Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Заявник звернулась до суду з заявою, в якій просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з 1991 року по день його смерті [INFO] . В обгрунтування заяви зазначила, що її матір`ю є [PERSON] , яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , однак, свідоцтво про шлюб втрачено. 22 листопада 2006 року у їх шлюбі було приватизовано квартиру [ADDRESS] . [INFO] померла її мати, після смерті якої відкрилась спадщина на 1/2 частину вказаної квартири, яку заявник прийняла у спадок. [INFO] помер її вітчим [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Звернувшись до Другої Херсонської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, їй було відмовлено, оскільки відсутні документи, які підтверджують факт її проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, у зв`язку з тим, що відсутнє свідоцтво про укладення шлюбу між її матір`ю та померлим. Після смерті вітчима вона займалась його похованням. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15 березня 2019 року відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи Херсонську міську раду, призначено судовий розгляд. 22 жовтня 2019 року представником заявника подано до суду додаткові письмові пояснення у справі, згідно яких вказала, що у 2011 році її синам виповнилось 23 та 22 роки, у невеликій двокімнатній квартирі мешкало четверо дорослих людей, що створювало певні незручності для спільного проживання. До того ж з 2011 року старший син [PERSON] став проживати у квартирі власною сім`єю разом з дружиною, а з 2019 року також із сином. Після реєстрації права власності на 1/2 спадковолї квартири, сім`я отримала законну можливість поліпшити умови проживання, тому, з вказаного часу заявник разом з чоловіком стали мешкати у квартирі разом з вітчимом, який після смерті дружини, враховуючи похилий вік (76 років) та ускладнення стну здоров`я, потребував постійного стороннього догляду та піклування, який йому забезпечували всі члени родини. За час спільного проживання однією сім`єю було зроблено косметичний ремонт квартири, замінено всю сантехніку, встановлено євро вікна, придбані нові меблі, зокрема для вітчима нове зручне ліжко, плазмовий телевізор, пральна машина тощо. В судовому засіданні, яке відбулось 08 липня 2019 року заявник та її представник підтримали заявлені вимоги в повному обсязі, дали пояснення аналогічні викладеним у заяві.Заявник вказала, що вона разом з вітчимом проживали однією сім`єю разом, до заміжжя. Після смерті матері у 2010 році, вітчиму було тяжко, вона переїхала до нього, доглядала його до смерті. Від своєї частки після смерті її матері він відмовився. Представник Херсонської міської ради в судовому засіданні, яке відбулось 08 липня 2019 року при вирішенні справи заперечував проти задоволення заяви через недоведеність фактів. Допитана в судовому засіданні, яке відбулось 08 липня 2019 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що заявник її подруга, знає її 25 років, знає її мати та вітчима. Їй відомо, що [PERSON] проживала разом з вітчимом. Зі слів заявника їй відомо, що вітчим її усиновив, у них були гарні відносини. Після смерті матері [PERSON] , вона фактично проживала разом з [PERSON] , як з батьком, приблизно років 5-6, може більше. [PERSON] нікого не впізнавав, був лежачим. Допитана в судовому засіданні, яке відбулось 08 липня 2019 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] . 25 років, навчались в одній школі. В процесі знайомства познайомилась з мамою заявника [PERSON] та вітчимом. Вони проживали в одному дворі. Після смерті матері заявниці, вітчим працював, а згодом, його стан погіршився, дідусь потребував допомоги, готування їжі. Його не залишали одного, проживали разом з ним [PERSON] та її чоловік, вони за ним доглядали, купували ліки, годували. В судове засідання 24 жовтня 2019 року сторонами подані заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухав пояснення сторін, допитавши свідків, встановив наступне. [PERSON] народилась [INFO] , батьками є [PERSON] , [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.08.1967 року (арк. справи 19). 20 січня 1977 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20.01.1977 року. 25 квітня 1987 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, внаслідок чого остання змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 25.04.1987 року (арк. справи 20). Згідно свідоцтва про право власності виданого Фондом комунального майна м. Херсона від 22.11.2006 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Вказане також підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12883572 від 13.12.2006 року (арк. справи 21, 22). 24 січня 2011 року державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з 1/2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS] (арк. справи 23). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.06.2018 року (арк. справи 25). За відомостями спадкової справи №314/2018 заведеної Другою Херсонською державною нотаріальною конторою до майна померлого [INFO] [PERSON] , встановлено, що із заявою про прийняття падщини звернулась 19 червня 2018 року [PERSON] (арк. справи 48). Згідно листа Другої Херсонської державної нотаріальної контори №266/02-14 від 11.02.2019 р. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] , у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують факт проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (арк. справи 26). Відповідно до листа Херсонського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області №3432/15.21-29 від 11.06.2019 р., за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян не підтверджено наявність актових записів цивільного стану про народження дітей, батьком яких є [PERSON] , за період з 1970 року по 12.06.2018 року (арк. справи 57). Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, [PERSON] знаходився на диспансерному обліку з діагнозом церебральний атеросклероз ІІ ст., дисцикуляторна енцефалопатія ІІ ст., симптоматична гіпертонія ІІ ст., Ризик 3. Протягом 7 років хворий проходив лікування в денному стаціонарі, амбулаторно приймав лікарські засоби. Спостерігався дільничним терапевтом. Стан хворого погіршився в зв`язку з порушенням мозкового кровообігу, консультувався у невропатолога. Потребував в постійному сторонньому догляді, який забезпечувала дочка [PERSON] , яка проживала разом з батьком в квартирі протягом семи років. Відповідно до договору-замовлення №1541 на організацію та проведення поховання, [PERSON] замовила організацію та проведення похолвання померлого [PERSON] . Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно із ч.1ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Установлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Статтею 3 СК України встановлено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, має право на спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до роз`яснень наданих у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] більш ніж 5 років постійно проживала з [PERSON] однією сім`єю, були пов`язані з ним спільним побутом, та введенням спільного домашнього господарства по день його смерті, що підтверджено письмовими доказами та показами свідків, суд приходить до висновку, що заява обгрунтована. За приписами ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справі окремого провадження судові витрати не відшкодовуються. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 01 листопада 2019 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial