Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

В січні 2017 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 10.11.2014 року перебуває з відповідачем у шлюбі. В цей період у них народився син - [PERSON], який проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Із-за виниклих сімейних обставин, на даний період часу, вона та дитина проживають окремо від відповідача за іншою адресою. Відносини мають не стійкий характер, спільне життя не склалося. Відповідач працює за кордоном не офіційно у місті Лодзь (Польща) та пристойно заробляє. Матеріальної допомоги на утримання її та дитини не надає, не зважаючи на те, що позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі, оскільки знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та отримує державну соціальну допомогу, яка є недостатньою для існування. Зважаючи на викладене, позивач звернулась до суду та просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 2000.00 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття та на її утримання в розмірі 1000.00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку. 20.02.2017 р. позивач подала до суду заяву про уточнення (зменшення розміру) позовних вимог, в якій уточнила зазначені вимоги, та просила суд: 1. Розірвати шлюб, зареєстрований 10.11.2014 року виконавчим комітетом Полянківської селищної ради Баранівського району Житомирської області, актовий запис №27 від 10.11.2014 року, між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON]. 2. Сина [PERSON], [INFO], залишити при ній-матері [PERSON] для подальшого проживання та виховання. 3. Відновити їй дошлюбне прізвище «Кудрявцева». 4. Постановити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер платника податків: [NUMBER], аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], починаючи стягнення з дня подання позову та до повноліття останнього до 22.08.2033 року, у розмірі 1000.00 грн. щомісячно. 5. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць допустити до негайного виконання. Позивач в судове засідання не зявилася, через канцелярію суду подала заяву в якій просила дану справу слухали без її участі, позовні (з уточненням) вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду заяву про те, що позов визнає частково, тобто: не заперечує з приводу розірвання шлюбу, а в частині стягнення аліментів згідний сплачувати кошти в сумі 600 гривень щомісячно. Щодо постановлення рішення не заперечував. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. [PERSON] встановлено, що 10.11.2014 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб про що зроблено відповідний актовий запис №27, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб виданого виконавчим комітетом Полянківської селищної ради Баранівського району Житомирської області. (а.с. 4). Згідно Свідоцтва про народження виданого 26.08.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Баранівського районного управління юстиції у Житомирській області позивач [PERSON] є матірю, а відповідач [PERSON] батьком-Суса Н.О. [INFO]. (а.с. 8). З Довідки про склад сімї від 23.01.2017 року №1083 виданої відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Баранівської міської ради вбачається, що дитина проживає разом з позивачем, окремо від відповідача. (а.с. 10). Таким чином, на теперішній час подружні відносини між позивачем та відповідачем припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, позивач та відповідач не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, таким чином, суд вважає, що вимога про розірвання шлюбу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. У відповідності до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. [PERSON] встановлено, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо участі відповідача в утриманні дитини, яка проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач отримує державну соціальну допомогу, яка надається при народженні дитини в розмірі 860 грн. щомісяця, що відповідає записам у довідці виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Баранівської районної державної адміністрації Житомирської області від 23.01.2017 року. (а.с. 9). За змістом статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Позивач стверджує, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1000 грн. щомісяця, адже працює за кордоном та утримує заробітну плату в розмірі 3000.00 польських злотих, при цьому, жодних доказів наявності у відповідача такого доходу, при якому він би мав матеріальну можливість виплачувати аліменти у вказаному нею розмірі не надано, тому, суд вважає, що позивачем не дотримано ч. 1 та ч. 3 ст. 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial