Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що перебуває у шлюбі із [PERSON], з якою вони створили прийомну сім'ю. 15 лютого 2008 року виконком Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради прийняв рішення № 60 «Про влаштування дитини [PERSON], [INFO], на виховання та спільне проживання у прийомну сім'ю [PERSON] та [PERSON]». 18.02.2008 року на підставі цього рішення Управлінням-службою у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради був укладений із [PERSON] та [PERSON] договір про влаштування дитини [PERSON], [INFO] (відповідач) на виховання та спільне проживання у прийомну сім'ю від 18.02.2008 р. №02/523-1; місце проживання відповідача було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (житловий будинок належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі за №590-92). Як зазначається позивачем при зверненні до суду 25.03.2011 р. відповідачка [PERSON], [INFO], написала заяву про бажання залишити прийомну сім'ю у зв'язку з набуттям повноліття та бажанням проживати окремо в гуртожитку Дніпропетровського центру професійної освіти. [PERSON] та [PERSON] надали письмову згоду щодо вибуття з прийомної сім'ї відповідача, та 15 квітня 2011 р. виконком Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради прийняв рішення №152 «Про вибуття з прийомної сім'ї [PERSON] та [PERSON] особи із числа дітей, позбавлених батьківського піклування [PERSON], [INFO]». На підставі рішення №152 від 15 квітня 2011 року [PERSON], як особі із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, дозволено вибуття із прийомної сім'ї, створеної на основі родини [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], з подальшим проживанням у гуртожитку Дніпропетровського центру професійної освіти на час її навчання; рішення Виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради від 15 лютого 2008 р. № 60 «Про влаштування дитини [PERSON], [INFO], на виховання та спільне проживання у прийомну сім'ю [PERSON] та [PERSON]» та договір про влаштування дитини [PERSON], [INFO], на виховання та спільне проживання у прийомну сім'ю від 18.02.2011 р. №02/523-1 визнано такими, що втратили чинність. У травні 2011 р. відповідач виселилася та забрала усі свої речі з належного позивачу на праві власності домоволодіння, перестав бути членом сім'ї позивача, але місце проживання відповідача залишається зареєстрованим в цьому домоволодінні; як зазначає позивач, відповідач проживає без реєстрації шлюбу з чоловіком, від спільного життя з яким має дитину [PERSON], [INFO], та вони мешкають у [ADDRESS], яку винаймають. Позивачем зазначається, що у жовтні 2013 р. позивач запропонував відповідачу звернутися до Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська з заявою про зняття з реєстрації по домоволодінню [ADDRESS], проти чого вона стала заперечувати та заявила, що зареєструє у моєму домоволодінні місце проживання своєї малолітньої доньки, що порушує право власності позивача, охорона якого передбачена ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 16, 386, 391, 405 ЦК України. Відповідач проживала та була зареєстрована у належному позивачу домоволодінні [ADDRESS] у зв'язку з її влаштуванням на виховання та спільне проживання в прийомну сім'ю, згодом відповідач вибула з прийомної сім'ї, виселилася з домоволодіння, в якому не проживає без поважних причин більше року, та є такою, що втратила право проживання та користування та має бути знята з реєстрації разом зі своєю малолітньою дитиною. Відповідно до вимог частини 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає... Малолітня [PERSON], [INFO], не набула право користування домоволодінням [ADDRESS], оскільки постійно проживає разом зі своєю матір'ю у [ADDRESS]. Предмет позову становить вимога про усунення позивачу перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON], [INFO], разом з її малолітньою донькою [PERSON], [INFO], особами, які втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням [ADDRESS], та про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи - виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради Батушан О.Ф. просили суд ухвалити рішення про задоволення позову. Відповідач просила суд задовольнити поданий позов та пояснила, що мешкає з чоловіком у найманому житлі, має із цим чоловіком дитину, та у житлі позивача не мешкає з квітня 2011 року; родичі чоловіка, з яким вона фактично мешкає, не бажають реєструвати її місце проживання з особистих причин. Заслухав пояснення позивача, відповідача, третьої особи та представника третьої особи, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 26.01.1996 р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр № 666). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Діяльність фізичної та юридичної особи, яка порушує ці права особи, є незаконною і може бути припинена за рішенням суду. Місце проживання відповідача зареєстрованою за наступною адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Каляєва. Позивач перебуває у шлюбі із [PERSON] (третя особа), з якою вони створили прийомну сім'ю. 15 лютого 2008 р. виконком Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради прийняв рішення № 60 «Про влаштування дитини [PERSON], [INFO], на виховання та спільне проживання у прийомну сім'ю [PERSON] та [PERSON]». 18.02.2008 р. на підставі цього рішення Управлінням-службою у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради був укладений із [PERSON] та [PERSON] договір про влаштування дитини [PERSON], [INFO] (відповідач) на виховання та спільне проживання у прийомну сім'ю від 18.02.2008 р. №02/523-1; місце проживання відповідача було зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. 25.03.2011 р. відповідач написала заяву про бажання залишити прийомну сім'ю у зв'язку з набуттям повноліття та бажанням проживати окремо в гуртожитку Дніпропетровського центру професійної освіти. [PERSON] та [PERSON] надали письмову згоду щодо вибуття відповідача з прийомної сім'ї, та 15 квітня 2011 р. виконком Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради прийняв рішення №152 «Про вибуття з прийомної сім'ї [PERSON] та [PERSON] особи із числа дітей, позбавлених батьківського піклування [PERSON], [INFO]». На підставі рішення №152 від 15 квітня 2011 р. [PERSON], як особі із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, дозволено вибуття із прийомної сім'ї, створеної на основі родини [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], з подальшим проживанням у гуртожитку Дніпропетровського центру професійної освіти на час її навчання; рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у місті ради від 15 лютого 2008 р. № 60 «Про влаштування дитини [PERSON], [INFO], на виховання та спільне проживання у прийомну сім'ю [PERSON] та [PERSON]» та договір про влаштування дитини [PERSON], [INFO], на виховання та спільне проживання у прийомну сім'ю від 18.02.2011 р. №02/523-1 визнано такими, що втратили чинність. У травні 2011 р. відповідач виселилася та забрала усі свої речі з належного позивачу на праві власності домоволодіння, перестав бути членом сім'ї позивача, фактично створила свою сім'ю та має в ній малолітню дитину - [PERSON], [INFO], та мешкає разом із родиною за іншою адресою ([ADDRESS]), яке винаймають, але місце проживання відповідача залишається зареєстрованим в цьому будинку. Разом з тим, відповідач зареєструвала в даному житловому приміщенні. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). В силу ст. ст. 386, 391 ЦК власник, права якого порушені, має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би вони й не були пов'язані з порушенням права володіння. Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм та ч. 2 ст. 405 ЦК України та ч. 1 ст. 11 ЦК України інші особа, місце проживання якої за рішення власника житла було зареєстровано у житловому будинку, може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад один рік у цьому жилому приміщенні, якщо ця особа була відсутня протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факт встановлений судом при вирішенні цього спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України. Отже, на переконання суду, доводи позивача є слушними: судом було встановлено на підставі наявних у справі доказів факт відсутності відповідача та доньки відповідача, в інтересах якої відповідач діє як законний представник, у належному позивачу на праві власності житлі, позивач має намір подарувати будинок своєму синові для проживання в ньому родини сина, через що для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - [ADDRESS]. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial