Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 24.03.2008 р. №DNG0GІ0000004826, який був укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», відповідач отримав кредит у розмірі 404 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.03.2023 р. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Утім, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, та станом на 15.03.2013 р. розмір заборгованості становить 1 564 487,70 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 403 505,24 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 585 259,80 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 733 408,39 грн., а також штраф в розмірі 172 217,44 грн. Разом з тим, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором із відповідачем 24.03.2008 року було укладено договір іпотеки № DNGOCІ10000004826, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 65.60 кв.м.. житловою площею 44.30 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], дане майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 538 700 грн. 00 коп. Позивач посилається на те, що згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Предмет позову становить вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24.03.2008 р. №DNG0GІ0000004826 та про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенції якого територіально поширюється на вказану адресу. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Заслухав пояснення представника позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Відповідно до укладеного договору від 24.03.2008 р. №DNG0GІ0000004826, який був укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», відповідач отримав кредит у розмірі 404 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.03.2023 р. Утім, на порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору зобов'язання з боку позичальника за кредитним договором не виконані, та відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту; розмір заборгованості станом на 15.03.2013 р. складає 1 894 391,87 грн. Банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми (ст. 2 закону України «Про банки та банківську діяльність»); за ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК). Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором із відповідачем 24.03.2008 року було укладено договір іпотеки № DNGOCІ10000004826, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 65.60 кв.м.. житловою площею 44.30 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; дане нерухоме майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Іпотека ? вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку»; відповідно до абз. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, оскільки відповідач не діє у спосіб, передбачений законом та кредитним договором, заборгованість за кредитним договором не сплачує, порушенням з боку позичальника боргового зобов'язання завдаються збитків іпотекодержателю та змінюється обсяг його прав, можливість звернення стягнення на майно сторони за цим позовом погодили під час укладення іпотечного договору, у зв'язку з цим вимога щодо звернення стягнення на майно є такою, що підлягає задоволенню з урахуванням заборгованості за кредитним договором від 24.03.2008 р. №DNG0GІ0000004826, яка склалася станом на 15.03.2012 р., в розмірі 1 564 487,70 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 403 505,24 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 585 259,80 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 403 505,24 грн. (для суду наявні підстави для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру пені до розміру заборгованості за кредитом), а також штраф в розмірі 172 217,44 грн. з наданням Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» право на продаж предмету іпотеки з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Разом з тим, частково задовольняючи позов та відмовляючи в задоволенні його вимоги про виселення відповідача, суд керується тим, що Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Так, в частині 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому частинами 2 і 3 цієї ж статті встановлений певний порядок дій банку, а саме: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Проте, суду не було надано у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів на підтвердження того, що відповідач або інші особи, добровільно відмовляються звільнити житлове приміщення (ст.ст. 10, 60 ЦПК України). Що стосується вимоги позову про зняття особи з реєстраційного обліку, то дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства, та окрім того на виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст. ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial