Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнила, посилаючись на те, що 31.08.1984 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб у відділі РАЦС м. Краснодон Луганської області, прізвище чоловіка було змінено на [PERSON]. За час спільного проживання однією сім»єю позивачкою та [PERSON] було придбане наступне майно: гараж [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 23.11.2004 року; квартиру [ADDRESS] відповідно до договору-купівлі продажу від 25.09.1999 року; нежиле приміщення [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 11.05.2005 року; 67/100 частин від нежитлових будівель (літ. А, Б, В, Д, Е, Ж) площею 4 179,60 кв. м, що знаходяться по [ADDRESS] нежиле приміщення 1, 2 - їдальня площею 189, 4 кв. м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] приватне підприємство «Фірма «Відродження», що знаходиться по [ADDRESS] статутний капітал якого становить 292 557 гривень; автомобіль Chraysler 300С, д.н. [NUMBER], 2005 року випуску. З 2000 року позивачка проживала за кордоном, де проживав її син. Однак з [PERSON] відносини не припинялись, він по кілька разів в рік приїздив до неї, вони проживали разом у будинку сина, їздили разом на курорти в Ізраїлі та США, святкували ювілеї, зустрічались у друзів. У березні 2012 року позивачка дізналась від брата чоловіка - [PERSON], що [PERSON] помер [INFO] року, після чого вона звернулась за правовою допомогою для оформлення спадщини. Тоді ж [PERSON] дізналась, що її чоловік в 2005 році таємно від усіх родичів і позивачки розлучився з нею та уклав шлюб зі [PERSON] 30.07.2012 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] з заявою про прийняття спадщини та дізналась, що крім неї заяви про прийняття спадщини подали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Як стало відомо позивачці, 05.11.2008 року [PERSON] склав заповіт та включив в перелік майна, яке підлягає спадкуванню, і спільне майно подружжя. [PERSON] зазначає, що договір про поділ майна подружжя чи виділення часток в спільному майні між нею та померлим [PERSON] не укладався, також немає і судового рішення про поділ майна. Оскільки спільне майно подружжя було повністю включено в заповіт і право позивачки на отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не визнається одним із спадкоємців за заповітом, а саме відповідачкою [PERSON], позивачка змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Спільне майно подружжя придбавалось в період до 2005 року. Позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 частину у спільному майні подружжя, а саме на 1/2 частину гаражного боксу [ADDRESS], на 1/2 частину квартири [ADDRESS], на 1/2 частину квартири [ADDRESS], на 1/2 частину нежилого приміщення №18 (в літ. Б) в будинку [ADDRESS] на 1/2 частину нежилих приміщень та нежилих будівель площею 4 179,6 кв.м. (літ. Д, Е, Ж - 1516,9 кв.м., літ. Б - 1647,2 кв. м., літ. В. - 34,7 кв. м., нежилі приміщення в літ. А - 980,8 кв.м.), що знаходяться по [ADDRESS], на 1/2 частину статутного капіталу приватного підприємства «Фірма «Відродження» (код ЄДРПОУ 16401416), що знаходиться по [ADDRESS] В судовому засіданні представники позивачки позов підтримали в редакції від 04.03.2013 року, просили позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представники в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні з позовом погодилися, просили позов задовольнити. Представник Головного управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлений, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 31.08.1984 року [PERSON] та [PERSON] в Краснодонському міському ЗАГС уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 31.08.1984 року (а.с. 21 т.1 - копія свідоцтва). Прізвище чоловіка після укладення шлюбу - [PERSON]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2012 року (а.с. 18-19 т. 1 - копія ухвали), залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.09.2012 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2005 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] скасовано, провадження у справі закрито. Однак ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.12.2013 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2012 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.09.2012 року скасовано, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.07.2005 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] залишено в силі (а.с. 95-98 т. 3 - копія ухвали). 07.12.2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Дніпровського РУЮ у м. Києві, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №2529, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 18.12.2007 року (а. с. 131 т. 1 - копія свідоцтва). [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер (а.с.127 т. 1 - копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.03.2012 року). До приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] з заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулись: 15.03.2012 року - [PERSON] (а. с. 126 т. 1 - копія заяви), 27.03.2012 року - брат померлого [PERSON] (а. с. 182 т. 1- копія заяви), 16.07.2012 року - [PERSON] (а. с. 185 т.1 - копія заяви); 30.07.2012 року - [PERSON] (а. с. 197 т. 1 - копія заяви). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.05.2013 року позов [PERSON] до [PERSON], Головного управління юстиції в м. Києві про усунення права на спадкування, визнання майна особистою приватною власністю, визнання права власності на спадкове майно за заповітом та законом задоволено повністю (а. с. 203-211 т. 2 - копія рішення). За цим рішенням за [PERSON] визнано особистою приватною власністю, зокрема, нежиле приміщення №18 (в літ. Б) в будинку [ADDRESS] Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.06.2013 року скасовано вищевказане рішення суду першої інстанції в частині виключення [PERSON] з числа спадкоємців [PERSON], ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] в цій частині відмовлено. В решті рішення залишено без змін (а. с. 237-243 т. 2 - копія рішення). 18.09.2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.05.2013 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 20.06.2013 року і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], Головного управління юстиції в м. Києві про усунення права на спадкування, визнання майна особистою приватною власністю, визнання права власності на спадкове майно за заповітом та законом відмовлено (а.с. 58-61 т. 3 - копія рішення). Представники позивачки в судовому засіданні зазначали, що під час шлюбу позивачки з [PERSON] подружжям було придбано у спільну власність майно. Так, у 1994 році подружжям придбано гаражний бокс [ADDRESS]. Право власності на гаражний бокс зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом серії СЕЕ №528184 від 15.05.2012 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна (а.с.173 т.2 - копія витягу), а також довідкою кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Лівобережний-1» за №9 від 05.02.2013 року (а. с. 119 т. 2), в якій зазначено, що сума пайового внеску за гаражний бокс сплачена 21.03.1994 року у повному обсязі, т.т. в період шлюбу з позивачкою. 25.05.1999 року позивачкою та [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу (а.с.13 т.1), зареєстрованого на Київській універсальній біржі, р.№н-2860/99. Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с.46 т.2 - лист Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна за №5780 (И-2013) від 04.03.2013 року). В цій квартирі зареєстрована позивачка [PERSON] 23.11.2004 року [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною конторою, р.№2-2763 (а.с.14 т.1, 46 т.2). 11.05.2005 року суб»єкт підприємницької діяльності - фізична особа [PERSON] купив нежиле приміщення №18 (в літ. «Б») загальною площею 237, 7 кв. м. по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], р.№1454 (а.с. 46 т.2, 11-12 т.1). З листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна за №5780 (И-2013) від 04.03.2013 року (а.с.46 т.2) та договору поділу нерухомого майна, що є спільною частковою власністю від 08.09.2004 року (а.с. 9 -10 т. 1) вбачається, що за [PERSON] на праві власності зареєстровано нежиле приміщення та нежилі будівлі площею 4 179,6 кв. м. (літ. Д, Е, Ж - 1516,9 кв. м.; літ. Б - 1647,2 кв. м.; літ. В - 34,7 кв. м.; нежиле приміщення в літ. А - 980,8 кв. м.) по [ADDRESS], з яких - 3/100 частини на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва Київської міської держадміністрації 26.11.2002 року, 1/100 частина - на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 31.10.2002 року, 13/100 частин - на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва 27.10.2003 року, 50/100 частин - на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою 20.10.2004 року, р.№10-5214, договору поділу майна, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою 08.09.2005 року, р.№2-4738. Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 22.08.2012 року за №14530067 (а.с.51 т.2 - копія витягу) засновником Приватного підприємства «Фірма «Відродження» (ідентифікаційний код 16401416), що знаходиться по [ADDRESS] є [PERSON], розмір статутного фонду (капіталу) складає 236 000 гривень. Дата державної реєстрації юридичної особи - 20.07.1998 року. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Положення щодо рівності часток в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, містились також у ст. 28 КЗпШ Української РСР. Згідно з ч.1 ст.119, п.1 ч.2 ст.120 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте у майбутньому дружиною та чоловіком не вважатиметься набутим у шлюбі. Позивачка у позові зазначає, що з 2000 року вона проживає за кордоном, однак підтримувала сімейні стосунки з чоловіком [PERSON] Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] З заявою про встановлення режиму окремого проживання жоден з подружжя до суду не звертався. 19.05.2004 року [PERSON] склала заяву, в якій зазначила, що з 11.01.2000 року вона постійно проживає в Ізраїлі, спільне господарство з [PERSON] не веде. Також зазначила, що відповідно до ст.65 СК України заздалегідь надає згоду, як одне з подружжя, на будь-які дії з боку [PERSON] щодо відчуження, користування та розпорядження майном, грошовими коштами, цінними паперами тощо. Підпис [PERSON] на заяві засвідчений нотаріусом [PERSON] в м. Єрусалим в Ізраїлі (а.с.102-103 т.2 - копія заяви). 10.04.2013 року [PERSON] у своїй заяві, посвідченій нотаріусом [PERSON] в м. Хайфі в Ізраїлі (а.с.162-163 т.2), зазначила, що заяву від 19.05.2004 року вона підписувала і ця заява планувалась бути використаною для продажу спільного майна подружжя, оскільки вона з чоловіком [PERSON] мали намір переїхати на постійне місце проживання до США. Заява не була апостильована, оскільки відпала необхідність у цьому документів. Намірів відмовлятися від своєї частини майна вона ніколи не мала. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно зі ст. ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Про таке застосування вимог закону звернуто увагу судів у п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". У разі, якщо таке майно придбане спільно і є майном подружжя, то іншому з подружжя належить компенсувати його вартість при поділі майна. Проте, Конституційний Суд України у рішенні № 17-рп/12 від 19 вересня 2012 року офіційно розтлумачив положення ч. 1 ст. 61 СК України. Зокрема, положення ч. 1 ст. 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд вважає, що застосовувати положення ЦК України та СК України можна лише до правовідносин, які склалися після набрання ними чинності. До поділу майна, що було придбано у період до 2003 року, ці положення застосуванню не підлягають. Положення ЦК Української РСР 1963 року та КпШС Української РСР, які при розгляді даної справи підлягають застосуванню поряд із ЦК України 2003 року та СК України, встановлювали принцип презумпції спільності майна подружжя незалежно від наявності або відсутності статусу підприємця, наявності самостійного заробітку, а також факту оформлення правовстановлюючих документів на майно, придбане особами, з метою створення спільної власності на одного з подружжя. Частиною 2 ст. 28 КпШС Української РСР передбачено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні положення містяться у ч. 6 ст. 57 СК України. Відповідачка в судовому засіданні зазначала, що з 2000 року між позивачкою та [PERSON] були припинені шлюбні відносини, все майно [PERSON] купував на власні кошти, без участі позивачки, а тому це майно є його особистою власністю. На підтвердження своїх доводів відповідачка просила допитати свідків [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в суді показав, що знайомий з [PERSON] з вересня 2004 року, позивачку побачив вперше в 2012 році. В травні 2005 року на прохання [PERSON] підготував позовну заяву про розлучення з позивачкою. Про придбання [PERSON] майна достеменно свідок нічого не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] знав з 1998 року, з позивачкою не знайомий. Свідок знає, що майно [PERSON] було придбано особисто, але назвати яке саме майно було придбано до моменту розлучення і джерела його придбання свідок не зміг. За життя [PERSON] з заявою про встановлення режиму окремого проживання з позивачкою до суду не звертався. Також [PERSON] не подавав до суду позов про визнання його особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання з [PERSON] у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Між тим, враховуючи те, що [PERSON] 19.05.2004 року у своїй заяві, засвідченій нотаріусом [PERSON] в м. Єрусалим в Ізраїлі, підтвердила той факт, що спільне господарство з [PERSON] вона не веде, й відповідно до ст. 65 СК України заздалегідь надала згоду на будь-які дії з боку [PERSON] щодо відчуження, користування та розпорядження майном, грошовими коштами, цінними паперами тощо, суд вважає, що майно, придбане [PERSON] після 19.05.2004 року не можна вважати спільним майном подружжя. Й крім того, позивачка не зазначила з яких джерел було придбано це майно й до смерті [PERSON] не спростувала свою заяву від 19.05.2004 року, а також не надала доказів ведення спільного господарства з [PERSON] після 19.05.2004 року. Що ж до майна, придбаного до 19.05.2004 року, то суд вважає його спільним майном [PERSON] та [PERSON] з тих підстав, що [PERSON] у судовому порядку не визнавав його своєю особистою приватною власністю й фактично погодився з тим, що це майно є спільним майном подружжя, адже отримав від позивачки згоду відповідно до ст. 65 СК України на його відчуження. Таким чином, суд вважає, що спільним майном подружжя, що підлягає поділу, є гаражний бокс [ADDRESS], квартира [ADDRESS], статутний капітал приватного підприємства «Фірма «Відродження» (ідентифікаційний код 16401416). Крім того, спільним майном подружжя є 1/4 частина нежилого приміщення та нежилих будівель площею 4 179,6 кв. м. (літ. Д, Е, Ж - 1516,9 кв. м.; літ. Б - 1647,2 кв. м.; літ. В - 34,7 кв. м.; нежиле приміщення в літ. А - 980,8 кв. м.) по [ADDRESS], оскільки до 19.05.2004 року було придбано 17/100 частин всіх приміщень, які були предметом поділу відповідно до договору поділу нерухомого майна, що є спільною частковою власністю, від 08.09.2004 року (т. 1 а.с. 9-10), а в подальшому після поділу нерухомого майна ця частка стала 1/4 від вказаних приміщень площею 4 179,6 кв. м. Оскільки подружжям шлюбний договір не укладався, домовленості не існувало, частки чоловіка та дружини є рівними. А тому, за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину вказаного вище спільного майна подружжя, наслідком чого є припинення права спільної сумісної власності на нього. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов в судовому засіданні доведений частково, а тому підлягає частковому задоволенню. На підставі наведеного, ст. 28 КпШС Української РСР, ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року, ст.ст. 57, 60, 61, 70 СК України,

Outcome: partial