Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом та зазначив, що 20.08.2013 р. з відповідачем було укладено кредитний договір №00603149 про відкриття та обслуговування поточного рахунку з оформлення платіжної картки, за умовами якого банк відкрив відповідачу поточний картковий рахунок та проводив його обслуговування. 24.10.2013 р. була укладена додаткова угода №1 до договору, відповідно до якої банк надав позичальнику грошові кошти шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії у сумі 22000 грн. на строк з 20.08.2013 р. по 19.08.2015 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 32% на рік на споживчі цілі. Свої зобов'язання банк виконав, однак свого обов'язку по поверненню кредиту відповідач не дотримався, внаслідок чого станом на 24.04.2015 р. утворилась заборгованість у загальній сумі 33074,43 грн., у тому числі, по кредиту - 21969,53 грн., по процентах за користування кредитом - 5306,93 грн., по пені за прострочення сплати кредиту - 800 грн., по пені за прострочення сплати процентів - 1000 грн., сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості за кредитом - 2927,40 грн., сума індексу інфляції за весь час прострочення сплати заборгованості за процентами - 843,77 грн., та 3 відсотки річних за несвоєчасне погашення заборгованості: за кредитом - 180,37 грн., за процентами - 46,43 грн. Цю заборгованість, а також судові витрати просив стягнути з відповідача на свою користь. У судове засідання позивач свого представника не направив, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, позов підтримав. Представник відповідача - [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позов визнав частково та просив застосувати позовну давність щодо штрафних санкцій . Вислухавши представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого. Відповідно до ч.1 ст.3, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а звернувшись до суду, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи, доказуванню не підлягають (ч.3 ст.61 ЦПК України). Як встановлено судом, 20.08.2013 р. між сторонами було укладено кредитний договір №00603149 про відкриття та обслуговування поточного рахунку з оформлення платіжної картки, за умовами якого банк зобов'язався відкрити відповідачу поточний картковий рахунок та проводити його обслуговування, а позичальник зобов'язався повернути отримані кошти у строк та на умовах, зазначених у договорі. З цього договору вбачається, що його копію позичальник отримав, з Тарифами банку та Правилами користування платіжними картками, що емітовані АТ "Брокбізнесбанк", ознайомився, вони йому зрозумілі, і він з ними згоден. З додаткової угоди №1 до договору від 24.10.2013 р. судом встановлено, що сторони домовились про надання банком позичальнику грошових коштів шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії у сумі 22000 грн. на строк з 20.08.2013 р. по 19.08.2015 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 32% на рік на споживчі цілі. Отримання кредиту відповідач визнав, наявності заборгованості за кредитом не заперечував. За кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов*язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов*язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 того ж Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 тієї ж статті). Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов*язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.1050 того ж Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов*язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, а якщо договором встановлений обов*язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст.1048 ЦК). Згідно ст.ст.526,527 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що вимога позивача ґрунтується на законі, однак підлягає частковому задоволенню, на підставі такого. З позову вбачається, що до заборгованості позивач включив пеню за прострочення сплати кредиту та процентів за користування кредитними коштами в загальній сумі 1800 грн. (800 грн. + 1000 грн.). Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Однак, як вбачається з кредитного договору і додаткової угоди, такий вид забезпечення виконання зобов'язання, як пеня ними не передбачений. Тому у задоволенні цієї частини вимог суд відмовляє.

Outcome: partial