Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач 06.02.2017 року звернувся до суду з позовом, у якому просив ухвалити рішення, яким поновити його на посаді завідуючого медичним відділенням з внесенням відповідних змін до штатного розпису, стягнути з Одеського геріатричного будинку-інтернату середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.01.2017 р. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10000 (десяти) тисяч грн. Заявою від 01.06.2017 року позивач, збільшивши розмір позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ №230-К Одеського геріатричного будинку-інтернат від 28.10.2016 року про внесення змін до штатного розпису на 2017 рік, визнати незаконним та скасувати наказ №4-К Одеського геріатричного будинку-інтернат від 04.01.2017 р. про звільнення [PERSON] з посади завідуючого медичним відділенням Одеського геріатричного будинку-інтернат, поновити на роботі у Одеський геріатричний будинок-інтернат на посаді завідуючого медичним відділенням з 04.01.2017 року з внесенням відповідних змін до штатного розпису, стягнути з Одеського геріатричного будинку-інтернат (код ЄДРПОУ 03189096) на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.01.2017 р., стягнути з Одеського геріатричного будинку-інтернат (код ЄДРПОУ 03189096) на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000 (десять) тисяч гривень, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 04.10.2011 року він був прийнятий на посаду завідуючим відділенням в Одеський геріатричний будинок-інтернат, 04.01.2017 року наказом №4-К Позивач був звільнений з займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40. КЗпП України, звільнення вважає незаконним з огляду на те, що всупереч п.1 ст.49-2 КЗпП України, відповідачем було порушено порядок вивільнення працівників, отримавши наказ про заплановане вивільнення 28.10.2016 року, яке припало на п'ятницю, позивач не мав можливості надати будь-яку відповідь оскільки з 31.10.2016 року (понеділок) почалася відпустка, яку він провів на санаторно-профілактичному лікуванні, а з 14.11.2016 року і до 30.12.2016 року перебував на лікарняному. Також, всупереч ст.42 КЗпП України відповідачем не враховано, що позивач є інвалідом третьої групи, має тривалий безперервний стаж роботи в Одеському геріатричному будинку-інтернат, працював на особливих умовах за що отримував надбавку до посадового окладу. Всупереч п.4.2 Положення про будинок-інтернат, відповідач не затвердив належним чином штатний розпис у Департаменті охорони здоров'я та соціального захисту населення Одеської ОДА. Також Позивачем було вказано, що порушені положення ст.43 КЗпП України та ст.39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки ні позивача, ні його представника, не викликали до первинної профспілкової організації на розгляд подання Одеського геріатричного будинку-інтернат про звільнення, однак первинна профспілкова організація надала згоду на звільнення, незважаючи, на те, що позивач на дату розгляду перебував на лікарняному. З огляду на викладене позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі згідно заявлених позивачем вимог на підставі наявних у справі доказів, свої вимоги вважав законними й обґрунтованими. Представники відповідача у судовому засіданні вимоги вважали безпідставними, їх дії щодо звільнення - законними й обґрунтованими, пояснивши, що кількість підопічних збільшилась, тому виникла необхідність скоротити посаду позивача і прийняти лікаря-терапевта, який виконує також і обов'язки завідуючого відділенням, та просили у позові відмовити, надавши письмові заперечення проти позову з відповідними доказами. 14.04.2017 року від голови первинної профспілкової організації Одеського геріатричного будинку - інтернат на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач наказом №463 від 04.10.2011 року прийнятий на роботу в Одеський геріатричний будинок-інтернат на посаду завідуючого медичним відділенням, має вищу медичну освіту - закінчив у 2000 році Одеський державний медичний університет і отримав повну вищу медичну освіту за спеціальністю "Лікувальна справа" та здобув кваліфікацію лікаря. Позивач являється інвалідом третьої групи за загальним захворюванням, інвалідність встановлена до 01.09.2018 року. Наказом №230-К Одеського геріатричного будинку-інтернату від 28.10.2016 року внесено зміни до штатного розпису на 2017 рік, відповідно до якого, з метою створення необхідних умов щодо утримання підопічних будинку-інтернату та їх лікування, виведено з штатного розпису посаду завідуючого медичним відділеннм та введено посаду лікаря-терапевта. Позивачеві 28.10.2016 року було направлено повідомлення про скорочення його посади, з 31.10.2016 року він перебував у відпустці, а з 14.11.2016 року і до 30.12.2016 року перебував на лікуванні, що підтверджуєтсья листками непрацездатності. Наказом №4-к від 04.01.2017 року його було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України. Згідно ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У відповідності до положень ст.43 КЗпП України, ст.ст.38, 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», вирішення питання про надання згоди на розірвання трудового договору з працівником, який є членом профспілки та членом виборного керівного органу профспілки, за ініціативи роботодавця, віднесено законом до виключної компетенції первинної профспілкової організації та вищого виборного органу цієї профспілкової організації, які вирішують це питання, відповідно до мети створення профспілки, тобто здійснення захисту трудових прав і інтересів членів профспілки. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, зазначено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Згідно статті 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез'явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез'явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі, якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору дає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів профспілки згідно зі статутом. Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п.1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 та п.п.2, 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У відповідності до ч.ч.4, 6 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», та ч.ч.5, 7 ст.43 КЗпП України передбачено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації(профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Суд вважає, що доводи позивача про те, що ні його, ні його представника, не викликали до первинної профспілкової організації на розгляд подання Одеського геріатричного будинку-інтернат про звільнення, заслуговують на увагу, оскільки надаючи згоду на звільнення позивача, профспілковому органу було достовірно відомо про перебування позивача на лікуванні та наявність листка непрацездатності, однак всупереч ст.43 КЗпП України та ст.39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», профспілковий орган надав згоду на звільнення позивача, що є грубим порушенням положень трудового законодавства. Враховуючи вищезазначені обставини та вимоги закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги законні й обґрунтовані та є підстави для визнання незаконним та скасування наказу №4-К Одеського геріатричного будинку-інтернат від 04.01.2017 року про звільнення [PERSON] з посади завідуючого медичним відділенням Одеського геріатричного будинку-інтернат, та зобов'язання відповідача здійснити розрахунок та виплату позивачу заробітної плати за вимушений прогул. Додатково судом враховано, що відповідач при вирішенні питання про звільнення позивача та переведення його на іншу роботу, не виконав вимоги ст.49-2 КЗпП України, якою передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Однак, всупереч зазначеній нормі Закону, позивачу не було запропоновано посаду соціального робітника, яка з'явилася 01.01.2017 року, адже, як вбачається з табелю обліку використання робочого часу, [PERSON] протабельований 04.01.2017 року та 03.01.2017 року - буквеним кодом НЗ, тобто неявка з нез'ясованих причин. Крім того, відповідачем не враховано той факт, що позивач є інвалідом третьої групи, має тривалий безперервний стаж роботи в Одеському геріатричному будинку-інтернат, працював на особливих умовах роботи, за що отримував надбавку до посадового окладу. Згідно ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно ч.1 ст.236 КЗпП України, передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Також, суд приходить до висновку, що всупереч п.4.2 Положення від 2016 року про будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, геріатричний пансіонат, пансіонат для ветеранів війни і праці, затвердженого директором Департаменту охорони здоров'я та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації Ляпчуком Т.М., штатний розпис на 2017 рік не був погоджений належним чином з Департаментом охорони здоров'я та соціального захисту населення Одеської ОДА, а надані відповідачем суду копії документів не спростовують цього ствердження позивача. Крім того, суд звертає увагу на те, що необхідність внесення змін до штатного розпису на 2017 рік шляхом виведення з штатного розпису посади завідуючого медичним відділенням та введення посади лікаря-терапевта - у відповідності до Наказу №230-К Одеського геріатричного будинку-інтернату від 28.10.2016 року, відповідачем не доведена, функціональні обов'язки завідуючого медичного відділення на теперішній час виконує лікар-терапевт, позивач має освіту лікаря, тому, на думку суду, такі зміни до штатного розпису здійснено шляхом створення моделі штучного скорочення штату. За таких обставин, зазначений наказ №230-К підлягає скасуванню. У частині заявлених вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України власник або уповноважена особа повинен відшкодувати моральну шкоду у випадку, якщо з вини адміністрації були порушені законні права і інтереси працівника, але при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Звільнення позивача за ініціативи відповідача відбулося з порушенням чинного трудового законодавства, що потягло за собою спричинення позивачеві моральної шкоди, яка полягає у втраті звичних життєвих зв'язків, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до положень законодавства України, що регулює вирішення питань про відшкодування моральної шкоди (ст.237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про розгляд судами цивільних справ про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,) суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди повинен керуватися вимогами розумності і справедливості, враховувати глибину моральних страждань та характер порушених прав. Згідно абз.1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі 6-23цс12). З урахуванням досліджених доказів та встановлених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення моральної шкоди, та, виходячи з принципу розумності і справедливості, такі вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню на його користь моральної шкоди у розмірі 1000 гривень. Заперечення представників відповідача суд до уваги не приймає, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства стосовно забезпечення гарантій трудових прав працівника та стосовно підстав та порядку звільнення позивача з роботи та не підтверджені належними доказами. Згідно ст.ст.10, 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Outcome: partial