Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, в якому просить поділити спільну сумісну власність [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а саме визнати за [PERSON] право власності на ј ідеальну частку у квартирі [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що вона, [PERSON] , [INFO] , перебувала у шлюбі з [PERSON] , [INFO] . Вказаний шлюб було зареєстровано 18 травня 1995 року Ролівською селищною Радою Дрогобицького району Львівської області, про що в Книзі реєстрації актів шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №7. Спільне життя з відповідачем не склалося, 20 жовтня 2016 року вони розлучилися. Під час шлюбу ними було набуте спільне майно, а саме: Ѕ ідеальної частки квартири під номером [ADDRESS] . Враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, а тому вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, і тому вважає, що виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, слід виділити у власність як за позивачем та відповідачем по ј ідеальній частці квартири, поділивши Ѕ її частини, яка оформлена на чоловіка -відповідача [PERSON] . Просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Попів-Кішко Р.Й. підтримала позовні вимоги, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, пославшись на обставини, викладені в письмовому відзиві, зазначив, що із дружиною у них була домовленість, що придбавши квартиру за спільні кошти, вони Ѕ ідеальну частину двохкімнатної квартири оформляють на сина [PERSON] , а іншу частину Ѕ ідеальної частини нової квартири вони оформляють за ним, оскільки на придбання тої частини квартири, яка оформлена за ним, кошти він отримав від свого батька, які були виручені за продаж його власного помешкання, а тому вважає, що Ѕ ідеальна частина квартири [ADDRESS] , не є спільно нажитим майном подружжя, а тому не підлягає поділу. Представник відповідача - адвокат Семкович С. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення заявлених позовних вимог, пославшись на обставини,викладені в письмовому відзиві, просить в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити. Заслухавши представника -позивача, відповідача та його представника, свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд приходить до таких висновків. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України. Частинами 1,2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Зі змісту п.п.23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Судом встановлено, що сторони з 18.05.1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 20.10.2016 року шлюб між сторонами розірвано. За час спільного проживання сторони придбали квартиру за [ADDRESS] , згідно Договору купівлі-продажу квартири від 24.08.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В., яка була зареєстрована на праві спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до вимог частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] , як такі, що не мають безумовного характеру і являють собою необ`єктивну форму вираження інформації, оскільки виражаються в оповіданні свідка, позивачці по справі про дані факти нічого не було відомо, а тому вищевказані покази є певною парадигмою, яка потребує визначення допустимості. Крім того, суд бере до уваги той факт, що свідок повинен бути юридично незацікавленою особою та не можна виключати той факт, що відносини багатьох свідків з особами, які беруть участь у справі, будуються на принципах товаришування, родинних відносинах, а ці відносини супроводжуються симпатією до учасників процесу, чию сторону вони приймають, що дає підстави суду не використовувати взагалі такі показання як джерело отримання доказів, оскільки юридична сила доказів - це здатність доказів служити законним засобом встановлення обставин справи та обґрунтуванням висновків суду про ці обставини. Отже, під час доказування на основі отриманих відомостей про факти в точно визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність дійсних обставин справи, що мають значення для правильного здійснення правосуддя. Судом встановлено, що квартира, яка належала батькам відповідача, згідно договору купівлі - продажу квартири від 24.08.2011 року , посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В., була зареєстрована на праві спільної сумісної власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Оскільки [PERSON] , який є сином сторін на час відчуження вище вказаної квартири був неповнолітній, відтак згідно рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської Ради № 287 від 16.08.2011 року, батьки відповідача отримавши дозвіл на продаж квартири, зобов`язані були забезпечити житлом свого онука [PERSON] , відтак частина квартири за [ADDRESS] , згідно Договору купівлі-продажу квартири від 24.08.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В., і була зареєстрована на праві спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] . Таким чином покази свідка [PERSON] без інших письмових доказів ( розписка, тощо) не підтверджують той факт, що саме ці кошти, про які стверджує вищезазначений свідок, були надані та передані на придбання саме Ѕ частини спірної квартири, яка зареєстрована за [PERSON] .. Враховуючи, що спірний об`єкт - Ѕ частини квартири за [ADDRESS] , згідно Договору купівлі-продажу квартири від 24.08.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В., яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, суд вважає що наявні правові підстави для визнання за позивачем [PERSON] права на 1/4 (одну четверту) частину квартири [ADDRESS] . Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 768,08 грн. судового збору та 956,60 грн. та дохід держави.

Outcome: partial