Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Посилалася на те, що 28.10.2009 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від спільного життя у них є одна малолітня дитина: [PERSON], [INFO]. Після народження дитини шлюбні відносини між ними були припинені. В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25.08.2011 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із нею та повністю перебуває на її утриманні. Вона не працює, оскільки займається вихованням дитини, яка часто хворіє. Також вказувала на те, що відповідач офіційно не працює, має нерегулярний мінливий дохід, добровільно між сторонами домовленості щодо сплати аліментів досягнуто не було. На її неодноразові звернення про надання допомоги сину відповідач не реагує та будь-якої допомоги на його утримання не надає. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 гривень щомісячно до його повноліття. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково. Не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини, однак вважає, що заявлений позивачем розмір аліментів є завищеним. Погоджується сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 500 гривень щомісячно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25.08.2011 року шлюб між ними було розірвано. (а.с.4). Від шлюбу у сторін є одна малолітня дитина [PERSON], [INFO] (а.с.3). Малолітній [PERSON], [INFO] проживає разом із позивачем. Зазначена обставина відповідачем не оспорювалася, а тому суд визнає її такою, що не підлягає доказуванню. Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтвах про народження дітей, запис про батьківство не оспорював. Як вбачається з поданої до суду заяви позивач просить стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 184 Сімейного кодексу України, аліменти визначаються у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. З урахуванням досліджених та проаналізованих доказів, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. За змістом ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обовязок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на позивачці також лежить обовязок по утриманню дитини. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] офіційно не працює. Відповідно до ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік", прожитковий мінімум на дітей віком від до 6 років на місяць складає 1426 гривень, на дітей віком від 6 до 18 років 1777 гривень. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. З огляду на зазначені вище принципи захисту та піклування про дитину, які є пріоритетними, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності у нього можливості слати аліментів на дитину у розмірі понад 500 гривень щомісячно. При цьому суд акцентує увагу на тому, що [PERSON] є повнолітньою особою працездатного віку, за станом свого здоровя може працювати та зобовязаний матеріально утримувати власну дитину. На підставі вищевикладеного, враховуючи матеріальний стан сторін, те, що у відповідача на утриманні інших неповнолітніх дітей немає, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши із відповідача аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини: [PERSON], [INFO] у розмірі по 850 гривень щомісячно, оскільки саме такий розмір не ущемляє будь-чиїх прав та законних інтересів та відповідатиме інтересам дитини.

Outcome: partial