Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

Комунальне підприємство «Житло-сервіс» (надалі за текстом - КП «Житло-сервіс») звернулося до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON]), про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення. Свої вимоги КП «Житло-сервіс» мотивує тим, що воно здійснює обслуговування та експлуатацію житлового будинку [ADDRESS]. 30.12.1999 р. зазначений житловий будинок було прийнято в експлуатацію, згідно акту № 329 „Про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта". Згідно наказу Головного управління житлового забезпечення від 12.09.2000 №111 житловий будинок [ADDRESS] передано КП «Житло-сервіс» в повне господарське відання. Весь житловий будинок [ADDRESS], за виключенням квартир та нежилих приміщень, які перебувають у приватній власності, належить до комунальної власності м. Києва. Відповідно до статуту на КП «Житло-сервіс» покладається обов'язок утримувати, обслуговувати, проводити експлуатацію, ремонт будинків і споруд комунальної власності. У зазначеному будинку у квартирі [ADDRESS] працівниками КП «Житло-сервіс» в присутності дільничного інспектора було встановлено (акти від 14.04.2009 р. та від 16.04.20009 р.), що в квартиру самовільно вселився та проживає [PERSON], [INFO] Однак, [PERSON] ордер не видавався, останній не надав документу про право власності на зазначене житлове приміщення, а відтак, до зазначеної квартири не має ніякого відношення, оскільки немає ні ордера, ні правовстановлюючого документа на квартиру, а сам зареєстрований у [ADDRESS]. [PERSON] було запропоновано добровільно звільнити вищезазначену квартиру, при цьому, він написав зобов'язання, що звільнить квартиру до 29.05.2009 р., однак виселитися останній відмовляється. Разом з тим, [PERSON] чинить перешкоди працівникам КП «Житло-сервіс», що здійснюють обслуговування житла, у доступі до житлового приміщення для відключення комунальних послуг, ліквідації аварійних ситуацій та для проведення огляду технічного обладнання квартири, у зв'язку з чим, КП «Житло-сервіс» звернулося до суду з даним позовом. До суду було подано позов Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради до [PERSON], про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації права власності. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що під час розгляду судової справи за позовом КП «Житло-сервіс» до [PERSON], про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення у судовому засіданні представником [PERSON] було надано копію Інвестиційного договору № 146-с від 11.06.1999 р., укладеного між [PERSON] та Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» про участь у фінансуванні будівництва жилого будинку [ADDRESS], а саме, трьохкімнатної квартири [ADDRESS], площею 41,85/73,88 кв.м. з оплатою 50% вартості житла. Зазначений Договір укладений на виконання міської програми про фінансування будівництва житла «50x50» для громадян, які перебувають на квартирному обліку та користуються правом позачергового та першочергового забезпечення житлом, і які погодилися сплатити половину вартості квартир, відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18.02.1999 р. № 215 «Про фінансування будівництва житлових будинків за кошти міського бюджету та кошти населення» та наказу Головного управління житлового забезпечення від 16.03.1999 року № 15. Рішенням Київської Міської Ради від 18.12.2003 р. № 275/1150 «Про створення комунального комерційного унітарного підприємства «Фінансова компанія «Житло-інвест» та ліквідацію державної госпрозрахункової організації «Житло-інвест» було створено комунальне комерційне унітарне підприємство «Фінансова компанія «Житло-інвест», яке було віднесене до сфери управління Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) та ліквідовано державну госпрозрахункову організацію «Житло-інвест». Будівництво такого житла проводилось за бюджетні кошти та кошти громадян, які мають право на першочергове та позачергове забезпечення житлом. Розпорядником бюджетних коштів на будівництво житлового будинку [ADDRESS] було Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації). Зазначений договір вважає таким, що суперечить законодавству України, порушує законні інтереси позивача, а відтак, має бути визнаний судом недійсним. Підставою недійсності угоди за ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР є суперечність саме змісту угоди законові, іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції, з огляду на те, що змістом угоди є відповідні її виду умови. Так, порядок оформлення оспорюваного договору про фінансування будівництва житлових будинків за кошти міського бюджету та кошти населення повинен здійснюватися у відповідності до вимог Цивільного кодексу Української РСР, Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18.02.1999 р. № 215, «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.84 № 470, вимог Житлового Кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 30.12.1999 р. житловий будинок по [ADDRESS], що є предметом оспорюваного Договору, було прийнято в експлуатацію згідно Акту № 329 «Про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта» та відповідно до наказу Головного управління житлового забезпечення від 12.09.2000 р. № 111 передано КП «Житло-сервіс» в повне господарське відання. В процесі експлуатації житлового будинку і надання комунальних послуг, а також витребування правовстановлюючих документів на підставі, яких відбулося заселення у квартиру, КП «Житло-сервіс» було встановлено, що в квартирі [ADDRESS] незаконно проживає [PERSON] Згідно інформації наданої КП «Житло-сервіс» станом на 1999 р. [PERSON] на квартирному обліку не перебував. Відповідно до наданої інформації Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.03.2011 р. № 04-11-378 гр. [PERSON] за адресою [ADDRESS] на квартирному обліку в Оболонській районній в місті Києві державній адміністрації не перебував та не перебуває. Відповідно до наданої інформації Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.02.2011 р. № 630-09 гр. [PERSON] самовільно зайняв квартиру [ADDRESS] та на квартирному обліку в Подільській районній в місті Києві державній адміністрації не перебував. За таких обставин, враховуючи той факт, що [PERSON] не перебував на квартирному обліку, ордер на заселення квартири в даному будинку йому не видавався, всупереч цьому [PERSON], без законних на те підстав, протиправно вселився в спірну квартиру та проживає в ній по теперішній час. У зв'язку із зазначеними обставинами, весь жилий будинок [ADDRESS], за виключенням квартир та нежилих приміщень, які перебувають у приватній власності, належать до комунальної власності м. Києва. Таким чином, зазначений договір спрямований на незаконне заволодіння майном територіальної громади міста Києва (суперечить інтересам держави і суспільства), а тому є недійсним. Оспорюваний договір був укладений між Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» в особі начальника Коваленка Степана Степановича, що діяв на підставі положення та [PERSON], але підписаний іншою особою з боку ДГО «Житло-інвест», що суперечить законодавству України і є підставою для визнання його недійсним. З огляду на викладене, договір № 146-с від 11.06.1999 р. підлягає визнанню недійсним в судовому порядку на підставі ст. 48 ЦК Української РСР, оскільки він суперечить не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. На запит Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) Реєстраційної службою Головного управління юстиції у м. Києві була надана Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS], згідно якої право власності на вказану спірну квартиру зареєстроване 10.07.2013 р. за [PERSON] на підставі Рішення Подільського районного суду м. Києві від 09.02.2011 р., справа № 2-3198/10, яке було скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 14.03.2012 р. Оскільки, державна реєстрація права власності на вказану квартиру проведена на підставі скасованого Рішення Подільського районного суду м. Києві від 09.02.2011 р. за № 2-3198/10, то вона підлягає скасуванню органом, який її здійснив. В судовому засіданні представник КП «Житло-сервіс» позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, проти задоволення вимог вимоги Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) не заперечував. Представник Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) в судовому засіданні свої вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, проти задоволення вимог КП «Житло-сервіс» не заперечувала. Представник [PERSON] в судовому засіданні позови КП «Житло-сервіс» та Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) не визнала, заперечувала щодо їх задоволення, просила суд у їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, заперечення відповідача, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про залишення позову КП «Житло-сервіс» без задоволення та задоволення позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) виходячи з наступного. Як встановлено судом, 11.06.1999 р. між [PERSON] та Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» було укладеного інвестиційний договір № 146-с, предметом якого була участь інвестора у фінансуванні будівництва жилого будинку [ADDRESS] із розрахунку: 50% - за кошти міського бюджету та 50% - за кошти громадян. Обєктом інвестування була трьохкімнатна квартира [ADDRESS] на другому поверсі, площа квартири 41,85/73,88 кв.м., сума інвестицій на день укладення договору 39 572 грн. (при курсі НБУ 3.9559 грн. за 1 умовну одиницю) (а.с. 6, т. 2). Згідно з видатковим касовим ордером № 24 від 21.06.1999 р. [PERSON] було перераховано ДГО «Житло-Інвест» 39 572 грн. 25 грн. (а.с. 154, т. 5). Судом було досліджено положення інвестиційного договору, відповідно до п. 4 якого після виконання інвестором п. 3 та введення жилого будинку в експлуатацію, районна у м. Києві державна адміністрація за місцем перебування інвестора видає йому ордер на заселення квартири зазначеної в. п. 2. 30.12.1999 р. житловий будинок [ADDRESS] було прийнято в експлуатацію, згідно акту № 329 «Про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта" (а.с. 5 - 6, т. 1). 16.08.2000 р. житловий будинок [ADDRESS] було передано на баланс КП «Житло - сервіс» (а.с. 8, т. 1). Згідно наказу Головного управління житлового забезпечення від 12.09.2000 р. № 111 житловий будинок [ADDRESS] передано КП «Житло-сервіс» в повне господарське відання (а.с. 7 т. 1). На підтвердження факту самовільного вселення [PERSON] до спірної квартири КП «Житло-сервіс» було надано акти від 14.04.2009 р. та від 16.04.20009 р. (а.с. 9 - 10, т. 1). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.03.2012 р. касаційну скаргу КП «Житло-сервіс» задоволено, Рішення Подільського районного суду м. Києві від 09.02.2011 р. та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 24.11.2011 р. скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 239 - 240, т. 2). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві за № 14579112, право власності на спірну квартиру було зареєстроване 10.07.2013 р. за [PERSON] на підставі Рішення Подільського районного суду м. Києві від 09.02.2011 р., справа № 2-3198/10 (а.с. 26, т. 4). На виконання вимог ст. 33, 35 - 36 ЦПК України, судом було вирішено питання про залучення до участі у справі учасника договору - ДГО «Житлоінвест». У відповідності до ст. 310 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння , користування і розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. Згідно ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. За встановлених судом обставин справи за яких між [PERSON] та Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» було укладеного інвестиційний договір № 146-с, предметом якого була участь інвестора у фінансуванні будівництва жилого будинку [ADDRESS], а [PERSON] було виконано умови укладеного між сторонами договору та перераховано ДГО «Житло-Інвест» відповідну суму інвестицій, в той час, як умови вищезазначеного договору в частині видачі ордеру районною у м. Києві державною адміністрацією за місцем перебування інвестора, виконані не були, а відтак, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову КП «Житло-сервіс до [PERSON] про виселення із самовільно зайнятого житлового приміщення. Також, належних та допустимих доказів здійснення [PERSON] перешкод в користуванні і розпорядженні своїм майном КП «Житло-сервіс», до суду надано не було. Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними та ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно із ч. 1-3, 6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до ст. 257 ЦК України. Перебіг позовної давності за приписами ч. 1 ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого прав або про особу яка її порушила. Позовна давність, як вбачається з положень ст. 267 ЦПК України, застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення рішення. При цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому приписами ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи всі зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] та його представником достовірно не доведений в судовому засіданні день, коли Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради довідалась або мав довідатися про порушення свого прав або про особу яка її порушила, отже, останній звернувся до суду за захистом своїх прав в межах встановленого законом строку. За встановлених судом обставин справи щодо укладення між [PERSON] та Державною госпрозрахунковою організацією «Житло-інвест» інвестиційного договору № 146-с та виконання [PERSON] його умов, з урахування предмету та підстав позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, відсутності належних та допустимих доказів підписання спірного договору з боку ДГО «Житло-інвест» іншою особою, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради до [PERSON] в частині визнання інвестиційного договору від 11.06.1999 р. № 146-с, не дійсним. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 182 ЦК України визначено, що порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Також, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону. При цьому, згідно з ч. ч. 2, 13 ст. 15 та п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів для здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок такої реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України. Державна реєстрація прав проводиться на підставі: рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи той факт, що [PERSON] право власності на спірну квартиру було зареєстроване 10.07.2013 р. за на підставі Рішення Подільського районного суду м. Києві від 09.02.2011 р., справа № 2-3198/10, в той час, як вищезазначене судове рішення Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.03.2012 р. було скасовано, а відтак, [PERSON] здійснив реєстрацію без відповідної правової підстави, тому вимога Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради про скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], житловою площею 41,85 квадратних метрів, загальною площею 73,88 квадратних метрів в будинку [ADDRESS], підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, з [PERSON] підлягає стягненню на користь Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп. Враховуючи вищевикладене

Outcome: partial