Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Представник позивача - адвокат Ярош-Сейн І. В. звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.09.1998 року, укладеного на товарній біржі «Українська біржа Десятинна», реєстраційний номер 4656-А/ 1847 , [PERSON] належить квартира [ADDRESS] Зазначено, що в квартирі Позивача зареєстровані брат Позивача [PERSON] та його діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Фактично у квартирі проживає, з дозволу Позивача, дружина Відповідача [PERSON] з дітьми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , сам Відповідач проживає з іншою жінкою за її місцем реєстрації: [ADDRESS] . Оскільки у Відповідача розладились стосунки з власною родиною, а також з Позивачем стали вкрай погані відносини, при цьому Відповідач не піклується про майно Позивача у тому числі не сплачує комунальні рахунки, не проводить поточний ремонт та догляд у квартирі, подав на розлучення із своєю дружиною та має на меті створити нову сім`ю з іншою жінкою, Позивач категорично проти проживання обох дружин та дітей Відповідача у квартирі, що належить Позивачу. У позовній заяві Відповідача про розлучення та вирішення порядку виховання дітей питання проживання дітей з батьком не ставилось, батько воліє бачитися з дітьми на свята та деякі вихідні Після виселення з квартири Відповідача, Позивач має на меті зареєструвати у квартирі [PERSON] , щоб діти були зареєстровані разом з мамою, до виселення Позивач вважає, що така реєстрація ще збільшить витрати на утримання квартири, які несе [PERSON] самостійно. В обґрунтування позовних вимог, вказано, що Позивачка є громадянкою Італії та вже довгий час не проживає в Україні, вона не була зареєстрована у вказаній квартирі не вела спільного господарства з Відповідачем, а тому не є членом сім`ї Відповідача у розумінні ЖК України, а тому на відносини, які склались у даному спорі поширюються норми Цивільного кодексу України, а не Житлового кодексу України. Посилаючись на викладені обставини справи, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, представник позивач просить суд: 1.Визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] 2.Виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.21). В порядку ст. 178 ЦПК України, 03 липня 2018 року представником відповідача - [PERSON] - [PERSON] подано Відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне (а.с.39-42). Щодо договору купівлі-продажу укладеного на товарній біржі, представником відповідача зазначено, що договір купівлі-продажу квартири [NUMBER] на товарній біржі є нікчемним з моменту його укладення, а право власності не підтвердженим позивачем. Щодо підтвердження обставин доказами зазначено, що у позовній заяві всі вимоги ґрунтуються лише на припущеннях та одних міркувань позивача, жодна обставина не підтверджена жодним доказом. Позивач посилається на те, що відповідач не сплачує комунальні рахунки, не проводить поточний ремонт і в свою чергу жодним чином не підтверджує, що цей ремонт чи комунальні послуги сплачує чи вона, чи не зареєстрована особа [PERSON] Зазначає,що Позивач посилається на незрозумілу можливість зареєструвати [PERSON] в квартирі [NUMBER] , однак ніяким чином не підтверджує жодним доказом про таку можливість. Щодо перешкод у користуванні, представником відповідача зазначено, що в позовній заяві [PERSON] стверджує, що вона є громадянкою Італії та вже довгий час не проживає в Україні, незареєстрована у вказаній квартирі [NUMBER] , а також що рідний брат [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації. Але з вище викладеного, та у відповідності до цитованих статей ЦК № 386 та 391 жодним чином незрозуміло, яким чином громадянці Італії , яка тривалий час не проживає на території України, здійснює перешкоди у користуванні відповідач, який проживає з іншою жінкою за іншою адресою. Позивач, посилається на єдиний доказ який підтверджує не проживання [PERSON] за місцем реєстрації, це на позовну заяву про розірвання шлюбу та вирішення порядку виховання дітей, але як доказ приводить вибіркові сторінки позовної заяви. Зазначено, що відповідач не чинить жодних перешкод у користуванні, до зміни замків [PERSON] сплачував всі комунальні послуги та ніс всі витрати по утриманню рухомого майна, але в грудні 2016 року з вимушених обставин за власної ініціативі з`їхав з квартири [NUMBER]. На підставі викладеного, представник відповідача зазначає, що вказана позовна заява не ґрунтується на жодному доказі, право власності не підтверджено законним правовстановлюючим документом, в чому полягають перешкоди у користуванні позивачем не доведено та в позовній заяві не висвітлено, а тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Ярош-Сейн І.В. до початку розгляду справи, подала заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримала, просив позов задовольнити, не заперечував щодо заочного порядку розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`являвся. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до вимог ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що Відповідач будучи повідомлений належним чином про день та час судового засідання, не з`являвся в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності Відповідача. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності Відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що 23 вересня 1998 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі «Українська біржа Десятинна», реєстраційний номер №4656-А/1847 (а.с.7-8). Домоволодіння №10/87 по [ADDRESS] зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу та записано в реєстровій книзі під №4387 29.091998 року (а.с.8). Позивач стверджує, що в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: відповідач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Так, згідно Витягу з реєстру територіальної громади від 26.03.2018 року, [PERSON] проживає: [ADDRESS] з 05.12.2000 року (а.с.20). Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 17.11.2017 року, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15.02.2007 року (а.с.15). Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 20.11.2017 року, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА - [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 03.04.2012 року (а.с.16). Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 22.11.2017 року, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання Деснянської РДА - [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 03.04.2012 року (а.с.14). Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання особи від 12.06.2018 року, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА - [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 12.06.2018 року (а.с.60). У відповідності до Акту від 28.03.2018 року, складеного мешканцями квартир - квартири №41 [PERSON] ; квартири №45 [PERSON] та завіреного начальником ЖЕД-316 [PERSON] . - склали та підписали даний Акт про те, що [PERSON] , зареєстрований але не проживає з січня 2017 року за адресою [ADDRESS] (а.с.59). Згідно Характеристики від 21.09.2017 року, складеної старшим ДОП Деснянського УП ГУНП у м. Києві Галузінським О.Ю. - гр. [PERSON] , проживає за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання [PERSON] характеризується з негативної сторони, так як до Деснянського УП ГУНП у місті Києві неодноразово надходили заяви дружини [PERSON] стосовно протиправної поведінки [PERSON] (а.с.61). Позивач зазначає, що не має матеріальної можливості сплачувати комунальні послуги за не проживаючого в квартирі Відповідача, тому його прописка порушує її права як власника квартири на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинить, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався. Твердження сторони відповідача про недійсність договору купівлі-продажу від 23.09.1998 року, суд не бере до уваги, оскільки стороною відповідача не надано суду належних та допустимих доказів про визнання договору купівлі-продажу від 23.09.1998 року недійсним. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Заст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що відповідач не мешкає за адресою: [ADDRESS] не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги. В даному житлі особистих речей немає, він там тільки зареєстровані,суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням. Разом з тим, суд звертає увагу, що в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс 11, Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім`ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням задоволені, то відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону це і є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання відповідача, тому позовні вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно. Окрім того визнання відповідача такими, що втратив право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в позасудовому порядку, оскільки позивачеві не було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги в позасудовому порядку, вказана вимога є недоведеною. При цьому, у разі відмови компетентного органу зняти особу з реєстраційного обліку на підставі даного судового рішення, в разі набрання ним законної сили, така відмова (бездіяльність) може бути оскаржена в адміністративному порядку. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У зв`язку з цим, у суду не має законних підстав для задоволення позовних вимог в частині примусового зняття з реєстрації відповідачів. На підставі викладеного, позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку у вищевказаному будинку - задоволенню не підлягає. Згідно зі ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 704 грн.80 коп.

Outcome: partial