Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, яким просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку №25/9 з господарсько-побутовими будівлями по вулиці Антонова в місті Кіровограді, посвідчений 26 березня 2013 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] по реєстру №1657, укладений між нею, [PERSON] та [PERSON], застосувавщи двосторонню реституцію та скасувати державну реєстрацію прав власності [PERSON] на житловий будинок №25/9 з господарсько-побутовими будівлями по вулиці Антонова в місті Кіровограді. Посилається на те, що відповідно до умов укладеного договору вона передала у власність своєму онукові [PERSON] житловий будинок №25/9 з господарсько-побутовими будівлями по вулиці Антонова в місті Кіровограді. Проте, вважає такий договір недійсним з тих підстав, що він є удаваним правочином і приховує інший правочин, який вони насправді вчинили. На момент посвідчення договору їй було 76 років. В силу свого віку, стану здоров»я, відсутності знань та досвіду щодо порядку відчуження нерухомого майна, довіри до відповідача, вона помилково підписала договір дарування, а насправді мала намір укласти договір довічного утримання. Вказувала на те, що вона пенсіонерка, часто хворіє, потребує сторонньої допомоги , іншого житла не має, а її онук надавав їй таку допомогу, як до посвідчення договору , так і на протязі одного року після . З літа 2014 року відповідач відмовився від догляду, не дотримав своїх обіцянок, та залишив її в безпорадному стані. В момент посвідчення договору дарування вона не мала наміру безкоштовно передати у власність відповідачу свій будинок , її волевиявлення в той час було направлено на передачу будинку онукові при тому, що вона буде проживати в будинку до смерті, та він буде надавати їй необхідну допомогу. Вказує на те, що її воля в момент вчинення правочину не узгоджується з результатом правочину, та має місце помилка щодо правової природи правочину, його змісту та предмету. При цьому, посилається на норми ч.ч.1,3,5 ст. 203, ч.1 ст.215 , ч.1 ст. 229, ст. 717 ЦК України. В судовому засіданні позивач, її представник заявлені вимоги підтримали, просили задовольнити, на їх обгрунтування послались на обставини, які викладені у позовній заяві. Відповідач в суді позов не визнав, у його задоволенні просив відмовити, так як вважає його безпідставним, необґрунтованим. Крім того, вказав на застосування строку позовної давності ( а .с. 29-31). Треті особи: приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], Державна реєстраційна служба Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області, та залучене згідно ухвали суду - Головне управління юстиції у Кіровоградській області, їх представник в судове засідання не з»явились, повідомлялись належно. Свідок [PERSON], яка є рідною донькою позивача, в суді пояснила, що відповідач обіцяв доглядати бабусю , допомагати їй, тому вона і мала на меті посвідчення договору довічного утримання . Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивача та з її слів, їй стало відомо, що остання підписала із онуком Договір довічного утримання, а влітку 2014 року відповідач відмовився їй допомагати, що і змусило її звернутися до суду. Заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом з»ясовано, що житловий будинок №25/9 з господарсько-побутовими будівлями по вулиці Антонова в місті Кіровограді належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення місцевого суду Кіровського району міста Кіровограда від 18 липня 2003 року, зареєстрованого 07.03.2013 року [PERSON], Державним реєстратором реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області , з присвоєнням реєстраційного номера об»єкта нерухомого майна №18623235101 ( а.с. 103-104). Згідно до Договору дарування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями №25/9 по вулиці Антонова в місті Кіровограді від 26.03.2013 року , посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №1657, [PERSON] подарувала вказаний будинок [PERSON], який доводиться їй онуком ( а.с. 6-7). Згідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування, одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні(обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність. Обгрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилалася, що підставами для звернення до суду стало те, що вона помилялася щодо правової природи договору, так як зважала , що підписує договір довічного утримання. Як було встановлено в судовому засіданні , позивач бажала подарувати спірний будинок в обмін на зобов»язання відповідача доглядати за нею, оскільки останній до укладання спірного договору обіцяв надавати позивачу допомогу, та й надавав її, що не заперечувалось в суді позивачем, та зобов»язувався після укладання договору доглядати її до кінця життя, так як бабуся є літня та хвора людина. Зазначені обставини, підтверджують , що позивач уклавши договір дарування з відповідачем , яким розпорядилася своїм житлом, бажала отримувати допомогу від відповідача і надалі, довічно. Тобто, позивач вважала, що спірний договір встановлює обов»язок відповідача надавати їй допомогу, а тому відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України , спірний договір не є договором дарування, оскільки фактично встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дії майнового характеру. Зазначене положення\~статті цього Кодексу\~відображає сутність договору дарування і вказує на його основну відмінність від оплатних договорів - перехід права власності на предмет договору до обдарованого без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач , укладаючи договір з відповідачем помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилилася щодо змісту правочину. Відповідно до\~ст.229 ЦК України\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1\~ст.638 ЦК України).\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~ Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3\~ст.203 ЦК України). Згідно ч.1\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених ч.3\~ст.203 ЦК України.\~\~\~\~\~\~\~\~ Та обставина, що спірний договір дарування був укладений позивачем під впливом помилки , яка не мала наміру дарувати свій будинок , тобто передавати його без відповідних обов»язків відповідачу щодо її утримання, підтверджується також тим, що іншого житла у позивача не має, після укладання договору та по цей час позивач проживає у спірному будинку , сплачує житлово-комунальні послуги, на її ім»я відкрито особові рахунки ( а.с. 44-62). Оскільки, внаслідок помилки позивач неправильно сприймала угоду та її істотні умови, існують підстави для визнання угоди недійсною з підстав ст. 229 ЦК України. В той же час, для визнання правочину удаваним , на що також посилалася позивач, слід зазначити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За змістом\~статті 235 ЦК\~правочин, який вчинено з метою приховати інший правочин, є нікчемним і жодних правових наслідків не породжує, крім наслідків, передбачених частиною другою цієї статті. Тому, суд приходить до висновку про безпідставність позовної вимоги щодо визнання оспорюваного договору недійсним внаслідок удаваності. В\~\~частині заяви відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд вважає, що трирічний строк позовної давності звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права не пропущено, оскільки договір дарування укладено було 26.03.2013 року , в суд позивач звернулася 16.03.2015 року, тобто в межах строку позовної давності для вказаного виду правочинів. Разом із тим,\~\~правових підстав для задоволення позову в частині скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок №25/9 з господарсько-побутовими будівлями по вулиці Антонова в місті Кіровограді немає, оскільки\~\~рішення суду про визнання договору дарування недійсним є підставою для скасування державної реєстрації\~\~права власності відповідача\~\~на спірне житло , тому права позивача на даний час\~\~цим не порушені. За частинами 1, 2\~ст. 84 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до\~ст. 47 цього Кодексу\~учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Згідно із\~ст. 56 ЦПК України\~правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.\~Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах"\~(далі - Закон) встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої\~законом\~мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій позасудовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до вимог\~ст. 197 ЦПК України\~розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.99 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому , недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Матеріалами справи підтверджено, що 16.03.2015 року позивач уклала договір на представництво та надання правової допомоги з адвокатом [PERSON] ( а.с. 88) та сплатила 3000 грн.\~\~за надання правової допомоги ( а.с. 135). Враховуючи наведене , суд вважає, за необхідне стягнути\~\~ із відповідача витрати\~\~ на правову допомогу в сумі\~\~1593,58 грн. , з них : 500 грн. за складання позовної заяви\~ та\~\~ 1093, 58 грн. за участь адвоката у судових засіданнях (1218 грн. х 40% х 36 хв.:100=175, 39 грн. ; 1378 грн. х 40% х141 хв.:100 =777,19 грн.). В порядку\~ст. 88 ЦПК України\~ також стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі - 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial