Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

Зміст позовних вимог. У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позовна заява мотивована тим, що з 01 квітня 2013 року до 31 березня 2021 року позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» водієм першого класу Менської ГНС. На день звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату. З вимогою про виплату йому заборгованої заробітної плати він неодноразово звертався до відповідача, однак останній відмовляється її виплачувати. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 22 квітня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального провадження з повідомлення сторін, судове засідання призначено до підготовчого засідання на 21 травня 2021 року, ухвалою від 21 травня 2021 року за клопотанням позивача в підготовчому судовому засіданні витребувано у відповідача докази, а саме довідку про нараховану та невиплачену позивачу заробітну плату. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2021 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Позивач в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, наполягає на їх задоволенні. Зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Представники відповідачів будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи з їх обов`язковою участю або за його відсутності, відзиву на позовну заяву суду не надали. Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 01 липня 2021 року постановлено провести заочний розгляд справи. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01 квітня 2013 року перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» та працював водієм Менської ГНС. 31 березня 2021 року [PERSON] був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (а.с. 5). Згідно з довідкою форми ОК-5 від 25 травня 2021 року, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області, [PERSON] у січні 2021 було нараховано заробітну плату у розмірі 6000,00 грн., у лютому 2021 року - 6000,00 грн., у березні 2021 року - 15177,77 грн., страхові внески за вказаний період не сплачувались (а.с. 19-21). V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.1 та ч.5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно із частиною 1 статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до положень частини 1 статі 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляду і вирішення цивільних прав з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Згідно із ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Вирішуючи спір щодо розміру належних позивачу, як звільненому працівникові сум, суд враховує докази про нараховану та невиплачену відповідачем заробітну плату позивачу. Дослідивши матеріали справи, зокрема довідку форми ОК-5, судом встановлено, що загальний розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківрегіонгаз» перед позивачем за період з 01 січня 2021 року по 31 березня 2021 року (по день звільнення) складає 27177,77 грн., який визначений без утримання податків і зборів. Враховуючи викладене, ту обставину, що на час розгляду справи відповідачем, як роботодавцем, повного розрахунку по заробітній платі з позивачем не проведено, докази на підтвердження спростування доводів позивача відповідач суду не надав, суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог [PERSON] на суму 27177,77 грн. На виконання вимог п. 2 ч. 1 та ч. 2 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 6000,00 грн. Враховуючи положення ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягнення судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial