Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28.10.1957 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси, актовий запис № 852. За час шлюбу подружжям було збудовано житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Право на будівництво будинку у них виникло на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого першою Черкаською державною нотаріальною конторою 19.05.1959 року. № 2-154. Реєстрація права власності нерухомого майна проведена 25.11.1971 року на підставі висновку про реєстрацію домоволодіння. На земельній ділянці окрім житлового будинку з прибудовами розташовано погріб, сарай, вбиральня, гараж, замощення, огорожа, водоколонка, які є також спільною сумісною власністю подружжя, оскільки побудовано разом за час спільного проживання та за спільні кошти. На даний час виникла необхідність звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки відповідач не визнає майно набуте за час шлюбу спільним сумісним майном подружжя, мотивуючи це тим, що є єдиним власником і саме за ним зареєстровано право власності. Позивачка просить суд визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння за кожним, без виділення частки в натурі. Заявою від 30.01.2014 року [PERSON] збільшила позовні вимоги, просила окрім визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS], також визнати за нею право власності на 1/2 прилеглої до даного житлового будинку земельної ділянки, оскільки домоволодіння є нерухомим майном, яке неможливо відокремити від земельної ділянки і тому, до особи, якій виділяється 1/2 частина домоволодіння має перейти відповідна частина земельної ділянки. В судовому засіданні позивачка та її адвокат уточнили позовні вимоги в частині конкретизації нерухомого майна, на яке позивачка просить суд визнати її право власності для можливості наступної реєстрації. Отже, просили суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку з прибудовами літ.А-1 загальною площею 87,0 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м., службовою площею 46,4 кв.м (приміщення 1-1 - 3 кв.м, № 1-2 - 8 ,0 кв.м., № 1-3 - 8,5 кв.м, № 1-4 - 3,6 кв.м, № 1-5 - 6,8 кв.м. № 1-6 - 13,1 кв.м., № 1-7 - 11,3 кв.м., № 1-8 -9,4 кв.м, № 1-9 - 14,0 кв.м, № 1-10 - 9,3 кв.м), сараї літ. В, Е, е, гараж літ. Д, яма, погріб літ.Б, вбиральня літ.Г, огорожа 1-4, водо колонка № 5, замощення літ.І. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS], площе. 0,0616 га (616,0 кв.м.), яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності зареєстрованого 02.12.2009р. за № 010980200338, кадастровий № 7110136700:06:057:0059. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS], площе. 0,0616 га (616,0 кв.м.), яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності зареєстрованого 02.12.2009р. за № 010980200338, кадастровий № 7110136700:06:057:0059. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку з прибудовами літ.А-1 загальною площею 87,0 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м., службовою площею 46,4 кв.м (приміщення 1-1 - 3 кв.м, № 1-2 - 8 ,0 кв.м., № 1-3 - 8,5 кв.м, № 1-4 - 3,6 кв.м, № 1-5 - 6,8 кв.м.. № 1-6 - 13,1 кв.м., № 1-7 - 11,3 кв.м., № 1-8 -9,4 кв.м, № 1-9 - 14,0 кв.м, № 1-10 - 9,3 кв.м), сараї літ. В, Е, е, гараж літ. Д, яма, погріб літ.Б, вбиральня літ.Г, огорожа 1-4, водо колонка № 5, замощення літ.І. Представник відповідача - [PERSON] та адвокат [PERSON] позов визнали частково. Проти визнання за позивачкою права власності на 1/2 житлового будинку по [ADDRESS] не заперечували, в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 земельної ділянки просили суд відмовити. Адвокат відповідачки суду пояснив, що на момент приватизації [PERSON] земельної ділянки у 2009 році, дана земельна ділянка згідно з нормами Сімейного Кодексу України не являлась їх спільною сумісною власністю і тому, у суду не має жодних підстав визнавати за [PERSON] право власності на дану земельну ділянку. Заслухавши думку позивачки, представника відповідача, адвокатів сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 28.10.1957 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси, актовий запис № 852. На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Черкаською Першою державною нотаріальною конторою 19.05.1959 року за № 2-154, зареєстрованого 25.11.1971 року, [PERSON] надано земельну ділянку по [ADDRESS] для забудови житлового будинку. В ході розгляду справи судом достеменно встановлено, що за час проживання у шлюбі сторони збудували житловий будинок з прибудовами, погріб, сарай, вбиральня, гараж, замощення, огорожа, водоколонка. Дане нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки збудовано за спільні кошти подружжя. Згідно з ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку і доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно з роз»ясеннями п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вбачається із матеріалів справи вказаних домовленостей між сторонами не існувало, тому спірне майно повинно бути поділено в рівних частках. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача не заперечував той факт, що житловий будинок по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин, суд вважає, що позов в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину домоволодіння підлягає задоволенню. Позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину земельної ділянки по [ADDRESS] до задоволення не підлягають з огляду на наступне. Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку, видним на підставі п. 1.8 рішення Черкаської міської ради від 09.04.2009 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0616 га., розташованої в [ADDRESS]. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18-2 постанови від 16.04.04р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» - відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Законом України від 11 січня 2011 року N 2913-VI "Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя", який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно зі ч. ч. 1 та 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Таким чином, спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя. Така правова позиція висловлена Верховни Судом України (постанова у справі № 6-175цс12) від 06.02.2013 року і є обов»язковою для всіїх судів Українина підставі ст.360-7ЦПК України. Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Outcome: partial