 року, п. 59). Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). З огляду на встановлені у цій справі судом факти, а також відповідні їм правовідносини, можливо стверджувати, що відповідачка у справі [PERSON] з огляду на зміст рішення органу опіки та піклування ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, а саме ухиляється від виконання обов'язків щодо піклування про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Об'єктивних причин за яких [PERSON] не виконувала покладені на неї батьківські обов'язки судом не встановлено. З вищезазначеного можна зробити висновок про те, що [PERSON] свідомо, умисно нехтувала покладеними на неї батьківськими обов'язками та має бути позбавлена батьківських прав. Разом з тим, відповідач [PERSON] перебуває на заробітках в іншій країні, надає дітям матеріальну допомогу, спілкується з ними, а відтак не має підстав уважати, що ухиляється від виконання батьківських обов'язків, що відображено у рішенні органу опіки та піклування. Частинами 3, 4 ст. 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Статтею 243 СК України передбачено, що опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Опіка (піклування) над неповнолітніми дітьми встановлюється у випадку, якщо батьки померли, невідомі, визнані в судовому порядку безвісно відсутніми або померлими, а також може бути встановлена і при житті батьків, зокрема, коли батьки судом позбавлені батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлені вони батьківських прав чи ні, оскільки перебування з ними небезпечне для життя дитини (п. 2.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року N 34/166/131/88. Отже, оскільки суд не знайшов підстав для позбавлення батьківських прав обох батьків малолітніх дітей, відповідно відсутні підстави для призначення опікуна. За цих самих підстав органом опіки та піклування не внесено подання про призначення опікуна. Згідно ст. 258 СК України баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно чч. 2 та 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п'ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до чч. 1, 3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом установлено, що у відповідачів є діти, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а. с. 7-9). Діти проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Діти сторін зважаючи на їх вік, а саме те, що вони є малолітніми, відповідно мають незадовільне матеріальне становище, що суд ураховує при визначенні розміру аліментів. Суд уважає визначити розмір аліментів, що будуть стягуватись із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше п'ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з кожного, щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позовну заяву [PERSON] пред'явлено до суду особисто 23 березня 2017 року, відповідно починаючи з цієї дати суд присуджує аліменти. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час звернення до суду) від сплати судового збору звільняються: позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 80 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців. За змістом частин 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», установлений у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня - 1600 грн. Позивачка [PERSON] у цій справі понесла судові витрати у розмірі 1280 грн, що складаються із судових витрат зі сплати судового збору за вирішення судом двох вимог майнового характеру, що підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] на користь позивачки у розмірі 320 грн, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вимоги цього позову майнового характеру до обох відповідачів задоволено повністю, а тому з відповідачів підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial