Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

В квітні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину у розмірі ? частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення сином повноліття. Обгрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] вказує, що дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, відповідач не надає матеріальну допомогу, хоча аліменти нікому не платить, на його утриманні ніхто не перебуває, стягнень по виконавчим документам не проводиться (а.с.2-3). 24.07.2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про стягнення аліментів з [PERSON]Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що неповнолітня дитина проживає спільно з батьком та оскільки відповідач хоча і має задовільний стан здоровя, постійне місце роботи та отримує заробітну плату, у добровільному порядку матеріальної допомоги майже не надає, неповнолітня дитина перебуває на повному матеріальному утриманні у позивача (а.с.18-21). В судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали заявлений позов та відповідно заперечуючи щодо позову [PERSON], підтвердили обставини проживання неповнолітнього з матірю протягом двох місяців в грудні-січні 2015, тим самим стверджуючи правомірність виникнення в неї права вимоги на аліменти. В судовому засіданні [PERSON] та його представникпідтримализустрічний позов та відповідно заперечили щодо задоволення первісного позову, беззаперечно визнавши змушеність тимчасового і нетривалого проживання сина з матірю. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, розглянув надані ними докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до таких висновків. Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення про стягнення аліментів повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими об-ґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи. Положеннями роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення алімен-тів" визначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на ди-тину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні було беззаперечно встановлено, що неповнолітня дитина протягом останніх 8 /восьми/ років постійно проживала з відповідачем за первісним позо-вом. Вказана обставина, з огляду на ст.179 ЦПК України, є предметом доказування під час судового розгляду, оскільки право на звернення одного з батьків до суду безпосередньо залежить від місця проживання дитини. Факт постійного проживання неповнолітнього сина з позивачем за зустрічним позовом не спростований та не заперечується сторонами по справі, що в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доведенню і визнається судом встановленим. Понад те, вказана обставина підтверджується рядом письмових доказів, які були ретельно досліджено в ході судового розгляду. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунто-ваним. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ви-рішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і за-перечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На виконання головуючим по справі вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, за умови достатньо супереч-ливої доказової бази для правильного вирішення спору та прийняття мотивованого рі-шення, позивачеві за первісним позовом та її представникові було розяснено наслідки вказаних процесуальних дій, зокрема і щодо визнання обставини місця постійного проживання неповнолітнього сина. Незважаючи на це, останні наполягали на задоволенні саме предявленого ними цивільного позову, обґрунтовуючи проживанням неповнолітнього з матірю протягом двох місяців в грудні-січні 2015, тим самим стверджуючи правомірність виникнення в неї права вимоги на аліменти. Встановлюючи судом достовірність вказаної обставини було зясовано, що це дійсно мало місце, однак причиною вимушеної тимчасової зміни місця проживання неповнолітнього були обєктивні обставини, які унеможливлювали спільне проживання з відповідачем по справі. Так, згідно наданих пояснень сторонами по справі, які узгоджуються між собою, не-повнолітній син протягом 2 місяців дійсно проживав у позивача, оскільки в помешканні відповідача було пошкоджено опалення і останній не міг створити комфортних і безпечних умов для здоровя і проживання сину. Суд, аналізуючи надані пояснення, беручи до уваги неспівставну строковість проживання неповнолітнього в кожного з батьків, з огляду на відсутність будь-яких вимог позивача протягом восьми років щодо місця проживання її сина, приходить до переконання, що вимушене і тимчасове проживання останнього не може надавати право останній право на вимогу аліментів. Понад те, суд, маючи на меті постановити справедливе рішення, усвідомлюючи обєктивну недоступність оточуючих до сімейних відносин, враховуючи вік неповнолітнього та можливість надання ним відомостей, що становлять предмет доказування по справі, опитав його в судовому засіданні. В ході спілкування було в черговий раз підтверджено самоусунення матері від утримання сина як матеріального, так і морального, беззаперечно визнавши змушеність тимчасового і нетривалого проживання з нею, підтвердивши власне постійне місце проживання зі своїм батьком. Вказані обставини, що визнаються сторонами по справі, виходячи з принципів дис-позитивності і змагальності, безумовно свідчать про безпідставність заявлення позивачем за первісним позовом вимог щодо аліментних зобовязань. Факт відсутності домовленості між сторонами по справі відносно участі в утриманні дитини та черговість подання позову до суду не може бути визначальним в даній справі, оскільки безумовно встановлено факт окремого проживання дитини з позивачем за первісним позовом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову /ч.1 ст.191 СК України/. При визначенні розміру аліментів, судом враховується стан здоровя та матеріальне становище дитини, майновий стан [PERSON] та її стан здоровя, відсутність непрацездатних членів сімї, родичів, яких вона зобовязана утримувати. З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, відповідно до вимог ст.183 СК України, суд вважає необхідним присудити стягнення з МацелюкЕляни Юріївни аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частки від її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.07.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Ця норма закону є безспірною під час виконання судового рішення про стягнення аліментів та передбаченою чинним законодавством України, через що не підлягає доведенню чи встановленню. Враховуючи те, що позивач за подання позову, відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути дані витрати з відповідача по справі.

Outcome: partial