Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

До Чорнобаївського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2) про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначалося, що між позивачем і відповідачем-1 укладено нотаріально посвідчений договір позики грошей, відповідно до змісту якого позивач надав в борг відповідачу-1 грошові кошти у розмірі 500000,00 гривень, які останній в обумовлений сторонами договору позики грошей строк у повному обсязі не повернув, а віддав лише 10000,00 гривень 1 листопада 2016 року через свого представника, що підтверджується відповідною розпискою. Для підписання вказаного договору позики грошей на виконання вимог чинного законодавства отримано нотаріально посвідчену згоду дружини відповідача-1 - відповідача-2 на його укладення, що є свідченням отримання позики на потреби сім`ї, а тому у відповідача-2 виник солідарний обов`язок щодо погашення боргу. За таких обставин, посилаючись на положення ЦК України та СК України, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів борг у розмірі 490000,00 гривень та судові витрати. Відповідно до змісту відзиву на позовну заяву представник відповідачів проти задоволення позову заперечив, вважаючи його необґрунтованим. Вказував, що позивачем заявлено позов не до тієї особи, оскільки невірно вказано по батькові відповідача-1. Заявляв також про закінчення трирічного строку позовної давності, оскільки з обумовленого сторонами у договорі позики грошей моменту погашення боргу, тобто 12 червня 2014 року, до моменту звернення до суду минуло 4 роки і 6 місяців. При цьому, надану позивачем розписку про отримання ним коштів нібито від відповідача-1 через [PERSON] в рахунок погашення боргу за договором позики грошей вважав сфабрикованою з метою продовження строку позовної давності, оскільки позивач ніколи грошових коштів [PERSON] для передачі позивачу в рахунок погашення боргу за договором позики грошей не надавав. Крім того, зазначав про відсутність у відповідача-2 солідарного обов`язку щодо погашення боргу, виходячи з того, що законодавчі чи договірні підстави виникнення солідарного обов`язку у даному випадку відсутні. З огляду на викладене представник відповідачів просив у задоволенні позову відмовити повністю. Представником відповідачів також було заявлено клопотання про призначення судової технічної експертизи документу з метою визначення абсолютного часу виконання штрихів рукописних записів у ньому, а саме у розписці від 1 листопада 2016 року про отримання позивачем від [PERSON] , який діяв від імені відповідача-1, грошових коштів у розмірі 10000,00 гривень в рахунок погашення боргу. Під час розгляду вказаного клопотання у підготовчому засіданні 12 червня 2019 року в порядку ст. 234 ЦПК України судом у якості свідка допитано відповідача-1, який показав, що має з [PERSON] , який є другом позивача, нормальні стосунки. Однак, про вказану розписку йому нічого невідомо, оскільки грошей [PERSON] він не надавав та боргу позивачу не повертав. Гроші у позивача брав в борг для розвитку ФГ "Весна". Допитаний у підготовчому засіданні 9 липня 2019 року у якості свідка [PERSON] показав, що як з позивачем, так і з відповідачами має дружні стосунки, які склалися досить давно. Протягом тривалого часу він і позивач завжди допомагали відповідачу-1 у фінансовому плані. Підтвердив, що зустрічався з відповідачем-1 і той передав йому 10000,00 гривень для позивача в рахунок погашення боргу. В подальшому він передав ці кошти позивачу, на підтвердження чого відібрав у нього розписку. Після допиту свідок [PERSON] надав суду оригінал розписки від 1 листопада 2016 року для долучення до матеріалів справи та вирішення питання про призначення експертизи. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 9 липня 2019 року призначено судову технічну експертизу документу, а саме розписки від 1 листопада 2016 року, провадження у справі зупинено. У зв`язку з надходженням клопотання експерта, яке потребувало вирішення за участі сторін справи, ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 серпня 2019 року провадження у справі поновлено. У підготовчому засіданні 19 вересня 2019 року ініціатор проведення судової технічної експертизи (представник відповідачів) відмовився від її проведення з огляду на об`єктивну неможливість виконання викладених у клопотанні експерта вимог, а представник позивача не наполягала на її проведенні. За таких обставин ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позові, вказуючи на відсутність підстав застосування позовної давності. Повідомила також, що оригінал розписки від 1 листопада 2016 року, наданої [PERSON] відповідачу-1 про отримання від нього 10000,00 гривень для передачі позивачу в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошей, копія якої долучена до позовної заяви, у позивача відсутня. Представник відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечив, виходячи з підстав, викладених у відзиві, наполягав на застосуванні позовної давності. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Згідно з п. 1 договору позики грошей від 12 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.І. (далі - договір позики грошей), позивач як позикодавець передав відповідачу-1 як позичальнику 500000,00 гривень, що на момент укладення цього договору за курсом НБУ є еквівалент суми 61275,00 доларів США, строком на 1 рік з кінцевим терміном погашення до 12 червня 2014 року. Своїм підписом під цим договором позичальник, тобто відповідач-1, підтвердив факт отримання грошей, зазначених у цьому договорі (а.с. 7). У п. 10 договору позики грошей вказано, що на укладення цього договору надана згода дружини позичальника (відповідача-1) - відповідача-2, посвідчена приватним нотаріусом Плахою Т.І. 12 червня 2013 року за реєстр. № 1398. Відповідно до копії розписки від 1 листопада 2016 року (а.с. 8), оригінал якої оглядався судом, позивач підтвердив, що отримав від [PERSON] , як уповноваженої відповідачем-1 особи на підставі довіреності, кошти в сумі 10000,00 гривень в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошей. У матеріалах справи також міститься копія розписки від 1 листопада 2016 року, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] отримав кошти в сумі 10000,00 гривень від відповідача-1 для передачі цього ж дня позивачу за договором між позивачем і відповідачем-1 (а.с. 9). Згідно з копією нотаріально посвідченої довіреності від 29 жовтня 2016 року відповідач-1 уповноважив [PERSON] бути його представником з широким колом повноважень, зокрема з правом проводити розрахунки по укладеним угодам (а.с. 10). Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановленні строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Під час розгляду справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що відповідач-1 позичені грошові кошти у повному обсязі у добровільному порядку позивачу не повернув, а тому суд вважає, що борг має бути стягнутий за рішенням суду. Водночас суд критично оцінює позицію позивача щодо солідарного стягнення суми заборгованості з відповідачів, виходячи з такого. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України). Підставою виникнення солідарного обов`язку у відповідача-2 щодо погашення боргу за договором позики грошей позивач вказував вимогу закону, зокрема ч. 4 ст. 65 СК України, згідно з якою договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Натомість всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів того, що договір позики грошей укладений в інтересах сім`ї відповідачів, або ж отримані відповідно до нього в борг грошові кошти використані в інтересах сім`ї відповідачів. Суд також не вбачає підстав для застосування позовної давності з огляду на таке. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як зазначалося раніше згідно з п. 1 договору позики грошей відповідач-1 зобов`язався повернути позивачу борг до 12 червня 2014 року, тобто з цього дня мав розпочатися перебіг загальної позовної давності строком 3 роки та мав би закінчитися 12 червня 2017 року. Разом з тим суд погоджується з доводами позивача про переривання перебігу позовної давності 1 листопада 2016 року внаслідок передачі [PERSON] , який діяв в інтересах відповідача-1, позивачеві коштів у розмірі 10000,00 гривень в рахунок погашення боргу за договором позики грошей. Так, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Суд розцінює як належний та допустимий доказ надану позивачем розписку від 1 листопада 2016 року на підтвердження отримання ним від [PERSON] , як уповноваженої відповідачем-1 особи, коштів в сумі 10000,00 гривень в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошей. Зокрема, суд на виконання вимог ст. 89 ЦПК України оцінює зазначену розписку як доказ у взаємозв`язку з іншими доказами, а саме з копією довіреності від 29 жовтня 2016 року, якою відповідач-1 уповноважив [PERSON] представляти його інтереси, а також показами самого [PERSON] , наданими під час підготовчого засідання, у їх сукупності. При цьому достовірність даної розписки відповідачами жодним чином не спростована, наведені у відзиві на позовну заяву доводи щодо її підроблення не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому у суду відсутні підставі оцінювати її критично. Натомість покази відповідача-1, надані ним у підготовчому засіданні, та твердження його представника про те, що відповідач-1 жодних грошових коштів для передачі позивачеві в рахунок погашення боргу ніколи [PERSON] не надавав, суд розцінює як такі, що спрямовані на уникнення від обов`язку щодо повернення боргу. Суд також відхиляє доводи представника відповідачів про те, що позов пред`явлено не до тієї особи внаслідок невірного зазначення по батькові відповідача-1, оскільки представником позивача до початку розгляду справи по суті подано заяву із зазначенням вірного прізвища ім`я по батькові останнього (а.с. 93). За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а саме в частині стягнення боргу з відповідача-1. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 цієї статті Кодексу передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зі змісту позову вбачається, що попередній розмір витрат на правничу допомогу складатиме близько 15000,00 гривень. Натомість, всупереч вимогам ст. 137 ЦПК України, позивачем та його представником не надано суду будь-яких доказів на підтвердження, ані розміру витрат на професійну правничу допомогу, ані на підтвердження їх здійснення, а тому підстави для їх стягнення відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин з відповідача-1 на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 4900,00 гривень.

Outcome: partial