Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] (далі по тексту відповідач 1) та [PERSON] (далі по тексту відповідач 2) про стягнення заборгованості за договором позики від 05 серпня 2015 року в розмірі 456 248, 97 грн., з яких: 89 907 грн. - основна сума боргу, 35 967, 72 грн. - відсотки за користування коштами, 4 263, 4 грн. - 3 % річних; 1 806, 8 грн. - індекс інфляції; 324 304, 77 грн. - пеня, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем 1 укладено договір позики, внаслідок невиконання відповідачем 1 вимог якого виникла зазначена заборгованість. При цьому, відповідач 2, який є чоловіком відповідача 1, при укладанні договору позики надав дозвіл на укладення договору в інтересах сім`ї. На підставі вказаного у відповідачів виник солідарний обов`язок по поверненню коштів. 09 лютого 2018 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. прийнято справу до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 11 квітня 2018 року ухвалою судді закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 05 серпня 2015 року в розмірі 281 944, 92 грн. та судовий збір по 1 409,50 грн. відповідно з кожного. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року скасовано і призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 06 лютого 2019 року зі сторони позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у відповідності до якої просить стягнути з відповідачів суму коштів в розмірі: 496 646, 95 грн., з яких: 89 907 грн. - основна сума боргу, 35 967, 72 грн. - відсотки за користування коштами, 8 739,43 грн. - 3 % річних; 37 728,75 грн. - індекс інфляції; 324 304, 77 грн. - пеня. Збільшення вимог позову відбулись в частині 3% річних та індексу інфляції, у зв`язку з збільшення терміну невиконання боргових зобов`язань. (а.с.170-179) 13 березня 2019 року до суду зі сторони відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року заяву [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду, відзив, поданий представником відповідача [PERSON] - [PERSON] повернуто, як поданий з порушенням строків, встановлених судом. Відповідачам надано п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання заяви про збільшення вимог позову для подачі відзиву на вказану заяву. 01 квітня 2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , у відповідності до якого вимоги позивача просить задовольнити частково, а саме стягнути з відповідачів заборгованість в розмірі 68 637 грн., з яких: 59 922 грн. - основна сума заборгованості; 4 263, 4 грн. - 3% річних; 4451, 6 грн. - пеня. Відзив обґрунтований тим, що за договором позики, між позивачем та [PERSON] було укладено договір замовлення, у формі п.4.2 Договору позики, на пошив штор на суму 29 985 грн. У зв`язку з чим, до вказаної суми застосовуються інші норми матеріального права, які передбачають інший предмет та підстави. Зокрема, договір позики містить пункт про те, що надана позика є безпроцентною, тобто позикодавець не має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. У зв`язку з вказаним, сторона відповідача вважає необґрунтованими вимоги позову в частині стягнення відсотків. Щодо вимог про стягнення пені, вказує на те, що в цій частині позивачем пропущено строки спеціальної позовної давності щодо всіх платежів, окрім платежу на суму 2 872 грн. Зокрема, посилається на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження розрахунку інфляційних втрат, у зв`язку з чим в цій частині позов задоволенню не підлягає. Крім вказаного посилається на те, що у відповідності до ст. 49 ЦПК України позивач позбавлений права збільшувати вимоги позову. 18 квітня 2019 року до суду зі сторони позивача надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої вказує на те, що позиція сторони відповідача щодо не визнання вимог про стягнення інфляційних втрат, у зв`язку з тим, що вони не підтверджені належними доказами, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки індекси інфляції офіційно опубліковані та є загальновідомими. Просить задовольнити позов в повному обсязі. Окрім вказаного, зазначає, що відповідачем в порушення норм ст. 178 ЦПК України подано відзив не на заяву про збільшення вимог позову, а на позов в цілому, хоча вказане питання вже вирішувалось судом. Ухвалою суду від 18 квітня 2019 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав у повному обсязі, зазначаючи про те, що позиція адвоката, яка зазначена у відзиві, не обговорювалася з ним, [PERSON] , при цьому будь - яких відносин щодо позики коштів не відбувалося. При цьому зазначав про готівковий борг за оренду приміщення в розмірі 89 907 грн. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, однак про розгляд справи неодноразово повідомлялася належним чином. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що 05.08.2015 р. між позивачем та відповідачем 1 укладено договір позики, у відповідності до якого остання позичила у позивача кошти в розмірі 89 907 грн., та зобов`язалась їх повернути: в строк до 28.08.2015 р. - 7 200 грн.; в строк до 30.08.2015 р. - 29 985 грн.; в строк до 27.11.2015 р. - 24 000 грн.; в строк до 29.07.2016 р. - 28 722 грн. У відповідності до заяви, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пушняк Т.І. відповідач 2 надав свою згоду відповідачу 1, яка є його дружиною, на укладання вказаного вище договору позики. При цьому, вказаною заявою останній стверджує, що договір позики укладається в інтересах сім`ї. У відповідності до п. 5 договору, за порушення строків повернення позики позичальник зобов`язана сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки. Позивачем зобов`язання за договором виконались, а саме відповідачу 1 надались кошти. У свою чергу позичальник зобов`язалась своєчасно повертати позику у визначені договорами терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно договорм. Відповідач 1, не сплативши у вказаний договорі строк кредит, порушила вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. ст. 1046,1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, або позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України проценти річних від простроченої суми не варто змішувати з неустойкою. Вони є не мірою відповідальності, а платою за користування чужими коштами, а відтак стягуються незалежно від вини боржника. З наданого позивачем розрахунку процентів у відповідності до ст. 1048 ЦК України розмір процентів за договором позики становить 35 967, 72 грн. Однак договором чітко передбачено умови щодо отримання процентів від користування коштами, а саме у п.3 договору позики зазначено, що позика за цим договором є безпроцентною, тобто позикодавець не має право на одержання від позичальниці процентів від суми позики. Тому підстав для стягнення процентів у розмірі 35 967,72 грн., не вбачається. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а згідно з ч. 2 цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК з дня, якого позика повинна бути повернута, до дня її повернення незалежно від сплати процентів, передбачених ч. 1 ст. 1048 ЦК (плата за позику). Підставою відповідальності за ст. 625 ЦК є сам факт порушення грошового зобов`язання. Оскільки відповідач 1 до сьогодні ігнорує зобов`язання за договором позики та вони залишаються невиконаними, позивач скористався своїм правом та перерахував суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних в сумі 37 728,75 грн. та 8 739,43 грн. відповідно. Крім вказаного, позивачем у відповідності до п. 5 Договору позики нараховано суму пені за порушення строків повернення позики в розмірі 324 304, 77 грн. Визначена позивачем пеня, більш ніж в три рази перевищує суму основного боргу (324 304,77 : 89 907) та є вочевидь неспівмірною із розміром коштів наданих у позику, у зв`язку з чим за правилом ч.3 ст. 551 ЦК України суд має право зменшити розмір пені, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Ч. 3 ст. 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 5 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Ураховуючи вищенаведене, у контексті обставин даної справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені до 150 000, що відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства: добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту ч.ч. 1-3 ст. 61 СК України вбачається, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Вбачається, що відповідач 2 підтвердив свою згоду на укладання договору позики відповідачем 1 підписанням нотаріально посвідченої заяви, в якій зазначив, що договір укладається в інтересах сім`ї, та відповідає спільному волевиявленню відповідачів. У зв`язку з вказаним, а також тим, що предметом спору не є поділ майна подружжя та визначення часток у спільній власності подружжя, відповідачі мають нести солідарну відповідальність за невиконання умов договору позики. Твердження відповідача [PERSON] про те, що позиція адвоката, яка викладена у відзиві, з ним, як відповідачем, не погоджувалася та будь - яких відносин щодо позики коштів між ним, його дружиною та позивачем не відбувалося, є безпідставними, оскільки доказів на підтвердження зазначеного суду не надано. Зокрема, у заяві про скасування заочного рішення та призначення справи до розгляду, яка готувалася іншим представником [PERSON] - адвокатом Сисовим В.С., зазначалося, що розписки про одержання коштів від відповідача позивачем як посадовою особою орендодавця в якості орендної плати за договорм оренди будуть надані відповідачем на судове засідання. Однак і таких доказів суду не надано. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачі не скористались своїм правом, передбаченим ст.ст. 76-83, 174,191 ЦПК України та не подали суду відзиву на вимоги позивача та доказів на їх спростування. Враховуючи вище вказане, суд приходить до висновку, що вимоги позову про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики в розмірі 286 375,18 грн., з яких: 89 907 грн. - основна сума боргу, 8 739,43 грн. - 3 % річних; 37 728,75 грн. - індекс інфляції; 150 000 грн. - пеня є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial