Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Дніпродіпроводгосп», Державного агентства водних ресурсів України про стягнення заборгованості по заробітній платі, невиплаченої суми вихідної допомоги та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, згідно із витягу з наказу № 10/к від 26 травня 2020 року його звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку за 59 к/днів з посади сторожа Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Дніпродіпроводгосп». Жодних виплат по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та іншого відповідачем не було проведено у повній мірі з позивачем ані у день звільнення, ані станом на день подання позовної заяви. 18 червня 2020 року позивачу було надано довідку № 93 про заборгованість із виплати заробітної плати за період з 01 лютого 2020 року по 10 червня 2020 року, що становила 29438,52 грн. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Від представника Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Дніпродіпроводгосп» до суду надійшла заява, в якій останній зазначив, що суму боргу, заявлену позивачем підтверджує і не заперечує проти відмови в задоволенні позовних вимог до Державного агентства водних ресурсів України. Від представника Державного агентства водних ресурсів України 06 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки посилання позивача на обов`язок Державного агентства водних ресурсів України, як власника Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Дніпродіпроводгосп», здійснювати виплату заробітної плати із державного бюджету є надуманими та помилковими. Згідно із приписами ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що згідно із витягу з наказу № 10/к від 26 травня 2020 року його звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати і компенсації за невикористану відпустку за 59 к/днів з посади сторожа Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Дніпродіпроводгосп». Відповідно до довідки № 93 від 18 червня 2020 року, виданої головою ліквідаційної комісії Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Дніпродіпроводгосп» [PERSON] , заборгованість підприємства по оплаті праці за період з 01 лютого 2020 року по 10 червня 2020 року перед [PERSON] , який працював на посаді сторожа становить 29438,52 грн. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України N 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Вказана правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду |Касаційний цивільний суд, від 05.12.2018, № 134/1781/16-ц|61-23397св18. Як вбачається із матеріалів справи, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 4723 грн., а тому, з моменту звільнення позивача 10 червня 2020 року по день ухвалення рішення по справі 09 листопада 2020 року з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за період затримки з дня звільнення по день розгляду справи у сумі 23615,00 грн. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм трудового законодавства суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, невиплаченої суми вихідної допомоги та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку з відповідача Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Дніпродіпроводгосп». Що стосується вимоги позивача про солідарне стягнення заборгованості по заробітній платі, невиплаченої суми вихідної допомоги та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку з обох відповідачів, слід зазначити наступне. В обґрунтування позовних вимог щодо солідарного стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги та ін. виплат позивач посилається на те, що Державне агентство водних ресурсів України листом від 09 липня 2020 року № 09/07-2029 у відповідь на адвокатський запит представника позивача повідомило, що згідно зі Статутом ДРПВІ «Діпродіпроводгосп» засноване на основі державної власності і головною метою його діяльності є одержання за рахунок виробничої і комерційної діяльності прибутку (доходу) для росту доходів і благополуччя співробітників, задоволення їх соціальних потреб. Вказане, на думку позивача, свідчить, що ДРПВІ «Діпродіпроводгосп» є державним підприємством, яке фінансується за рахунок державного бюджету, та яке було засноване Державним агентством водних ресурсів України, що є підставою для заявлення позовних вимог до Держводагентства про стягнення заробітної плати та інших платежів у солідарному порядку. Згідно з ч. 1 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної і влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Відповідно до пунктів 3.1, 3.4 розділу 3 статуту \~ \~ \~ \~ ДРПВІ «Дніпродіпроводгосп», затвердженого наказом Державного агентства водних ресурсів України від 14 квітня 2017 року № 54, ДРПВІ «Дніпродіпроводгосп» є державним підприємством, має самостійний баланс, поточні рахунки в національній валюті в установах банку, печатку із своїм найменуванням. ДРПВІ «Дніпродіпроводгосп» (пункт 4.2 розділу 4 Статуту ДРПВІ «Дніпродіпроводгосп») відповідно до трудового законодавства здійснює прийом на роботу та звільнення з роботи працівників. Підприємство відповідні до чинного законодавства самостійно обирає форми, системи та розміри оплаті праці. Пунктом 3.7 розділу 3 Статуту ДРПВІ «Дніпродіпроводгосп» визначено, що підприємство не відповідає за зобов`язаннями держави, рівно як і держава не несе відповідальності зобов`язаннями Підприємства. Із наведеного свідчить, що Підприємство не відповідає за зобов`язаннями Держводагентства, а Держводагентство не відповідає за зобов`язаннями Підприємства. Враховуючи наведене, слід дійти до висновку, що посилання позивача на обов`язок Держводагентства, як власника ДРПВІ «Дніпродіпроводгосп», здійснювати виплату заробітної плати із державного бюджету є помилковим, а тому у задоволенні вимоги про солідарне стягнення заборгованості по заробітній платі, невиплаченої суми вихідної допомоги та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку з обох відповідачів слід відмовити. Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене та

Outcome: partial