Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Харківського нотаріального округу [PERSON], Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, у якій просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2011 року, посвідчений ПН ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 926; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] звільнити та повернути [PERSON] квартиру [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно В обґрунтування позову зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3-2444, позивач придбав в особисту приватну власність двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Тривалий час не користувався квартирою та 21.11.2011 року його квартира була незаконно продана від його імені за підробленим паспортом громадянину [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 926. На підтвердження наявності збитків, завданих внаслідок кримінального правопорушення, позивач посилається вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2013 року по справі №2011/4535/12 та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01.07.2014 року. Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2013 року визнано винними [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 358 КК України, ч.3 ст. 190 КК України, ч.4 ст. 190 КК України, ст.15- ч.3 ст. 190 КК України та [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України, ч.4 ст. 190 КК України, ст. 15 - ч. 3 ст. 190 КК України. Встановлено, що ці особи з метою здійснення шахрайських дій, спрямованих на заволодіння [ADDRESS] достовірно знаючи про те, що в зазначеній квартирі тривалий час ніхто не проживає, маючи в розпорядженні завідомо підроблений паспорт серії [NUMBER], виданий на ім'я власника даної квартири [PERSON], у який була вклеєна фотографія [PERSON], продали вказану квартиру [PERSON] Також вказує, що в подальшому спірна квартира на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.03.2013 року по цивільній справі № 2012/10406/2012 за позовом [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики грошових коштів, передана у власність [PERSON] за мировою угодою замість боргу [PERSON] в сумі 336 600 гривен. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продала вищевказану квартиру [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, просив його задовольнити та дав пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові правові позиції у справі та зазначила, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за необґрунтованістю та недоведеністю. Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та дату засідання булав повідомлена належним чином. Надала письмові пояснення щодо обставин посвідчення договору та просила розглянути справу у її відсутність. Третя особа - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції у судове засідання свого представника не направила, про час та дату засідання була повідомлена належним чином. Її представником надані письмові заперечення, у яких міститься прохання про відмову у задоволенні позову тільки в частині скасування державної реєстрації права власності на квартиру. Суд заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, дослідивши всі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Судом встановлено, що підставі договору купівлі-продажу від 03.09.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №3-4244, [PERSON] купив у приватну власність двокімнатну квартиру [ADDRESS]. 21.11.2011 року квартира [ADDRESS] була продана від імені [PERSON] за підробленим паспортом [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 926. Також, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] вибула з володіння власника поза його волею. Так, вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2013 року, який набрав законної сили встановлено та доведено, що діючи по раніше розробленому з [PERSON] плану, [PERSON] знайшов квартиру [ADDRESS], у якій довгий час ніхто не живе. Далі, за попередньою змовою між [PERSON], [PERSON] і [PERSON], з метою здійснення шахрайських дій, спрямованих на заволодіння [ADDRESS] достовірно знаючи про те, що в зазначеній квартирі тривалий час ніхто не проживає, маючи в розпорядженні завідомо підроблений паспорт серії [NUMBER], виданий на ім'я власника даної квартири [PERSON], у який була вклеєна фотографія [PERSON], одержали в КП «Харківське міське БТІ» всі необхідні правовстановлюючі й технічні документи на [ADDRESS]. Для виконання доручень, пов'язаних з оформленням та одержанням технічної документації на квартиру, одержанням витягів БТІ на продаж квартири, за вказівкою [PERSON], [PERSON] найняв на роботу в якості кур'єра [PERSON], що не був обізнаний про їхні злочинні наміри, який по наданій йому [PERSON] через [PERSON] довіреності від імені [PERSON] безпосередньо ходив у КП «Харківське міське БТІ», оформляв замовлення, одержував документи про їхнє виконання й передавав їх [PERSON], одержуючи за це заробітну плату. Для доступу в зазначену квартиру за вказівкою [PERSON] [PERSON] найняв «ведмежатника», якому представився родичем хазяїна квартири, і який відкрив двері квартири, після чого був вставлений новий замок. Маючи всі необхідні правовстановлюючі й інші документи для реалізації даної квартири, а так само маючи в наявності підроблений паспорт, виданий на ім'я [PERSON] з уклеєною фотографією [PERSON], 21.11.2011 року [PERSON] і [PERSON], діючи за попередньою змовою між собою й із [PERSON], з метою реалізації зазначеної вище квартири, підшукали покупця на дану квартиру - [PERSON] При цьому, [PERSON] дав оголошення про продаж квартири, самостійно показував квартиру покупцям, представляючись ім'ям [PERSON], нібито племінником [PERSON], повідомляв ціну на квартиру. 21.11.2011 року вони прибули до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], де [PERSON], повідомив нотаріуса й [PERSON] неправдиві відомості про те, що він є [PERSON] і, відповідно власником [ADDRESS], а так само надав завідомо підроблений паспорт на ім'я [PERSON] з уклеєною фотографією [PERSON] У той же день у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] між [PERSON], що представлявся [PERSON], і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] придбав зазначену вище квартиру. При здійсненні угоди був присутній [PERSON], що надавав документи на продаж квартири, одержував і перераховував гроші за реалізацію квартири, згодом передавши їх [PERSON] Право власності на квартиру за [PERSON] було зареєстровано КП «Харківське міське БТІ» 16.12.2011 р., у результаті чого із законного володіння [PERSON] вибула зазначена квартира, вартістю згідно висновку оцінної експертизи № 8490 від 15.02.2012 року - 325 328 грн., у результаті чого йому заподіяний особливо великий матеріальний збиток на зазначену вище суму. Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2013 року по справі №2011/4535/12, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190, ч.4 ст. 190, ст.15- ч.3 ст. 190, ст. 70 КК України та призначено покарання за у вигляді 6 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного [PERSON] вироком Московського районного суду м. Харкова від 22.07.2013 року та остаточно призначено йому до відбування покарання: 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Цим же вироком [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.4 ст. 190, ст. 15 - ч. 3 ст. 190, ст. 70 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01.07.2014 вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2013 змінений: в частині призначеного [PERSON] покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік скасовано і призначено йому за цим законом покарання у виді обмеження волі на строк один рік; ухвалено вважати [PERSON] засудженим за сукупністю злочинів згідно ч. 1 ст. 70 КК України до шести років позбавлення волі з конфіскацією майна та на підставі ч. 4 ст. 70 УК України з урахуванням вироку Московського районного суду м. Харкова від 22.07.2013 року - до остаточного покарання - у вигляді семи років шести місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.08.2014 року (в редакції від 06.05.2014) [PERSON] звільнено від відбування невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 5 місяців 25 днів та звільнено з-під варти. Отже, обвинувальний вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2013 року змінено лише в частині призначеного покарання [PERSON] не змінюючи йому розмір сукупного покарання, а до [PERSON] тільки застосовано амністію та звільнено від невідбутої частини покарання, що не є реабілітуючою обставиною. На підставі ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відтак, вказані у вироку від 27.12.2013 року Дзержинського районного суду м. Харкова обставини, є доказаними, обов'язковими для суду та не підлягають доказуванню в цій справі та приймаються судом. Згідно з ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, вказаною статтею визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі - Постанова №9), правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Оскільки, згідно до вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.12.2013 року, судом встановлено, що позивач оскаржуваний правочин не вчиняв, відтак, є підстави визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21.11.2011 року. Стосовно вимог щодо витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS], суд зазначає наступне. Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Нормативне регулювання можливості витребування майна закріплене ст. 330 ЦК України, відповідно до якої, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Дана норма регулює набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права. Відповідно до ст. 60 ЦПК України сторони повинні довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно до п. 10 Постанови №9 реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.19 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити із того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і в якої майно фактично знаходилося та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи у неї відсутнє, не може бути задоволений. Згідно до п. 22, 25 Постанови №5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 24.11.2014 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині вимог про витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартири [ADDRESS]. Суд не приймає до уваги посилання представників відповідачів, що спірна квартира не може бути витребувана, оскільки, на їх думку, вона була продана у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Судом встановлено, що після набуття [PERSON] у власність спірної квартири, на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.03.2013 року по цивільній справі № 2012/10406/2012 за позовом [PERSON] до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики грошових коштів, спірна квартира передана у власність [PERSON] оскільки цією ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.03.2003 року була визнана мирова угода на умовах, що позивач по справі [PERSON] відмовляється від заявлених до відповідача [PERSON] позовних вимог в частині стягнення з нього за договором позики грошових коштів від 15.11.2011 р. суми боргу в розмірі 330 000,00 грн. та пені в розмірі 6600 грн., а всього суми грошових коштів у розмірі 336 600 грн., а відповідач по справі визнає повністю позовні вимоги, і в рахунок погашення боргу, що виник у зв'язку з невиконанням ним обов`язків по договору позики грошових коштів від 15.11.2011 р. передає позивачу - [PERSON] нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] у власність, а позивач набуває право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. На виконання ухвали суду від 28.11.2014 року по даній справі, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] надала суду завірену копію договору купівлі-продажу від 17.04.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за №999, на підставі якого [PERSON] продала квартиру [ADDRESS], [PERSON]. Суд з такими доводами погодитися не може, оскільки на підставі ч. 2 ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Не можна ототожнювати продаж у порядку, встановленому для виконання судових рішень та набуття квартири за мировою угодою. Примусове виконання судових рішень здійснює виключно державна виконавча служба. Також, у відповідності до п. 30 Постанови №5 застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Доказів того, що спірна квартира була реалізована у межах будь-якого виконавчого провадження по примусовому виконанню судового рішення, матеріали справи не містять. До того ж за мирової угодою квартиру отримала у власність [PERSON], яка не є відповідачем у справі, та, відповідно позовні вимоги до якої не пред'являлися. Суд не приймає доводів третьої особи - реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про відмову у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки дійшов висновку, про те, що позивачем обраний правильний спосіб захисту порушеного права та є застосуванням наслідку недійсності правочину, до того ж реєстраційна служба не є по цій справі відповідачем та до неї на заявлялося позовних вимог, а суд не позбавлений права самостійно скасувати державну реєстрацію права власності. Так, згідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 року N 1952-IV (1952-15 ) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). На підставі викладеного, вимоги позивача щодо скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Також слід зазначити, що главою 83 (ст.ст. 1212-1215) ЦК України встановлені загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Так, відповідно до ч. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Приймаючи до уваги приписи вищенаведених норм права суд приходить до висновку, що позовні вимоги про повернення майна позивача слід задовольнити. Стосовно вимоги про зобов'язання [PERSON] звільнити спірну квартиру, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні, оскільки така позовна вимога є передчасною, а виконання вимоги про витребування квартири має і без того відновити порушені права позивача. Також, позивачем та його представником не надано доказів, що відповідач мешкає у спірній квартирі або знаходяться його речі, тоді і як позивачем у позові вказано місце проживання відповідача [PERSON] - [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: partial