Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції, ТОВ «Укрспецторг групп», [PERSON], ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання прилюдних торгів недійсними, застосування наслідків недійсності правочину, відшкодування моральної шкоди. Позивачка вказувала на те, що 7 квітня 2014 року Ленінським районним судом м.Миколаєва було ухвалене заочне рішення про виселення її та неповнолітнього сина з належної їй квартири, яка знаходиться по [ADDRESS], оскільки квартира була продана з прилюдних торгів. Ознайомившись із матеріалами виконавчого провадження вона дізналася про те, що належна їй на праві власності квартира реалізовувалася по зведеному виконавчому провадженню №39065469 із загальною сумою стягнення 289248 грн. 83 коп. на прилюдних торгах. За результатами проведення торгів 21 листопада 2013 року їх переможцем була оголошена [PERSON], яка запропонувала 170000 грн.. Проте, учасник цих торгів і переможець - [PERSON] в установлений термін не здійснила повний розрахунок за придбане майно, а тому переможцем торгів було оголошено наступного учасника, що запропонував найвищу ціну - [PERSON], запропонована ціна якого складає 107200 грн. Після чого, 17.12.2013 року [PERSON] отримав свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. Посилаючись на те, що торги були проведені з порушенням вимог чинного законодавства, а саме прилюдні торги організовані з порушенням вимог закону щодо належного повідомлення про дату, час, місце реалізації арештованого майна, реалізація квартири проведена по заниженій ціні, та без попередньо наданого, відповідно до закону, дозволу органу опіки і піклування, просила суд визнати недійсними прилюдні торги з продажу належної їй квартири [ADDRESS], які затверджені протоколом №15-0416/13 (Н)-1 від 21листопада 2013 року з додатком №1 від 6 грудня 2013 року, застосувати наслідки недійсності правочину, повернувши сторони в первісний стан, стягнути з відповідачів Ленінського відділу ДВС ММУЮ та ТОВ «Укрспецторг групп» на свою користь по 5000 грн. моральної шкоди. В подальшому позивачка уточнила свій позов, та вказувала на те, що прилюдні торги відбулися з численними порушеннями Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, а саме при відсутності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно продане лише з третіх торгів за заниженою ціною їх наступному учаснику. Ухвалою суду від 2 лютого 2015 року в якості третьої особи до участі у справі було залучено власника спірної квартири [PERSON] Ухвалою суду від 13 травня 2015 року [PERSON] було залучено до участі у справі в якості співвідповідача за позовом. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позов, просив про його задоволення. Представники відповідачів проти позову заперечували, просили в його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 316- 319, 321, 325, 328, 346 ЦК України, глави 4 ЖК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю, набутої в порядку, визначеному законом, не завдаючи при цьому шкоди правам, свободам та гідності інших громадян. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений такого права, що гарантується державою. Кожен має право на житло, що придбане у власність і ніхто не може бути примусово позбавлений такого права інакше як на підставі закону за рішенням суду. У разі порушення права особи на власність і, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за його захистом. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, визначав Закон № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року та Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 (далі - Інструкція № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Цим Законом визначено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхнє права та обов'язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (ст.ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 111, 85 Закону). Разом із тим, аналіз положень Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року й Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (ст. 62 Закону № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року та пп. 5.11, 5.12 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Відповідно до положень указаних правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів, а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір (п. 5.11 Інструкції № 74/5 від 15 грудня 1999 року). Правила ж проведення прилюдних торгів визначені Тимчасовим положенням. Цим Тимчасовим положенням визначено, що прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (п. 2.2 Тимчасового положення), та передбачені певні правила проведення цих торгів, а саме: по-перше, правила, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна) (розд. 3); по-друге, правила, які регулюють сам порядок проведення торгів (розд. 4) і, по-третє, ті правила, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розд. 6). Таким чином, виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розд. 6 Тимчасового положення, пп. 244, 245, 248 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 7 липня 1994 року № 152/361, ст. 34 Закону України "Про нотаріат"). Отже, ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 названого Кодексу). Разом із тим слід зазначити, що, оскільки, виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням. Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом № 606-ХІV від 21 квітня 1999 року, до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (ст. ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема, ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст. ст. 55, 85 Закону). Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. З матеріалів цивільної справи вбачається, що на виконанні в Ленінському відділі ДВС знаходилося зведене виконавче провадження з примусового виконання: виконавчого листа №2-2647/10 виданого 25.05.2010 року Печерським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 5251 грн. 58 коп., судового збору в розмірі 52 грн. 52 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.; судового наказу №2 н-1416-821/2012 року виданого 26.11.2012 року Ленінським районним судом м.Миколаєва про стягнення з [PERSON] на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованості за послуги теплопостачання у сумі 2360 грн. 30 коп., індексацію боргу в розмірі 35 грн. 35 коп., три проценти річних в розмірі 7881 грн., судового збору 107 грн. 30 коп.; виконавчого листа №2-921, виданого 07.12.2010 року Новоодеським районним судом Миколаївської області про стягнення з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» судового збору у розмірі 170 грн. та витрат на інформаційно - технічне забезпечення у розмірі 120 грн.; та виконавчого листа №2-9211 виданого 07.12.2010 року Новоодеським районним судом Миколаївської області, про стягнення з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» суми у розмірі 280111 грн. 51 коп. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17.07.2007 року. Згідно з іпотечним договором, укладеним 17.07.2007 року між ТОВ «Фінанси та кредит» та [PERSON] в іпотеку банку було передану належну їй квартиру [ADDRESS]. 02.06.2013 року на замовлення відділу ДВС було складено звіт з незалежної оцінки майна іпотечної квартири, згідно з яким ринкова вартість квартири була визначена у розмірі 212500 грн.. 09.08 2013 року між Ленінським Відділом ДВС ММУЮ та ТОВ «Укрспецторг групп» було укладено договір №15-0416/13 про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна квартири [ADDRESS]. Вчинивши дії по підготовці проведення прилюдних торгів описаного та арештованого майна, державний виконавець передав іпотечне майно з початковою ціною 212500 грн. на реалізацію з прилюдних торгів, які проводило ТОВ «Укрспецторг групп». Відповідно до ч.3 ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеному ст.58 цього Закону. Згідно з п.4.2 Тимчасового положення лот виставляється на торги за наявності не менше двох покупців. За правилами п.п.4.6,4.7 Тимчасового положення повторні прилюдні торги проводяться не раніше ніж через місяць з часу проведення прилюдних торгів. Порядок підготовки і проведення прилюдних торгів, визначений цим положенням, є обов'язковим у разі проведення повторних торгів. Якщо майно не було продано або прилюдні торги не відбулися, то майно знімається з прилюдних торгів (п.4.9 Тимчасового положення). Згідно з п.7.3 Тимчасового положення, якщо прилюдні торги не відбулися двічі, то майно знімається з торгів, про що спеціалізована організація в триденний термін повідомляє державного виконавця. Як вбачається з матеріалів справи перші прилюдні торги були призначені на 30.08.2013 року на 11.00 год. за адресою: м. Миколаїв, вул. Чигрина,69. Проте, прилюдні торги, призначені на 30.08.2013 року не відбулися через відсутність зареєстрованих покупців, у зв'язку з чим державним виконавцем 14.09.2013 року було складено акт уцінки майна на 25%, згідно якого вартість майна після першої оцінки становить 159375 грн. 11 жовтня 2013 року проведено повторні прилюдні торги, які також не відбулися у зв'язку з відсутністю зареєстрованих покупців. 16 жовтня 2013 року проведена друга уцінка майна на 50% вартості, а саме до 106250 грн. 21 листопада 2013 року проведені треті прилюдні торги з реалізації нерухомості, переможцем яких, згідно складеного протоколу №15-0416/13 (Н)-1 було визнано [PERSON]. Проте, як вбачається з додатку №1 до протоколу №15-0416/13(Н)-1 від 06.12.2013 року, проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна, учасник прилюдних торгів за №1 [PERSON] в установлений термін не здійснила повний розрахунок за придбане майно, в зв'язку з цим переможцем прилюдних торгів, які відбулися 21.11.2013 року оголошено [PERSON], який був наступним учасником, що запропонував найвищу ціну за виставлений на продаж лот - 107200 грн. 11.12.2013 року складено акт про реалізацію предмета іпотеки. 17 грудня 2013 року [PERSON] було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, посвідчене приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. З 07.11.2014 року власником спірної квартири на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу є [PERSON] Таким чином, встановлені обставини свідчать про те, що треті прилюдні торги щодо продажу спірного майна, які відбулись 21.11.2013 року, були проведенні з порушенням пункту 7.3 Тимчасового положення, яке передбачає зняття майна з реалізації, якщо торги не відбулись двічі. При цьому, до даних правовідносин положення Закону України «Про іпотеку» не застосовуються. Так, згідно з чч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно зі ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Отже, для звернення стягнення на предмет іпотеки, стягувачу необхідно мати виконавчий лист суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодавця. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних и кримінальних справ у ч. 2 п. 45 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що у разі, якщо за судовим рішенням із відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то судом не може бути змінено спосіб виконання такого рішення на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватись за рахунок усього майна, що належить боржнику. Як вбачається ж з матеріалів справи, прилюдні торги проводилися на виконання рішень судів про стягнення з позивача заборгованості, шляхом продажу арештованого майна, та будь-які виконавчі документи про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні. Таким чином, порушення зазначених вище норм при вчиненні правочину відповідно до частин 1 статті 203 та 215 ЦК є підставою для визнання його недійсним. Що ж стосується доводів позивачки про неналежне повідомлення її про торги, то вони спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що на адресу позивачки направлялися письмові повідомлення про час і місце проведення прилюдних торгів. При цьому, пунктом 3.11 Тимчасового положення передбачено вимогу направлення спеціалізованою організацією письмового повідомлення про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна та не передбачено вимоги щодо перевірки отримання боржником такого повідомлення. А також, як слідує з матеріалів справи, торгівельною організацією у встановлений законом строк на відповідному веб-сайті було розміщено оголошення про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну реалізації майна. У повідомленні зазначено час та місце проведення торгів, номер лоту, характеристика майна та стартова його ціна, надано строк для реєстрації учасників та оплати гарантійних внесків. Як вбачається із матеріалів справи, підставою для визнання прилюдних торгів недійсними позивачкою було також зазначено недодержання положень ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст..ст. 17, 21 Закону України «Про охорону дитинства» щодо отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування. Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Отже, вимоги ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, щодо згоди органу опіки та піклування на відчуження майна, регулюють відносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого у дитини є право на користування житлом. Попередня ж згода органу опіки та піклування для здійснення будь - яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, обов'язкова з 01 січня 2006 року, тобто з часу набрання чинності Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей». Зокрема, відповідно до положень ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Але, така згода органу опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Із роз'яснень, викладених у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №54 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що згідно зі ст.32 ЦК України, ст.177 СК України та ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Разом з тим, з буквального тлумачення положень ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» згода органу опіки та піклування на відчуження майна вимагається при укладенні правочинів саме батьками дитини стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають їх діти. Що стосується вимог позивачки про застосування передбачених ч. 1 ст. 216 ЦК України наслідків недійсності правочину (повернення квартири), то з урахуванням того, що оформлення результатів прилюдних торгів закінчується видачею нотаріусом переможцю торгів свідоцтва, але позовних вимог про визнання недійсним виданого [PERSON] приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу свідоцтва не заявлялось, до того ж, власником квартири на теперішній час вже не є цей учасник угоди, а інша особа - [PERSON], то відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про відшкодування їй моральної шкоди, як такі, що не ґрунтуються на нормах закону.

Outcome: partial