Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач у серпні 2015 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що між публічним акціонерним товариством «Кредипромбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 49.32/18/06-Z, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 99000, 00 доларів США з розрахунку 12,5% річних в іноземній валюті за користування кредитом у строк з 16 серпня 2006 року по 15 серпня 2031 року. Банк свої зобовязання за договором виконував повністю, надавши відповідачу кредит у строк і в розмірі визначеному у договорі. З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за указаним кредитним договором між публічним акціонерним товариством «Кредипромбанк» та відповідачем 16.08.2006 року було укладено договір іпотеки № 49.32/18/1180/06, за яким відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, зокрема: земельні ділянки площею 0,1 га та 0,1457 га та житловий будинок загальною площею 77,7 кв.м. , які розташовані за адресою вул.Шевченка, 23, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області, які належать іпотекодавцю на праві приватної власності, а також нежитлову будівлю, кафе-бар загальною площею 217,6 кв.м., що розташована вул.Шевченка, 23-а, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області, і належить відповідачу на праві приватної власності. В подальшому між публічним акціонерним товариством «Кредипромбанк» та позивачем 26 червня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого позивач набув право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за кредитним договором укладеним між публічним акціонерним товариством «Кредипромбанк» та відповідачем. [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконує, станом на 27 липня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 4376458,74 грн., у тому числі 2055008,07 грн. тіло кредиту, 1826605,19 грн. борг за відсотками, 437969,12 грн. пеня, 14877,26 грн. сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу, 41999,1 грн. сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості за відсотками. Посилаючись на указані обставини, позивач просить суд в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості у розмірі 4376458,74 грн. за договором про надання споживчого кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме земельні ділянки площею 0,1 га та 0,1457 га та житловий будинок загальною площею 77,7 кв.м. , які розташовані за адресою вул.Шевченка, 23, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області, а також нежитлову будівлю, кафе-бар загальною площею 217, 6 кв.м., що розташована вул.Шевченка, 23-а, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області шляхом визнання права власності за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк». Судові витрати позивач просив стягнути з відповідача. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. У судовому засіданні пояснив, що відповідач був повідомлений належним чином про заміну кредитора ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк», що підтверджується списком рекомендованих поштових відправлень на адресу [PERSON] Представник позивача вважав, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки ПАТ «Дельта Банк» дізнався про порушення відповідачем зобовязань за кредитним договором лише 26 червня 2013 року, тобто після укладення з первісним кредитором договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Крім того, представник позивача зазначив, що мораторій, уведений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданий як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є відстроченням виконання зобовязання, а не звільнення від його виконання, а тому не позбавляє кредитора права звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому представник [PERSON] пояснив, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 року прийнято рішення № 181, відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» і на період з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно призначено уповноважену особу Фонду [PERSON] Відповідач в судові засідання не зявився, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи (а.с.76, 78, 79, 95 том 1, 2, 25, 32,33 том 2). Судові повістки про виклик надсилались і за адресою місця реєстрації відповідача (а.с.72,86) і за адресою місця фактичного проживання відповідача, за якою відповідач просив суд надсилати всі документи у справі (а.с. 86 том 1, а.с. 33 том 2). Крім того, судом відповідача було повідомлено про надання позивачем додаткових доказів та пояснень у справі, розяснено на виконання частини 4 статті 10 ЦПК України його права, передбачені статтею 27 ЦПК України (а.с.31 том 2). Відповідачем було надано письмові заперечення та клопотання про застосування строків позовної давності, в яких відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зміст заперечень відповідача зводиться до того, що він вважає, що 02 вересня 2015 року рішенням № 664 Національного банку України було ліквідовано Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»; позивач всупереч вимог законодавства не повідомив його про зміну кредитора; ураховуючи, що відбулась істотна зміна економічних умов у країні відповідач з 2007-2008 року не має фінансової можливості сплачувати кошти по кредитному договору, за яким він отримав кошти в іноземній валюті; позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення відповідачем умов договору, він дізнався у 2008 році; відповідач уважав, оскільки він з 2006 року проживає за адресою знаходження майна, переданого в іпотеку і іншого майна не має, то відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданий як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на нього не може бути звернуто стягнення; на думку відповідача за рішенням суду не можна здійснювати перехід права власності на земельні ділянки та земельні частки (паї), щодо яких існує заборона їх відчуження; всупереч п.3 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку» в іпотечному договорі не зазначено цільове призначення земельної ділянки, а також відсутній підпис відповідача, тобто підпис іпотекодавця (а.с.88-91 том 1, а.с.3 том 2). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що 16 серпня 2006 року публічним акціонерним товариством «Кредипромбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 49.32/18/06-Z (далі Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 99000, 00 доларів США з розрахунку 12,5% річних в іноземній валюті за користування кредитом, які відповідач зобовязується повернути не пізніше 15 серпня 2031 року на умовах і в порядку, що передбачені цим договором. Відповідно до пункту 2.1 Кредитного договору кредитні кошти надано для купівлі нерухомості:нежитлової будівлі загальною площею 217, 6 кв.м., що розташована вул.Шевченка, 23-а, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області, домоволодіння, що розташоване за адресою: вул.Шевченка, 23, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області із земельними ділянками площею 0,1 га та 0,1457 га та житловим будинком загальною площею 77,7 кв.м. Згідно з пунктами розділу 4 Кредитного договору відповідач зобовязався, починаючиз місяці, наступного за місяцем отримання кредиту на купівлю нерухомості, забезпечити погашення отриманого кредиту шляхом внесення готівкою або шляхом безготівкового перерахування зі свого поточного/карткового рахунку грошових коштів у валюті отриманого кредиту на рахунок, указаний пунктом 2.2 цього договору у період з 1 по 10 число включно кожного календарного місяця, таким чином, щоб станом на 11те число календарного місяця, заборгованість за кредитом не перевищувала відповідну суму наведену у графіку, викладеному у пункті 4.1.1 Кредитного договору. Виходячи із зазначеного графіку, сума щомісячного платежу, яка мала перераховуватись чи вносить готівкою відповідачем на рахунок публічним акціонерним товариством «Кредипромбанк» складала 330 доларів США (а.с.8-16 том 1). Відповідач на підставі заяви про видачу готівки 16 серпня 2006 року отримав 99000 доларів США (еквівалент у гривнях - 499950 грн.), що останнім не заперечується (а.с.21 том 1). З метою забезпечення зобовязань за кредитним договором № 49.32/18/06-Z від 16 серпня 2006 року 16 серпня 2006 року публічним акціонерним товариством «Кредипромбанк» та відповідачем було укладено іпотечний договір № 49.8/18/1180/06 (далі Іпотечний договір), за умовами якого відповідач - іпотекодавець передає банку іпотекодаржателю предмет іпотеки: земельні ділянки площею 0,100 га та 0,1457 га, що належать іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі продажу земельної ділянки від 16 серпня 2006 року,посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером № 3523, зареєстрованого у державному реєстрі правочинів 16 серпня 2006 року; житловий будинок загальною площею 77,7 кв.м., які розташовані за адресою вул.Шевченка, 23, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області, які належать іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 16 серпня 2006 року, посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером № 3522, зареєстрованого у державному реєстрі правочинів 16 серпня 2006 року; нежитлову будівлю, кафе-бар загальною площею 217,6 кв.м., що розташована вул.Шевченка, 23-а, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області, і належить відповідачу на праві приватної власності на підставі Договору купівлі продажу земельної ділянки від 16 серпня 2006 року, посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером № 3521 зареєстрованого у державному реєстрі правочинів 16 серпня 2006 року (26-27 том 2). Іпотечний договір 16 серпня 2006 року посвідчено [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано у реєстрі № 3528. Приватним нотаріусом накладено заборону відчуження зазначеної в Іпотечному договорі нерухомості, яка є предметом іпотеки, і яка зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна під № 3529 (а.с. 6-11 том 2). Посилання відповідача як на підставу відмови у задоволенні позову на те, що в іпотечному договорі відсутній його підпис, суд вважає необґрунтованим і не бере до уваги, оскільки в судовому засіданні судом було досліджено наданий представником позивача оригінал іпотечного договору, на якому є підпис [PERSON], а форма договору відповідає вимогам, установленим частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку». Також суд вважає, що не заслуговують на увагу доводи відповідача, які не є підставою для відмови у задоволенні позову, його твердження про те, що всупереч пункту 3 частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку» в іпотечному договорі не зазначено цільове призначення земельної ділянки. Незважаючи на відсутність в Іпотечному договорі даних про цільове призначення земельної ділянки, у пункті 1 Іпотечного договору викладено достатньо інформації щодо предмета іпотеки, яка дозволяє його ідентифікувати, зокрема площу, місце знаходження, правова підстава належності предмета іпотеки іпотекодавцю. З огляду на викладене, та те, що відповідачем не надано доказів визнання указаного договору недійсним, не доведено через реалізацію прав, визначених статтею 3 ЦПК України та 15 ЦК України, що при укладенні договору було порушено його права, а тому виходячи із презумпції правомірності правочину, передбаченої статтею 204 ЦК України, суд дійшов висновку, що між сторонами Іпотечного договору при його укладенні погоджено всі істотні умови, у тому числі щодо предмета іпотеки, а тому він є дійсним і породжує для сторін відповідні, визначені у ньому права та обовязки. Позивачем та публічним акціонерним товариством «Кредипромбанк» 26 червня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого продавець(Публічне акціонерне товариство «Кредипромбанк») погоджується продати (відступити) Права вимоги та передати їх [PERSON] (Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк»), а Покупець погоджується купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну (п.2.1). Права вимоги переходять від продавця до [PERSON] та обовязки Продавця передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та [PERSON] приймання-передачі Прав вимоги (п.2.3) (а.с.31-37 том 1, 22 том 2). Згідно з вищезазначеним договором відбулося відступлення позивачу права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 49.32/18/06-Z від 16 серпня 2008 року. Постановою Національного банку України від 02 березня 2015 року №150 ПАТ «ДельтаБанк» віднесено до категорії неплатоспроможних (а.с. 40-43 том 1). Рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року №51, від 08.04.2015 № 71 у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію до 02 вересня 2015 року включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» - [PERSON] Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року №181 розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», на два роки з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно призначено уповноваженою особою Фонду [PERSON] (а.с.44-46, 107 том 1). Відповідно до частин 7 та 8 статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Національний банк України вносить запис до Державного реєстру банків про ліквідацію банку на підставі отриманого від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення про затвердження ліквідаційного балансу та звіту ліквідатора. Викладене засвідчує, що процедура ліквідації позивача є лише розпочатою, наразі триває під керівництвом уповноваженого Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, і така процедура не завершена, а тому за відсутності у Державному реєстрі банків запису про ліквідацію позивача, Публічне акціонере товариство «Дельта Банк» не може вважатись ліквідованим, що на переконання суду спростовує помилкові твердження відповідача про те, що 02.09.2015 рішенням № 664 Національний банк України ліквідував Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк». Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно з частиною 1 статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідача спільним листом первісного та нового кредитора було повідомлено про відступлення права вимоги за Кредитним договором, зокрема про те, що з 26.06.2013 року до нового кредитора перейшло право вимоги на всі платежі за кредитним договором та всі права іпотекодержателя, відповідача повідомлено про те, на який рахунок нового кредитора мають сплачуватись усі платежі(а.с.103-106 том 1). Указане повідомлення було позивачем надіслано за відомою йому адресою, зазначеною відповідачем у Кредитному та Іпотечному договорах: вул. Р.Ролана, буд.5/8, кв.51 м.Київ. Як установлено судом відповідач з 21 листопада 2006 року знявся з реєстраційного обліку за указаною адресою, але укладаючи додаткову угоду №1 02 липня 2008 року відповідач не повідомив публічне акціонерне товариство «Кредипромбанк» про зміну місця реєстрації, на що вказує те, що в угоді зазначено місцем реєстрації відповідача - вул. Р.Ролана, буд.5/8, кв.51 м.Київ (а.с. 16,63 том 1). Ураховуючи, що відповідач не надав суду доказів виконання ним обовязку, визначеного пунктом 4.12 Кредитного договору, зокрема обовязку повідомляти Банк про зміну місця проживання протягом трьох робочих днів, відповідач вважається належним чином повідомлений про заміну кредитора. Водночас, сам по собі факт повідомлення чи неповідомлення боржника про заміну кредитора не впливає на правомірність заміни кредитора, оскільки така заміна не залежить від згоди (волі) боржника. З огляду на викладене, не заслуговують на увагу доводи відповідача про порушення вимог законодавства внаслідок його не повідомлення про заміну кредитора. Крім того, доказів виконання перед первісним кредитором обовязків за Кредитним договором відповідач суду не надав, навпаки визнав у запереченнях, що з 2007-2008 років не має можливості сплачувати кошти за кредитним договором. Станом на час укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, заборгованість [PERSON] за Кредитним договором була визначена первісним кредитором станом на 21.05.2013 року і складала: загальна сума за тілом кредиту - 93098,34 доларів США, у тому числі за поточною сумою заборгованості -71940 доларів США, за простроченою 21158,34 доларів США, сума боргу за відсотками (строкові) складали 808,15 доларів США, нараховані та несплачені відсотки (прострочені) 58054,15 доларів США, що сукупно складає 58862,30 доларів США заборгованості за відсотками (а.с.31,101,102 том 1, а.с. 22 том 2). Крім того, відповідно до розрахунку заборгованості за Кредитним договором позивач після набуття права вимоги за Кредитним договором нараховував відповідачу відсотки на поточну суму заборгованості за кредитом, сума яких щомісячно складала 969,77 доларів США, а за період з 26 червня 2013 по 27 липня 2015 року за ставкою 12,5 відсотків склала 23888,67 доларів США. Загальна сума боргу відповідача за відсотками за користування кредитними коштами, які були нараховані первісним і новим кредитором станом на 27 липня 2015 року складає 82750, 97 доларів США ( 58862,3 доларів США + 23888,67 доларів США). Позивачем відповідачу перед зверненням до суду з цим позовом була надіслана досудова вимога від 05.08.2015 року про необхідність виконання обовязків за Кредитним договором, зокрема, що сплати заборгованості, яка утворилась станом на 27.07.2015 року в сумі 174849,31 доларів США та 494\~845,48 грн. (а.с.23-26 том 1). Вирішуючи клопотання відповідача про застосування позовної давності суд виходить з таких мотивів. Сторони Кредитного договору встановили як строк дії договору ? відповідно пункту 8.4 до повного погашення Позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними, а при наявності простроченої заборгованості і пені за несвоєчасне погашення кредитів та сплату процентів, а також штрафи, передбачені цим Договором, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів відповідно до п.4.1.1 - у період з 01 по 10 число включно кожного календарного місяця починаючи з 11 серпня 2006 року по 11 червня 2031 року, при цьому відповідно до пункту 1.1 позичальник зобовязується повернути кредит не пізніше 15 серпня 2031 року. Відповідно до п.4.3 відповідач зобовязаний сплачувати нараховані проценти за користування кредитами щомісяця до 10го числа включно кожного календарного місяця, наступного за звітним. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами Кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та установлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись відповідачем у цій справі щомісячно рівними частинами, зокрема по 330 доларів США щомісячно з 1 по 10 число включно кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань, тобто починаючи з 11 числа кожного календарного місяця, в якому настав строк сплати чергового платежу в розмірі 330 доларів США. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14). Відповідач отримав кредит в сумі 99000 доларів США, сума неповернутого кредиту становить 93098,34 доларів США, що засвідчує що відповідач в рахунок погашення тіла кредиту сплатив 5901,66 доларів США. Відповідно до розрахунку заборгованості із загальної суми заборгованості за тілом кредиту в сумі 93098,34 доларів США прострочена сума заборгованості за кредитом строк сплати якої відповідно до установленого у пункті 4.1.1 Кредитного договору графіку настав станом на 27.07.2015 року склала29408,34 доларів США, а сума боргу за кредитом строк повернення якої не настав станом на 27.07.2015 року, тобто сума поточної заборгованості становить 63690 доларів США. Ураховуючи, що позовна давність може бути застосована лише до вимог кредитора строк яких настав, суд вирішує питання про наявність підстав для застосування цього строку щодо простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 29408,34доларів США. Позивач не надав суду доказів про те, коли відповідачем було внесено останній платіж в рахунок погашення кредиту, а також не надав інших доказів переривання строку позовної давності. Враховуючи, що відповідач вказав, що з 2008 року не мав можливості сплачувати кредит, що не спростовано позивачем, з огляду на те, що кредит погашено лише на 5901,66 доларів США, суд вважає, що позивач звернувшись відповідно до штампу погашення марок на поштовому конверті до суду з цим позовом 11 серпня 2015 року пропустив строк позовної давності (а.с.48). При цьому посилання представника позивача на те, що про невиконання відповідачем зобовязань за Кредитним договором позивач дізнався лише 26 червня 2013 року при укладенні Договору купівлі-продажу прав вимоги, а тому строк позовної давності має обчислюватись з цієї дати, суд вважає необґрунтованим і не бере до уваги. При цьому суд виходить з того, що відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, а тому відступлення позивачу права вимоги за Кредитним договором не змінює перебіг позовної давності. Враховуючи, що позивачем не надано доказів укладення договору з відповідачем про збільшення позовної давності, до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення боргу за тілом кредиту та процентами застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, який передбачений статтею 257 ЦК України, а за вимогами зі сплати пені скорочена тривалістю в один рік, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України. Ураховуючи, що позивач з позовом звернувся 11 серпня 2015 року, то у межах строку позовної давності заявлена заборгованість за тілом кредиту строк сплати якої настав, за три роки, що передували даті звернення позивачем до суду з цим позовом, тобто за період з 11 серпня 2012 року. Отже, прострочена заборгованість за кредитом, яка заявлена у межах строку позовної давності становить суму 11880 доларів США (330 доларів США х 36 місяців), а тому решта із простроченої суми боргу за кредитом станом на 27.07.2015 року в сумі 17528,34 доларів США (29408,34 доларів США 11880 доларів США) є такою, що заявлена поза межами строку позовної давності, а тому в цій частині вимоги позивача не обґрунтованими та задоволенню не підлягають у звязку із пропуском позовної давності. При цьому, оскільки відповідно до пункту 6.2 Кредитного договору Банк має право у разі недотримання Позичальником умов цього договору та/або іпотечного договору вимагати дострокового повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих процентів за користування ним, відшкодування збитків, заподіяних Банку, звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з Іпотечним договором, то вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення поточної заборгованості за тілом кредиту в сумі 63690 доларів США є обґрунтованими, на них не поширюється строк позовної давності, а тому в цій частині вони підлягають задоволенню. Отже, вимоги позивача в частині заборгованості за тілом кредиту з урахуванням застосування строку позовної давності є обґрунтованими в частині 75570 доларів США (11880 доларів США простроченої заборгованості + 63690 доларів США поточної заборгованості). Аналогічним чином закінчився строк позовної давності щодо частини вимог позивача за відсотками за користування кредитом, які підлягають стягненню також у межах трьох років до звернення позивача з цим позовом до суду. Враховуючи, що відповідно до розрахунку заборгованості щомісячна сума відсотків становить 969,77 доларів США, сума простроченої заборгованість за відсотками, яка заявлена у межах строку позовної давності становить суму 34911,72 доларів США (969,77 х 36 місяців), а тому в цій частині вимоги позивача є обґрунтованими. Решта нарахованої заборгованості за відсотками в сумі 49839,25 доларів США (82750,97 доларів США 34911,72 доларів США) заявлена позивачем поза межами трирічного строку позовної давності, а тому в цій частині вимог позивача слід відмовити у звязку із пропуском позовної давності. Позивачем також була нарахована пеня на борг за тілом кредиту та за відсотками. Відповідно до пояснень представника позивача та відповідно до розрахунку заборгованості пеня позивачем обчислена за період з 28 липня 2014 року по 27 липня 2015 року у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка з 17.07.2014 року складала 12,5 % (ставка пені 25 %), з 13.11.2014 14 % (ставка пені 28%), з 06.02.2015 року 19,5 % (ставка пені 39 %), з 04.03.2015 по 27.08.2015 року 30 % (ставка пені 60%). Ураховуючи указані ставки пені позивачем на тіло кредиту нараховано 220705,87 грн. пені, а на борг за відсотками 623396,6 грн. пені, отже, загальна сума пені відповідно до розрахунку складає 844102,47 грн. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до позовної заяви та викладених у ній позовних вимог позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок меншої суми боргу за пенею, ніж наведено у розрахунку, зокрема, в сумі 437969,12 грн. Ураховуючи, що позивачем не було подано заяву про збільшення позовних вимог, представником позивача було підтримано первісно заявлені позовні вимоги, суд не маючи права вийти за межі позовних вимог, вирішуватиме вимоги позивача в частині пені в розмірі, визначеному у позовних вимогах, сума якої також співпадає з сумою, вказаною у досудовій вимозі позивача, надісланій відповідачу (а.с.23 том 1). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Вирішуючи, вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості з пені, то суд виходить з того, що сторонами у Кредитному договорі установлено розмір пені, зокрема, відповідно до пункту 4.9 Кредитного договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, Позичальник зобовязаний сплачувати Банку за кожен день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, установленої у пункті 2.4 цього Договору від суми простроченого платежу, залежно від валюти кредиту, за яким виникло таке прострочення. При цьому пунктом 2.4 визначено процентну ставку, яка дорівнює 12,5 %, а тому за умовами Кредитного договору пеня обчислюється у розмірі 25 % (12,5 % х 2). Отже, позивач, нарахувавши пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України діяв всупереч положенням 4.9, 2.4 Кредитного договору, що призвело до нарахування суми пені значно більшої, ніж це передбачено договором, що судом розцінюється як джерело отримання невиправданих додаткових прибутків. Посилання представника позивача в обґрунтування правомірності нарахування пені з використанням облікової ставки НБУ на статтю 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» є необґрунтованим, оскільки указана норма установлює максимальний розмір пені, який дорівнює подвійній обліковій ставці НБУ і який неможна перевищувати. Натомість враховуючи положення статті 1 указано Закону пеня сплачується у розмірі, установленому за згодою стороні, яким у цій справі є розмір, визначений Кредитним договором, тобто 25 % (а.с.20 том 2). Крім того, враховуючи, що доказів інформування відповідача відповідно до вимог пункту 8.1 Кредитного договору про зміну умов цього Договору у звязку із зміною облікової ставки Національного банку України позивачем не надано, підстав для застосування указаної подвійної облікової ставки при обчисленні пені за Кредитним договором відсутні. Ураховуючи, що позивач нарахував пеню на суму залишку заборгованості за простроченим тілом кредиту та відсотками, на частину стягнення яких строк позовної давності закінчився, то сума пені має бути обчислена на суму заборгованості за кредитом та відсотками, заявлених у межах позовної давності та має бути обчислена у розмірі 25 % на суму залишку заборгованості за рік, що передував дню звернення позивача до суду з цим позовом, тобто за період з 11 серпня 2014 року по 10 серпня 2015 року. Таким чином, сума заборгованості з пені, обчислюється судом у гривнях із застосуванням офіційного курсу гривні до долара США у період з 11 серпня 2014 року по 10 серпня 2015 року за ставкою 25 % за формулою залишок заборгованості за тілом кредиту (відсотками)*25%*кількість днів прострочення/365*офіційний курс гривні до долара США у відповідний день прострочення. Виходячи з того, що сума залишку простроченої суми заборгованості, яка заявлена у межах позовної давності складає станом на 11 серпня 2014 - 7290 доларів США, яка до 10 серпня 2015 року зросла до 11880 доларів США сума пені на указану заборгованість за тілом кредиту склала 45882,97 грн. Аналогічно виходячи з того, що сума залишку простроченої суми заборгованості за відсотками, яка заявлена у межах позовної давності складає станом на 11 серпня 2014 року - 23274,78 доларів США, яка до 10 серпня 2015 року, ураховуючи місячну суму відсотків 969,77 доларів США, зросла до 34911,72 доларів США, сума пені на указану заборгованість за процентами за користування кредитом склала 134891,9 грн. Крім того, з пояснень представника позивача публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» нараховано відповідно до статті 625 ЦК суми за ставкою 3 % річних від простроченого тіла кредиту в сумі 14877,19 грн. та від прострочених відсотків в сумі 41998,97 грн. за період з 28 липня 2014 року по 27 липня 2015 року (а.с.101,102 том 1). Суд вважає, що вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за указаними сумами є необґрунтованими, з огляду на те, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, за змістом указаної норми обовязок боржника сплатити 3 відсотки річних виникає лише, якщо інший розмір не установленого договором, а оскільки Кредитним договором установлено обовязок позичальника сплатити 12,5 % річних за користування кредитними коштами, то нарахування позивачем додатково до нарахованих відсотків за Кредитним договором сум 3 % річних від простроченого тіла кредиту в сумі 14877,19 грн. та від прострочених відсотків в сумі 41998,97 грн. є безпідставним, і в цій частині вимог слід відмовити за необґрунтованістю. Вирішуючи вимогу позивача про звернення стягнення на предметом іпотеки шляхом визнання права власності за позивачем на обєкти нерухомості, які передано відповідачем в іпотеку, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до пунктів 4.1,4.3 Іпотечного договору за рахунок майна (предмета іпотеки) іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги у повному обсязі, який зазначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентів, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у звязку із простроченням виконання іпотекодавцем зобовязань за Кредитним договором, витратами, повязаними із зверненням стягнення на майно, витратами, повязаними з утриманням та збереженням майна, витратами на страхування майна, та іншими витратами, обумовленими виконанням умов цього договору. Звернення стягнення на майно здійснюється Іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог (пункт 4.3 Іпотечного договору). Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 7 вищезазначеного Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (стаття 33). Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобовязаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (статті 37). Судом установлено, що Іпотечним договором передбачено відповідне застереження в, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. У матеріалах справи відсутні докази належного виконання відповідачем своїх зобов'язань за Кредитним договором, а тому вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідають встановленим обставинам та нормам закону. Відповідно до звітів про оцінку від 29вересня 2015 року житловий будинок загальною площею 77,7 кв.м. із земельними ділянками площею 0,100 га та 0,1457 г, які розташовані за адресою: вул.Шевченка, 23, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області складає 378822 грн., а вартість нежитлової будівлі, кафе-бар, загальною площею 217,6 кв.м., що розташована по вул.Шевченка, 23-а, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області, складає 896457 грн.(а.с.116,117 том 1). Доказів про іншу ціну зазначеного приміщення відповідачем не надано. Доводи відповідача про наявність на його думку підстав для відмову у задоволенні позову з огляду на мораторій, уведений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданий як забезпечення кредитів в іноземній валюті» спростовуються наступним. 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), і не є звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-482цс15). Безпідставними доводами відповідача є посилання на те, що на земельну ділянку не може бути звернуто стягнення, оскільки існує заборона їх відчуження відповідно до пункту 15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України. На земельну ділянку площею 0,100 га, розташовану за адресою: вул.Шевченка, 23, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області, яка була надана для будівництва та обслуговуванн я жилого будинку господарчих будівель і споруд, не поширюється заборона відчуження і вона є вільною в обігу. Також не поширюється заборона відчуження на земельну ділянку площею 0,1457 га, розташовану за указаною адресою, яка надана для ведення особистого селянського господарства, оскільки указана земельна ділянка була відповідачем на підставі договору купівлі-продажу у фізичної особи, а заборона на відчуження та зміну цільового призначення діє лише на ту частину земельних ділянок, що була набута у приватну власність її поточним власником у порядку виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), що підтверджується даним відділу Держгеокадастру у Тростянецькому районі Сумської області (а.с.19 том 2). Частиною 2 статті 533 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні визначено еквівалент в іноземній валюті сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки позивачем заявлені вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок визначеної позивачем у гривнях заборгованості (поточну та прострочену по кредиту та нараховані на неї проценти)з достроковим поверненням всієї суми кредитування станом на 27.07.2015 року суд визнає, що розмір як заборгованості, так і суми дострокового повернення кредиту по яким ще не настав строк платежу, слід визначати із застосовуванням офіційного курсу валюти - долару США, який установлений Національним банком України на день ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто на 04.03.2016 року:за 100 доларів США - 2621,3621 грн. Станом на день ухвалення рішення сума заборгованості за тілом кредиту, яку суд вважає доведеною в сумі 75570 доларів США, що еквівалентно 1980687,7 грн., за відсотками в сумі - 34911,72 доларів США, що еквівалентно 915036,18 грн. Отже, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» на предмет іпотеки за Іпотечним договором у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16.08.2006 року 49.32/18/06-Z у національній валюті за курсом Національного банку України станом на 04.03.2016 складає 3076498,75 грн. (1980687,7 грн.(тіло кредиту) + 915036,18 грн. (відсотки) + 45882,97 грн. (пеня на прострочене тіло кредиту) + 134891,9 грн. (пеня на прострочену суму відсотків)). В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до\~ статті 217 ЦПК України\~суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Ураховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-482цс15) слід відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок загальною площею 77,7 кв.м., який розташований за адресою вул.Шевченка, 23, м.Тростянець Тростянецького району Сумської області до закінчення дії мораторію, встановленого\~Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-УІІ. Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України у зв'язку з частковим задоволенням позову на користь банку, який при зверненні до суду з цим позовом (11.08.2015 року) був звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини вимог (70,3%) підлягає стягненню 2568,76 грн. судового збору (3654 грн.* 70,3%). На підставі викладеного та

Outcome: partial