Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

\~ В лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Позивач зазначав, що 17.09.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № NKVZGA0000000226, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 128150 грн. 00 коп. на строк до 17/09/2018 року зі сплатою 20,04 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 19.09.2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» житловий будинок, який розташований Миколаївська область, м. Вознесенськ, вул. Олега Кошевого № 9 У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за кредитним договором станом на 18.11.2014 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 509 219 грн. 36 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом 131638 грн. 66 коп.; заборгованості по процентам - 56657 грн. 41 коп.; заборгованості по комісії 10475 грн.18 коп., пені 285 961 грн. 47 коп., 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 24236 грн. 64 коп. - штраф (процентна складова). Посилаючись на викладене, позивач просив в рахунок погашення вищевказаної заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на будинок, що є предметом іпотеки, шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Також позивач просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищевказаному житловому будинку. В судове засідання представник позивача не з'явився, на адресу суду направив заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить розгляд справи проводити без її участі. Суд вважає за необхідне ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши письмові докази по цивільній справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в силу ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до ст.ст. 203-204,215 ЦК України, не суперечить\~ ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів. За\~ ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу ст. ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення. За ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди. При цьому, відповідно до ст.ст. 622,625 ЦК України \~боржник, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначене у повній мірі стосується і кредитного договору та договору іпотеки. Так, за\~ ст.33 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (з наступними змінами) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь - якій особі - покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі - продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: - загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; - опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; - заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; - спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону; - пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; - початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 17.09.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № NKVZGA0000000226, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 128150 грн. 00 коп. на строк до 17.09.2018 року зі сплатою 20,04 % річних. Порушення умов договору давало право постраждалій стороні на застосування передбачених сторонами видів забезпечення виконання кредитного зобов'язання та приведення в дію механізму цивільно - правової відповідальності, передбаченої цивільним законом України. Так, порушення позичальником умов кредитного договору, давало банку право нараховувати пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн. (п.п.5.1,8.4 кредитного договору а.с. 15-16,). Окрім того, в силу умов кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому грошовому зобов'язанні, передбачених договором понад 30 календарних днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 (двісті п'ятдесят) грн.+5% від суми позову (п.п.5.4 договору). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 19.09.2008 року між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» житловий будинок що знаходиться за адресою Миколаївська область м. Вознесенськ, вул. Кошевого Олега №9, який належить відповідачу на праві приватної власності. Позивач свої обов'язки з надання відповідачу обумовленої договором суми повністю виконав. Між тим, [PERSON] у передбачені договором строки обов'язки по погашенню кредиту та процентів виконував неналежним чином. Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 18.11.2014 року за відповідачем рахується заборгованість у загальному розмірі 509 219 грн. 36 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом 131638 грн. 66 коп.; заборгованості по процентам - 56657 грн. 41 коп.; заборгованості по комісії 10475 грн.18 коп., пені 285 961 грн. 47 коп., 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 24236 грн. 64 коп. - штраф (процентна складова). Повідомлення банку з вимогою сплатити борг позичальник проігнорував, у зв'язку з чим той пред'явив зазначений позов, вибравши на захист своїх інтересів названий спосіб, а саме, звернення стягнення на заставлений будинок, пов'язане з виселенням відповідача з займаного житла. За такого, і відповідно до ст.ст 525-526,546,1048 1050, 1054 ЦК України, Закону України Про іпотеку від 05 червня 2003 року (з наступними змінами), іпотечний договір був дійсним і таким, що тягнув за собою передбачені ним правові наслідки, а тому вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає частковому задоволенню. Разом з тим, визначаючи розмір складових заборгованості, зокрема неустойки, суд вважає за необхідне врахувати наступні вимоги законодавства. За правилами ч.3 ст.551 ЦК України \~розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, якими, зокрема, може бути ступень виконання зобов'язань боржником, майновий стан чи інші інтереси позичальника. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень\~Закону України "Про відповідальність за несвоєчасно виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року \~дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементом загального конституційного принципу верховенства права. Вимога позивача про стягнення пені в розмірі, який в декілька разів перевищує заборгованість спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року №39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч.3 ст.551 ЦК України. Отже, ч.3\~ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4\~ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків (постанова Верховного Суду України, ухвалена по справі № 6-100цс14 від\~\~ 03 вересня 2014 року). Враховуючи те, що діючим законодавством не наводиться чіткий перелік таких обставин та це питання повинно вирішуватися на підставі аналізу конкретної ситуації, тому суд вважає, що оскільки розмір заборгованості за кредитним договором становить 188 296 грн. 07 грн. (заборгованість по кредиту і процентам), а нарахована пеня - 285961 грн,47 коп., яка перевищує розмір збитків, то є підстави зменшити розмір пені, визначений позивачем до 50 000 грн. У зв'язку з цим, на погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № NKVZGA0000000226 від 17.09.2008 року у розмірі 273257 грн. 89 коп., з яких: - 131638 грн. 66 коп. - заборгованість за тілом кредиту; - 56657 грн. 41 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 10457 грн. 18 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 50 000 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; - 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); - 24236 грн. 64 коп. - штраф (процентна складова) слід звернути стягнення на житловий будинок №9 що знаходиться за адресою Миколаївська область м. Вознесенськ, вул. Кошевого Олега, житловою площею 29,3 кв.м., з надвірними, господарчими та побутовими будівлями і спорудами, належний на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу 24 серпня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №1956 та зареєстрованого в КП «Вознесенське МБТІ» 29 серпня 2006 року номер запису 6635, в книзі 55 та в ЄРПВНМ за р. №15465915, шляхом продажу названого нерухомого майна ПАТ «ПриватБанк» через укладення від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, за початковою ціною не нижче 160000 грн. Що ж до вимоги позивача про надання йому права на отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, то вони задоволенню не підлягають, оскільки більшість з названих вимог знаходяться за межами наданих законом суду повноважень, і фактично спрямована на передачу виключних правомочностей власника сторонній особі, а таке за ст.41 Конституції України є неприпустимим; а решта - охоплюється вибраним банком способом звернення стягнення - присудивши який, суд вже надав бажані банком правомочності і окремо їх підкреслювати необхідності немає. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо виселення відповідача та інших осіб з огляду на наступне. Згідно ст. 39 Закону «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно до ст. 40 вказаного Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. При вирішенні позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення суд враховує таке. Як зазначене в ч. 4 ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають в ньому. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають в ньому, зобовязані на письмову вимогу кредитора добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду Згідно з частиною четвертою статті 9,ст. 109 Житлового кодексу України, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. Отже, виходячи з аналізу вказаних норм права, суд враховує вимоги частин другої та третьої статті 40 вказаного Закону України, якими встановлений певний порядок дій іпотекодержателя. Згідно ст. 40 вказаного Закону, яка регламентує процедуру виселення мешканців, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання положень, встановлених частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, суд вважає, що такі позовні вимоги одночасно зі вказаним рішенням не можуть бути задоволені, так як на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення вказаних житлових приміщень їх мешканцями, як це вбачається з вимог статті 3 ЦПК України. При таких обставинах суд приходить до висновку, що недотримання визначеної законом процедури при виселенні мешканців житлового будинку чи житлового приміщення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для відмови в позові в цій частині . В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 3654 гривні. \~ \~

Outcome: partial