Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

До Житомирського районного суду з позовною заявою звернулась [PERSON], яка просила суд визнати укладеним договір купівлі-продажу зерноскладів площею 600 м. кв., що розташовані по [ADDRESS], та визнати на вказані зерносклади право власності. Також [PERSON] просила визнати право власності на квартиру [ADDRESS] та визнати припиненою іпотеку на нерухоме майно, виключити з Єдиного реєстру нерухомого майна запис про обтяження. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 07 грудня 2007 року вона передала [PERSON] та [PERSON] кошти у сумі 380 тисяч гривень, що на той час були еквівалентні 75 тисячам доларів США. Вказані кошти були позичені [PERSON] для закупівлі нерухомого майна, яке вони планували спільно використовувати у підприємницьких цілях. У лютому 2016 року позивачу стало відомо про смерть [PERSON] У зв'язку з тим, що померлий позики не повернув, а його дружина [PERSON] прийнявши спадщину, кошти не повертає, [PERSON] вимушена звернутись до суду за захистом своїх майнових прав. Позивач позов підтримала з підстав зазначених в ньому. Представник відповідача ПАТ «Укрсиббанк» подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідача сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Арго-Полісся" в судові засідання не з'являлися. У відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.224 та ч.2 ст.158 ЦПК України. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді справи в судовому процесі, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Пунктом 1.1. укладеного договору передбачено, що в порядку та на умовах, визначених Договором, Позикодавець передає Позичальнику у позику грошові кошти у розмірі 380 тисяч гривень, що складає еквівалент 75 тисячам доларів США (п. 2.1 Договору), а Позичальник зобов'язується повернути позику у строк до 31 грудня 2015 року (п. 4.1. Договору). Факт передачі коштів підтверджується п.3.2. Договору. Крім того, факт отримання [PERSON] коштів підтверджується направленими на адресу [PERSON] листами [PERSON] Як зазначено позивачем, вказані кошти були нею передані [PERSON] для закупівлі нерухомого майна - зерноскладів, що розташовані в с. Дубовець Житомирського району, яке позивач та померлий планували спільно використовувати у підприємницьких цілях та отримувати прибутки, як за зберігання зерна так і його продаж іноземним покупцям. Пунктом 6.3. Договору передбачено, що у разі неповернення позики боржник зобов'язався нести відповідальність за рахунок нерухомого майна - квартири [ADDRESS], та належить йому та його дочці [PERSON] на праві приватної власності. На підтвердження своїх намірів [PERSON] передано позивачу оригінали правовстановлюючих документів на квартиру - свідоцтво на право власності, технічний паспорт, нотаріально посвідчену довіреність на право розпоряджатись квартирою від дочки [PERSON] У грудні 2007 року [PERSON] уклала кредитний договір з АКІБ «Укрсиббанк». В рахунок виконання зобов'язань за виконання [PERSON] кредитного договору, [PERSON] передано в іпотеку нерухоме майно - квартира [ADDRESS]. 15.01.2008 року між [PERSON], [PERSON] та СТОВ «Агро Полісся» укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна. За умовами укладеного договору продавець - СТОВ «Агро Полісся», мав намір продати, а покупці ([PERSON] та [PERSON].) придбати нерухоме майно - зерносклади загальною площею 650 м. кв., що розташовані по [ADDRESS]. Вартість зазначеного майна сторонами погоджено у сумі один мільйон двісті шістдесят сім тисяч п'ятсот гривень, а кінцевий строк оформлення договору купівлі-продажу 31 березня 2008 року. Водночас, судом не встановлено факту набуття [PERSON] у власність зерноскладів. Аналогічно судом не встановлено факт укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Позивачем не надано беззаперечних доказів щодо укладення договору купівлі-продажу зерноскладів. Сам по собі попередній договір купівлі-продажу вказує лише на намір укласти в майбутньому такий договір, однак, не свідчить про реальне настання наслідків за ним, в тому числі проведення державної реєстрації на спірне майно за померлим. Таким чином, позовні вимоги про визнання укладеним попереднього договору купівлі-продажу та визнання права власності на зерносклади, що розташовані в с.Дубовець Житомирського району задоволенню не підлягають. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією акту про смерть. Доказів, щодо повернення позики як [PERSON], так і його спадкоємцями суду не надано, тому відповідно до пунктом 6.3. Договору позики наявні підстави для виконання зобов'язань за рахунок нерухомого майна. При прийнятті рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на майно померлого судом враховано наступні положення норм матеріального права. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. За правилами ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором не встановлено інше (ст.1282 ЦК України). Аналіз цих правових норм дає підстави стверджувати, що у зв'язку зі смертю боржника за договором позики зобов'язання повернути позику не припиняється і переходить до спадкоємців, які прийняли спадщину, в межах вартості отриманого у спадщину майна. Оскільки [PERSON] була дружиною [PERSON], постійно з ним проживала на час відкриття спадщини, остання вважається такою, що прийняла спадщину. Згідно із ч.2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст.608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Так, відповідно до рішення Корольовського районного суду м.Житомира у судовому порядку стягнуто суму боргу з [PERSON] за невиконання кредитного договору, що підтверджується копією рішення суду (а.с.26-28). Відповідно до ч.1 ст.523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки та позики. Правовий аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що припинення основного зобов'язання внаслідок смерті боржника за цим зобов'язанням не припиняє поруки та іпотеки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості (звернення стягнення на іпотечне майно) до смерті боржника. Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справах №6-245цс14 та 6-84цс15. В свою чергу Банк будь-яких вимог про стягнення заборгованості та звернення стягнення на іпотечне майно при житті боржника, при наявності заборгованості на той час, не пред'являло, а тому іпотека та порука є припиненими. За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Позивач пред'явила вимогу до дружини померлого, що підтверджується як копією самої вимоги так і копією листа [PERSON] про неможливість її виконання у зв'язку з відсутністю коштів. Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Правила статті 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Строк, в межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України). Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі №6-31цс16. Оскільки відповідачем не надано доказів про звернення права вимоги до [PERSON] за кредитним договором та звернення стягнення на майно померлого, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги в частині припинення договору іпотеки та виключення з реєстру нерухомого майна відповідного запису.

Outcome: partial