Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернулась з даним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що вона та [PERSON] є суміжними землекористувачами належних їм земельних ділянок в с. Крюківщина, вул. Київська. 02 червня 2013 року [PERSON] зруйнувала належний їй паркан, який слугував межею між земельними ділянками, у присутності її сина [PERSON] , який викликав наряд міліції на місце події. Відповідач і раніше неодноразово руйнувала паркан на межі земельних ділянок, з приводу чого вона зверталась до Голови Крюківщинської сільської ради, Начальника Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Києво-Свяшинському районі. Незважаючи на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2011 року, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до неї про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки, стягнення матеріальної та моральної шкоди, [PERSON] продовжує неправомірні дії по відношенню до належного їй майна. Цими діями їй завдано матеріальний збиток в розмірі 5 822 грн. Крім того, їй заподіяно також моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 5 000 грн., оскільки протиправні дії [PERSON] носять тривалий характер. У зв'язку з цим просила стягнути з [PERSON] заподіяну матеріальну та моральну шкоду відповідно 5 822 грн. та 5000 грн. У судовому засіданні представник позивачки підтримала заявлений позов та просила його задовольнити. Відповідач та її представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. При цьому посилались на те, що паркан було зруйновано не [PERSON], а посадовими особами комісії з питань врегулювання земельних відносин Крюківщинської сільської ради. Крім того відповідач та її представник стверджували, посилаючись на висновок інженера-геодезиста [PERSON] від 12.06.2013 року, що фактична площа земельної ділянки [PERSON] збільшилась і складає 0,2384 га замість 0,1796 га., а земельна ділянка [PERSON] зменшилась з 0,112 га до 0,1007 га. Суд, заслухавши осіб, що брали участь у справі, та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, дійшов висновку про задоволення частково позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом 02 жовтня 2013 року відповідач [PERSON], яка є суміжним землекористувачем земельної ділянки [PERSON], по [ADDRESS] зруйнувала паркан, який розмежовує їх земельні ділянки. Ця обставина підтверджується висновком за результатами перевірки звернення сина позивача [PERSON] від 09.10.2013 року, із якого вбачається, що [PERSON], будучи допитана з цього приводу повідомила, що дійсно 02.10.2013 року близько 13 години вона зняла паркан, оскільки він знаходиться на її земельній ділянці. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] неодноразово руйнувала паркан на межі земельних ділянок, що підтверджується заявою [PERSON] на адресу Голови Крюківщинської сільської ради від 28.10.2008 року, листом начальника Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Києво-Святошинському районі від 09.06.2010 року, Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 10.05.2010 року. Судом встановлено, що спір між [PERSON] та [PERSON] з приводу порушення меж земельних ділянок був предметом розгляду судом. Рішенням від 07 вересня 2011 [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Цим рішенням встановлено, що [PERSON] не порушувала меж земельних ділянок [PERSON] Існуюча огорожа на межі земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] була встановлена ще колишніми власниками земельних ділянок [PERSON] та [PERSON], між якими було погоджено межі земельних ділянок. У зв'язку з цим суд не бере до уваги наданий [PERSON] висновок від 12.06.2013 року щодо відновлення меж земельної ділянки, виконаний ФОП [PERSON] та Рішення Крюківщинської сільської ради від 27.08.2013 року щодо зобов'язання [PERSON] встановити межі земельної ділянки та паркан згідно державного акта на право власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.. 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як вбачається із звіту з незалежної оцінки рухомого майна: секції дерев'яної огорожі в [ADDRESS] дійсна (ринкова) вартість огорожі та робіт по встановленню складає 5 822, 00 грн. Отже, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] за завдану майнову шкоду 5 822, 00 грн., Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями діями, чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Суд відмовляє в позові щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно роз'яснень даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди " обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Позивач та представник її не довели позову щодо стягнення моральної шкоди, не доведено з яких міркувань визначена ця сума, які саме протиправні дії заподіяні відповідачем дають підстави для відшкодування моральної шкоди, та чим підтверджена сума моральної шкоди. Тобто позивачем , також представником її не надано вагомих доказів завдання моральної шкоди. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст.. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном . Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах , передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З огляду на ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналізуючи вище перелічені правові норми, суд в розрізі наданих суду матеріалів, вважає, що в судовому засіданні доведено факт наявності порушення права та законних інтересів позивача, доведено факт протиправної поведінки відповідачки , та причинний зв»язок між протиправними діями відповідачки та наявним матеріальним збитком , про що зазначено вище. Тобто, представник позивача довела ті обставини на які посилалася як на підставу позовних вимог в частині матеріальної шкоди , надала докази в обґрунтування цих вимог, натомість відповідачка та представник її не спростували тих обставин на які посилалася представник позивача в обґрунтування позовних вимог в частині матеріальної шкоди , не надали докази в обгрунтування своїх заперечень в цій частині , що є їх обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював позивачу та їх представнику їх права та обов»язки. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про часткову обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони частково відповідають вимогам ст.ст.57-59 ЦПК України За правилами ст.. 88 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідачку.

Outcome: partial