Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

У березні 2018 року представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та просила стягнути на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» (надалі ПрАТ «Суха Балка») 148 920 грн. В обґрунтування позовних вимог вказала, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища 16 років 7 місяців, з 10.01.2000 року по 30.08.2016 року електрослюсарем (слюсар) черговий та з ремонту устаткування шахто будівельного управління ПрАТ «Суха Балка». У серпні 2016 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини йому були встановлені професійні захворювання: Радикулопатія попереково крижова і шийна та хронічне обструктивне захворювання легень. Причиною виникнення професійного захворювання стало перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений відповідний акт розслідування професійного захворювання від 27.10.2016 року де вказано, що професійне захворювання виникло через тривалу дію шкідливих факторів виробничого середовища на організм робітника, недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту. Висновком МСЕК від 06.12.2016 року [PERSON] встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності, первинно з 28 листопада 2016 року, з переоглядом у грудні 2017 року. За висновком МСЕК від 23.01.2018 року встановлено 60% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності, повторно з переоглядом у 2019 році. Потребує ВМП, забезпечення лікарськими засобами, санаторно-курортного лікування. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, Позивач втратив своє здоровя та став інвалідом, він не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Не має змоги домогти родині по господарству, не може приймати активну участь у вихованні довгоочікуваних онуків, бо найменший різкий рух викликає шалений біль. В зв'язку з професійним захворюванням змінився його образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань. В судовому засіданні, представник позивача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, при цьому посилалася на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача ПрАТ «Суха Балка» проти позову заперечувала у повному обсязі та вказала, що позивачем не наведено доказів завдання йому моральної шкоди. Підприємством було надано засоби захисту від шкідливих чинників. Крім того, при прийомі на роботу позивач був проінформований про шкідливі умови праці. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити в зв'язку з тим, що відсутній факт встановлення наявності доказу вини відповідача та позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працював в шахтобудівельному управлінні ПрАТ «Суха Балка» з 10.01.2000 року по 30.08.2016 року електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування. 25.08.2016 року медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського науково-дослідного інституту промислової медицини № 14148 [PERSON] встановлені професійні захворювання: - Радикулопатія попереково - крижова (L5, S1) і шийна (С7) з помірно вираженим порушенням біомеханіки хребта, больовим і мязово-тонічним синдромами, з нейродистрофічними проявами у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ першого ст.), остереартрозу ліктьових суглобів (ПФ першого ст.); - Хронічне обструктивне захворювання легень першої ст.(пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), група «А». Легенева недостатність першого ст. Відповідно до висновку Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 22.04.2016 року виданої Відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке міськрайонне управління головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області» Головного управлінням Держсанепііслужби у Дніпропетровській області зазначено, що позивач працював в шкідливих умовах праці, які характеризувались фізичними перевантаженнями, підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та перевищення рівня шуму. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27.10.2016 року де зазначено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: Тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм робочого, недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту. Працюючи в підземних умовах шахто будівельного управління ПрАТ « Євраз Суха Балка» з 10.01.2000 року по 30.08.2016 року електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту устаткування, виконував весь комплекс робіт з монтажу, демонтажу, ремонту випробування й технічного обслуговування електричної та механічної частини гірничошахтного устаткування, машин та механізмів. В підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби малої механізації для переміщення вантажів з причин технологічного обмеження робочого простору перешкоджаючого їх застосування, внаслідок чого умови праці характеризувалися фізичними перевантаженнями. Також, внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони. ( п.16 Акту) Причина виникнення професійного захворювання: Важкість праці: маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну становила 40 кг при нормі до 30 кг; Робоча поза - періодичне перебування у незручній позі складає 35,6% при гранично допустимій нормі до 25% робочої зміни; нахили тулубу під кутом більше 300 150 разів за зміну при нормі до 100 разів; Величина зовнішнього фізичного динамічне навантаження при регіональному навантаженні (з переважною участь мязів рук та плечового суглоба) становила 48,2 Вт при нормі до 45 Вт; Вміст пилу з вмістом вільного діоксину кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 2,4 рази перевищує ГДК ( 4,8 мг/м3 при гранично допустимій 2,0 мг/м3), по СанПіН 4617-88 «Предельно допустимые концентрации (ПДК_ вредных веществ в воздухе рабочей зоны)» ( п.17 Акту). За висновком МСЕК від 06.12.2016 року [PERSON] була встановлена втрата професійної працездатності 40% (з них 30% - радикулопатії та 10% - ХОЗЛ) та встановлена 3 група інвалідності з 28 листопада 2016 року, з переоглядом у грудні 2017 року. За висновком МСЕК від 23.01.2018 року Позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності (з них 40% - радикулопатії та 20% - ХОЗЛ) та 3 група інвалідності повторно з переоглядом у 2019 році. Потребує ВМП, забезпечення лікарськими засобами, санаторно-курортного лікування. Відповідно до Закону України «Про охорону праці» на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває фізичний біль у всіх відділах хребта, переважно в поперековому та шийному відділі, з ірадіацією і кінцівці, що посилюються при фізичному навантаження, біль у плечових, ліктьових та колінних суглобах, обмеження руху у хребті та суглобах, утруднення ходи задишку при фізичному навантаженні, сухий кашель. Через стан здоров`я він змушений періодично проходити стаціонарне лікування, позивач не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває у знервованому стані, через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення у стані здоров'я не відбуваються, позивачу встановлений хронічний характер захворювань. Такі обставини в сукупності, викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року №20 рп-08 по справі № 1-32/2008 встановлено, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 1167 ЦКУ та ст.237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У п.13 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 1167 ЦКУ - моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1 ст.268 ЦКУ відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, повязаної з ушкодженням здоровя, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року з питання відшкодування моральної шкоди безпосередньо работодавцем, у абзаці 9-му пункту 5-го встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», власник зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо загальної вібрації, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання..». Визначене спростовує твердження відповідача про відсутність доведеності позивачем наявності моральних страждань. Отже, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, адже фізичний біль супроводжується душевним болем це є аксіоматична парадигма людського життя і навряд чи потребує якогось казуістичного опосередкованого доведення на якому наполягав представник відповідача. Більш того, доводи представника відповідача спростовуються матеріалами справи та поясненнями Позивача у судовому засіданні, що переконливо доводять стан залежності [PERSON] від його хвороби. Позивач сприймає світ та оточення крізь призму больового синдрому, що породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється, перетворюючись на справжню муку, через чітке розуміння відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що Позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача, щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує розяснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 60%, наявність третьої групи інвалідності, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов'язаної з виникненням професійного захворювання, глибину і ступінь його моральних страждань повязаних з фізичним станом здоровя, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 60 000,00 гривень, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial