Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

В вересні 2011 року Публічне акціонерне товариство ОТП Банк (надалі АТ ОТП Банк, Банк) звернулись в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], в якій просять стягнути з відповідачів на їх користь в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №ML-500/104/2007 від 20.07.2007 року в загальній сумі 511 969,74 швейцарських франків. 21.03.2013 року Банк збільшив свої позовні вимоги, про що надав суду відповідну заяву(а.с.198 т.1), в якій просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на їх користь згідно наданого розрахунку заборгованість за вказаним кредитним договором, яка станом на 13.03.2013 року складає 521 345,70 швейцарських франків, із яких: залишок заборгованості за кредитом 440 405,71 швейцарських франків; несплачені відсотки за користування кредитом 72 332,29 швейцарських франків; пеня 8607,70 швейцарських франків. Свої вимоги Банк мотивував тим, що 20.07.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № МL-500/104/2007, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 423 711,75 швейцарських франків. [PERSON], в забезпечення виконання всіх зобовязань за кредитним договором [PERSON], виступила як поручитель на підставі укладеного Договору поруки. Додатковим договором №1 від 20.05.2009 року до кредитного договору, а саме пп. 1. було збільшено розмір кредиту до 440 405,71 швейцарських франків. Умовами договору між сторонами визначено, що для розрахунку за кредитом буде використовуватись Плаваюча процентна ставка, яка складатиметься з фіксованих відсотків та Банківської ставки ( FIDR), яка може змінюватися в залежності від вартості кредитних ресурсів в порядку, визначеному Кредитним договором. Тому за період дії Кредитного договору неодноразово укладались додаткові угоди в звязку зі зміною Банківської ставки і тому проценти за користування кредитом нараховувались по різному в різні періоди користування кредитом. В порушення умов кредитного договору, якими визначено погашення кредиту частинами зі сплатою нарахованих за його користування процентів у передбачених графіком термінах, [PERSON] грошові кошти Банку не повертав, в звязку з чим виникла вищевказана заборгованість, яка визначена Банком станом на 13.03.2013 року в розмірі 521 345,70 швейцарських франків. В судовому засіданні представник Банку [PERSON], який діяв на підставі доручення, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Суду пояснив, що в звязку з невиконанням договірних зобовязань основним боржником - [PERSON] щодо своєчасного та повного погашення частинами отриманого кредиту, Банк звертався до нього та поручителя [PERSON] з вимогою погасити борг достроково, однак добровільно виплатити заборгованість та повернути кредит відповідачі відмовились. Вважає, що Банком не пропущені строки звернення з вимогою до поручителя [PERSON], встановлені ч.4 ст.559 ЦК України, так як їй своєчасно, в 6-ти місячний строк з дати встановлення [PERSON] вимоги про дострокове повернення кредиту, тобто з 03.09.2010 року, було направлено письмову вимогу також 03.09.2010 року , тобто в 6-ти місячний строк. Крім цього вважають, що саме з цього ж строку почався перебіг строку позовної давності для звернення до суду щодо стягнення заборгованості за кредитом і закінчувався цей строк - 04.09.2013 року, тоді як Банк звернувся в суд з позовом у вересні 2011 року. (а.с.351 т.1) Представник відповідачів [PERSON] позовні вимоги Банку не визнав, суду пояснив, що Банк в період дії Кредитного договору в порушення вимог ст.1056 ЦК України в односторонньому порядку змінював розмір процентної ставки за користування кредитом на підставі Додаткових угод, укладених до кредитного договору, а тому сума процентів до стягнення нарахована неправильно і заборгованість по кредиту підлягає перерахунку, і як наслідок загальна сума заборгованості визначена невірно. Також, представляючи інтереси [PERSON], просив в задоволенні позову до неї відмовити, так як договір поруки, укладений з нею Банком в рахунок забезпечення виконання основного зобов'язання [PERSON] по кредитному договору, припинив свою дію. Банк відповідно до вимог ч.4 ст.559 ЦК України повинен був звернутися до [PERSON] з вимогою щодо повернення кредиту в шестимісячний строк після предявлення вимоги до [PERSON] про дострокове погашення кредиту, яка мала місце 03.09.2010 року, тобто в строк до 03.03.2011 року, тоді як звернувся з такою вимогою в суд лише - 10.09.2011 року, тобто вже після сплину цього строку, в звязку з чим втратив право вимоги до [PERSON] (а.с.323 т.1). Крім цього просив застосувати трирічний строк позовної давності по вимогам позивача до [PERSON], які у випадку повернення кредиту частинами, повинні обчислюватися по кожному платежу окремо, а тому по частині платежів належить застосувати строки давності.(а.с.345 т.1) Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, давши оцінку поданим по справі доказам, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно із ст. ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 20.07.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», що підтверджується витягом із Статуту, та [PERSON] був укладений кредитний договір № МL-500/104/2007, відповідно умов якого позичальнику було надано кредит у розмірі 423 711,75 швейцарських франків, строком до 20.07.2037 року, зі сплатою Плаваючої процентної ставки за користування коштами. (а.с.6 т.1) 20.05.2009 року між відповідачем та ПАТ "ОТП Банк" було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №ML-500/104/2007 від 20.07.2007 року, згідно якої позичальнику було збільшено розмір кредиту до 440 405,71 швейцарських франків.(а.с.11 т.1) Розмір отриманого кредиту сторонами по справі не оспорюється. Відповідно до п.3 Частини №1 Кредитного договору Плаваюча процентна ставка визначається у розмірі - 4,49% річних (фіксована ставка) та FIDR, тобто Банківська ставка (FIDR), яка може змінюватися (збільшуватися або зменшуватися) в залежності від вартості кредитних ресурсів в порядку, визначеному Кредитним договором.(а.с.6 т.1) Тому враховуючи обумовлений сторонами порядок розрахунку процентів, відповідно до умов Додаткового договору №2 від 20.05.2009 року до Кредитного договору №ML-500/104/2007 від 20.07.2007 року відсоток річних на період з 20.05.2009 року по 20.10.2009 року було збільшено до 4,78 % річних.(а.с.12 т.1) Відповідно до умов Додаткової угоди №3 від 20.11.2009 року до Кредитного договору №ML-500/104/2007 від 20.07.2007 року відсоток річних на період 20.11.2009 року до 22.02.2010 року було збільшено до 4,93 % річних.(а.с.14 т.1) Відповідно до умов Додаткової угоди №4 від 22.03.2010 року до Кредитного договору №ML-500/104/2007 від 20.07.2007 року відсоток річних на період 22.03.2010 року до 21.06.2010 року було збільшено до 5,11 % річних.(а.с.14 т.1) Відповідно до умов Додаткової угоди №5 від 20.04.2010 року до Кредитного договору №ML-500/104/2007 від 20.07.2007 року відсоток річних на період 21.06.2010 року до 20.12.2010 року було збільшено до 5,28 % річних.(а.с.17 т.1) Дійсно законом України №661 від 12.12.2008 року Цивільний кодекс України доповнено ст.1056-1 ЦК України, згідно якої умови договору щодо права Банку іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Додаткові угоди до Кредитного договору укладалися між Банком та [PERSON], підписувались ними, а тому суд вважає, що зміна процентів за користування кредитом відповідно до визначених умов основного Договору та укладених додаткових угод змінювались по взаємній згоді сторін, а не в односторонньому порядку, як вказував представник відповідачів, а тому порушень ст.1056 ЦК України при укладенні кредитного договору та Додаткових угод судом не вбачається. Строк повернення коштів згідно п.2 Договору №ML-500/104/2007 від 20.07.2007 року встановлено в термін до - 20.07.2037 року.(а.с.6 т.1) В забезпечення виконання всіх зобовязань за кредитним договором [PERSON] відповідно до Договору поруки №SR-500/104/2007 від 20.07.2007 року [PERSON] виступила як поручитель. Поручителем [PERSON] також були підписані відповідні додаткові договори до Кредитного договору, якими було збільшено розмір кредиту - до 440 405,71 швейцарських франків, збільшено фіксовану процентну ставку остаточно - до 5,28% + FIDR. Відповідно до п.1.1 ст. 1 Договору поруки №SR-500/104/2007 від 20.07.2007 року передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що й позичальник. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Представник відповідачів [PERSON] оскаржував в суді порядок нарахування заборгованості за кредитом, визначеної згідно розрахунків Банку (а.с.200 т.1). 09.10.2014 року ухвалою суду за клопотанням представника відповідачів було призначено по справі судово-економічну експертизу (а.с.374 т.1), на вирішення якої було винесено питання правильності нарахування заборгованості за кредитним договором, так як для цього необхідні спеціальні знання. Після надання Банком всіх необхідних документів для проведення експертизи (т.2), ухвалою суду від 31.03.2015 року (а.с.118 т.2) було знову призначено судово-економічну експертизу, на вирішення якої було винесено більш широке коло запитань стосовно спірного кредиту. 18.02.2016 року на адресу суду надійшло повідомлення експерта №6296/6297 від 22.01.2016 року про неможливість дачі висновку судово-економічної експертизи, так як відповідачами не оплачено рахунок (а.с.134 т.2) за проведення експертизи на суму 14 192,64 грн.( а.с.166 т.2). В подальшому представник відповідачів клопотання про проведення експертизи не підтримав, тому суду не надано доказів неналежного проведення розрахунку заборгованості за кредитом з боку Банку. За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст.530 ЦК України, якщо в зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені). Ст.1049 ч. 1 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Отже, згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. Згідно п. 1.9.1 частини № 2 Кредитного договору, Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобовязань за кредитним договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п. 2.3.7 та ст. 3 кредитного договору), та/або умов договору іпотеки, та/чи договору поруки (надалі «Вимога»). При цьому, виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної Вимоги. Відповідно до п. 2.1.5.1 Додаткової угоди № 5 від 20.07.2010 року до Кредитного договору встановлено що, у випадку невиконання позичальником боргових зобовязань чи невиконання позичальником або третіми особами інших умов кредитного договору, цього додаткового договору, понад 30 (тридцять) календарних днів (надалі «Строк порушення зобовязання»), сторони домовились, що Банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобовязань у повному розмірі (надалі «Вимога»), а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу банку, в звязку з чим позичальник зобовязаний погасити боргові зобовязання в повному розмірі протягом наступних 30 (тридцяти) календарних днів, що слідують за останнім днем Строку порушення зобовязання. Позичальник [PERSON] договірні зобов'язання щодо погашення Кредиту не виконував, згідно розрахунку Банку заборгованість по кредиту станом на 13.03.2013 року складається з: заборгованості за кредитом - 440 405,71 швейцарських франків; заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 72\~332,29 швейцарських франків, пені за прострочення виконання зобовязань - 8607,70 швейцарських франків. Суд вважає, що заборгованість [PERSON] перед Банком визначена правильно і загальна сума боргу складає 440 405,71 швейцарських франків. В звязку з цим Банком були направлені вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором [PERSON] та [PERSON] №22-2/729596 від 03.09.2010 року та №№22-2/729593 від 03.09.2010 року.(а.с. 327,326 т.1) Також вирішуючи питання чи підлягає стягненню борг солідарно з двох відповідачів [PERSON] та [PERSON], як поручителя, то суд прийшов до висновку, що кредитна заборгованість підлягає стягненню тільки з [PERSON], а в задоволенні позову до відповідача [PERSON] належить відмовити в звязку з припиненням прав кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Такий висновок суду обґрунтовується наступним законодавством та правовими позиціями Верховного суду України по аналогічним спорам. Згідно з пунктами 1.1., 4.1. Договору поруки, укладеного між Банком та [PERSON] в забезпечення виконання [PERSON] умов Кредитного договору, поручитель [PERSON] відповідає перед Банком у тому ж обємі, що і відповідач [PERSON], вони є солідарними боржниками, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право Банка вимагати виконання зобовязань, передбачених кредитним договором, повністю як від відповідача та поручителя разом, так і від кожного окремо, та цей Договір діє до повного виконання боржником зобовязань за кредитним Договором. (а.с.24 т.1) Згідно зі змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не предявить вимоги до поручителя. Судом встановлено, що Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися, як установлення строку дії поруки. (п.24 постанови ВССУ №5 від 30.12.2012 року) Оскільки строк дії договору поруки не встановлений, то виходячи з положень ч.4 ст.559 ЦК України вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором, повинна бути предявлена в судовому порядку у межах строку дії поруки або протягом 6 місяців з моменту настання чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичним платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК України або з дня настання строку виконання основного зобов'язання. (Постанова ВСУ у справі №6-223цс16 від 14.09.2016 року ) Непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом 6-ти місяців від дня виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням. Звернення до суду після спливу, передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові в звязку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх позовних вимог за рахунок поручителя. (правова позиція ВСУ, викладена у Постанові по справі №6-145цс16 від 14.09.2016 року) Як вбачається із матеріалів справи, Банк 03.09.2010 року предявив до [PERSON] та [PERSON] досудові вимоги, якими вимагав дострокового виконання зобовязань за Кредитним договором № МL-500/104/2007 від 20.07.2007 року, за таких обставин у Банка виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту протягом наступних 6-ти місяців тобто до 03.03.2011 року. Банк звернувся в суд з позовом до [PERSON] 27.09.2011 року, тобто із пропуском зазначеного в ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому є всі підстави для відмови в позові до [PERSON] в звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти, як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. (правова позиція ВСУ, викладена в Постанові у справі №6-53цс14 від 17.09.2014 року) Тому суд вважає, що в позові до [PERSON] належить відмовити в повному обсязі. Крім цього відповідач просить по вимогам, заявленим до [PERSON], відмовити в звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог, законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема ч.2 ст.258 ЦК України, передбачає позовну давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналіз ст. 266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. (правова позиція, висловлена Верховним судом України в Постанові від 29.10.2014 року у справі №6-169цс14) Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. (правова позиція, висловлена Верховним судом України в Постанові від 29.10.2014 року у справі №6-169цс14) [PERSON] повинен був повертати кредит частинами і розмір щомісячного платежу згідно кредитного договору повинен складати 3447,53 швейцарських франків. (а.с.6 т.1) Платежі вносились [PERSON] регулярно по листопад 2008 року, останній строк звернення до суду по стягненню чергового платежу в межах строків позовної давності за листопад 2008 року складає грудень 2011 року .(23-79) Банк звернувся до суду з позовом в вересні 2011 року, а тому термін позовної давності по несплаченим періодичним платежам Банком не пропущений, а тому підстав для відмови у позові до [PERSON] по цим підставам не має. Окрім того Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, висловлена правова позиція про те, що аналіз норм ст. ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, вищевказані правові висновки Верховного Суду України є обов'язковими для всіх судів України. Тому суд вважає, що задовольняючи частково позов Банку, нараховану пеню в швейцарських франках належить стягнути з боржника в гривнях. Тому з відповідача [PERSON] в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № ML-500/104/2007 від 20.07.2007 року станом на 13.03.2013 року слід стягнути заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом 440 405,71 швейцарських франків; заборгованості по відсоткам 72 332,29 швейцарських франків, пені - 72 753,03 грн. Позивачем по справі понесені витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з позовом в сумі 1\~ 700 грн. Оскільки позов задоволено частково, в порядку ст..88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь витрати в понесених розмірах. На підставі ст.ст.251, 252, 267, 525, 526, 530, 533, ч.4 ст.559, 549, 624, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial