Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 21 серпня 2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з квартири та зняття з реєстрації . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач у позові зазначила, що відповідно до рішення виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів № 37 від 17.02.1999 року їй було надано у користування квартиру за адресою: пр.. Миру [ADDRESS], м. Кривого Рогу. За її згодою у 2003 році в дану квартиру вселився та мешкав її чоловік [PERSON]. Однак в наслідок того, що сімейні відносини фактично припинилися було подано спільну заяву про розірвання шлюбу. На підставі свідоцтва про розірвання шлюбу від 04.08.2015 року, виданого Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції актовий запис № 45, шлюб з громадянином [PERSON] був розірваний. Причиною розірвання шлюбу було погіршення відносин з Відповідачем, він почав проявляти постійну агресію та насилля по відношенню до неї, наносив тілесні ушкодження. Останній інцидент був зафіксований судово-медичним експертом та на підставі цього, нею 13.08.2015р. подано відповідну заяву до Дзержинського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Крім того, відносини Відповідача напружені не тільки з нею, але і з сусідами через постійні, систематичні сварки без поважної причини. У зв'язку з чим позивач просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги , виселити з квартири та зняти з реєстрації відповідача [PERSON]. Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та просив суд : вселити його до квартири, здійснити примусовий обмін житлової квартири за адресою: 50000, [ADDRESS] на два окремих помешкання у різних будинках - одне из яких надати для проживання [PERSON] 02.05.1960 р. , а друге - [PERSON] та стягнути моральну шкоду. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив , що 02.10.1998 року перебував у шлюбі з [PERSON] В 1999 р., відповідно до рішення виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів № 37 від 17.02.1999 р., відповідач отримала договір найму на користування державною, неприватизованою квартирою за адресою: 50000 [ADDRESS]. До даного житлового приміщення на підставі спільної домовленості з відповідачем вселився і позивач. Сторони разом вели домашнє господарство. Спільно приймали участь в утриманні житла до серпня 2015 року. Після розірвання шлюбу їх відносини погіршились, [PERSON] поміняла замок на дверях, не пускає його до житла, утримує незаконно його речі. У зв'язку з чим, право позивача на проживання у квартирі порушене відповідачем та на підставі ч.І ст. 396 ЦК України і він клопоче про судовий захист. У судовому засіданні позивач за основним позовом відповідач за зустрічним Григор»єва В.В. підтримала у повному обсязі заявлені нею позовні вимоги та пояснила, що з колишнім чоловіком Горигор»євим І Р. неможливо проживати в одній квартирі . Він тривалий час не працював і тягар несення витрат по сплаті комунальних платежів несла вона сама, що підтверджується наданими нею доказами. Крім того, відповідач своєю поведінкою створював неможливі умови для спільного проживання , почав її бити, у зв»язку з чим вона неодноразово зверталась до органів внутрішніх справ та вимушена була змінити замки на вхідних дверях, бо до цього Григор»єв І.Р. також встановив замок на дверях займаної ним кімнати. У теперішній час вона проживає в спірній квартирі з цивільним чоловіком і в атмосфері постійних погроз з боку колишнього чоловіка нереально влаштувати спокійну атмосферу співмешкання, у зв»язку з чим, вважає неможливим подальше проживання на одні житловій площі її на відповідача та просить суд виселити Григор»єва І.Р. без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації за адресою: [ADDRESS], а також стягнути на її користь понесені судові витрати. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідач за основним позовом - позивач за зустрічним Григор»єв І.Р. заперечував проти задоволення позову Григор»євої В.В. про його виселення та пояснив, що за час проживання однією сім»єю він завжди працював , але в певні періоди неофіційно, тобто брав участь у витратах , пов»язаних з утриманням житла . Крім того, до шлюбу з Григор»євою В.В. він мав власне житло , яке знаходилось за адресою: м.Кривий Ріг, вул.Коротченко, 1/18, яку відчужив 28.08.2003 року за пропозицією колишньої дружини , отримані від продажу гроші використав на користь сім»ї. Він заперечує факт, що створював неможливі умови для спільного проживання в одній квартирі його та позивача за основним позовом. Всі конфлікти спровокувала його колишня дружина. За її проханням його побив зять Григор»євої В.В. разом із своїми посібниками. Він також звертався із вищеназваного факту до органів внутрішніх справ та проходив лікування в медичному закладі. У квартирі до сих пір знаходяться його особисті речі, він не має іншого житла, вимушений жити у своїх товаришів. Просить відмовити у задоволенні позову про його виселення та вселити його до квартири за адресою: [ADDRESS] та зобов»язати Григор»єву В.В. здійснити примусовий обмін житла. Вислухавши думку сторін, дослідивши показання свідка [PERSON] та письмові докази, суд вважає, що заявлений Григр»євою В.В. позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, а пред»явлений Григор»євим І.Р. позов підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. На підставі наданих сторонами доказів , судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.10.1998 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження 1-КИ № 007991, виданим 02.10.1998 року ВРАГС Жовтневої районної ради м.Кривого Рогу Дніпропетровської області ( а.с.7). Укладений між ними шлюб був розірваний 04.08.2015 року Дзержинським ВДРАКЦ КМУЮ у Дніпропетровській області , про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-КИ № 214535 ( а.с.8). Як убачається із виписки з протоколу № 2 від 16.02.1999 року засідання громадської комісії виконкому Дзержинської районної ради народних депутатів по житловим питанням був наданий дозвіл на зміну договору найму на 2-х кімнатну квартиру № 50 житловою площею 28, 3 кв.м в будинку № 16 по пр.Миру з Григор»євою В.В. у зв»язку із зміною прізвища ( а.с.48). Згідно заяви наймача Григор»євої В.В. від 02.10.2003 року, узгодженої з членом сім»ї [PERSON], на ім»я начальника ЖЕК № 11 [PERSON] була надана згода на прописку в займану ними квартиру чоловіка Григор»єва І.Р. на постійне проживання ( а.с.49, 50). На підставі заяви Григор»єва І.Р. до Дзержинського РВ КМУ від 03.10.2003 року була здійснена реєстрація його місця проживання за адресою: [INFO] ( а.с.51). Відповідно до довідки , виданої КП « Житлово-експлуатаційна організація № 8» за № 2610 від 12.11.2015 року, на реєстраційному обліку станом на час видачі довідки за адресою: м.Кривий Ріг, пр.Миру, 16/50 перебувають дві особи : Григор»єв [PERSON], [INFO] та Григор»єва [PERSON], [INFO] ( а.с.52). Позивач за основним позовом Григор»єва В.В. , звернувшись до суду із вищеназваним позовом, посилається на те , що відповідач не бере участі у витратах на утримання житла, всі комунальні платежі вона здійснює самостійно, зазначені обставини підтверджує копіями квитанцій на її ім»я на а.с. 16-18. Крім того вказує, що сумісне проживання після розлучення на одній житловій площі разом з колишнім чоловіком- відовідачем по справі Григор»євим І.Р. є неможливим, оскільки останній постійно порушує правила проживання, вчиняє сварки, в ході яких наносив їй тілесні ушкодження, у зв»язку з чим вона вимушена була звертатись до органів внутрішніх справ, на підтвердження вказаних обставин надала суду висновки спеціаліста СМЕ : за № 1647 від 13.08.2015 року, з якого убачається , що з її слів 11.08.2015 року, близько 23.00 в квартирі колишній чоловік бив її руками по руках, тулубу та ногам ( а.с.10-11); № 1648 від 13.08.2015 року, з якого убачається із слів потерпілої що 04.08.2015 року в квартирі, близько 12.00 колишній чоловік кинув в неї металеву пательню і хапав руками за руки, ногами бив по ногах ( а.с.12-13); № 1861 від 07.09.2015 року, з якого убачається що 02.09.2015 року, близько 23.00 годин у квартирі колишній чоловік бив руками по руках та по правій половині живота ( а.с.88-89). За вищеназваними фактами вона зверталась до Дзержинського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровської області із заявами про притягнення до кримінальної відповідальності Григор»єва І.Р. 13.08.2015 року ( а.с.14), 21.08.2015 року ( а.с.74). Відповідач за основним позовом, позивач за зустрічним Григор»єв І.Р., в свою чергу посилається на ті обставини, що він був власником окремої квартири за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Коротченко , 1/18, яку 28.08.2003 року відчужив , а отримані від продажу кошти використав в інтересах сім»ї і, за згодою колишньої дружини та її доньки, був прописаний за адресою : м.Кривий Ріг, пр.Миру, 16/50 на правах члена сім»ї наймача. Як на доказ зазначених тверджень , посилається на наданий суду договір купівлі продажу ВАО № 102002 ( а.с.31). Іншого житла на теперішній час він не має. Крім того, заперечує, що він бив колишню дружину та створював неможливі умови для спільного проживання, навпаки, це вона за допомогою свого зятя та його друзів намагається створити такі умови. Він також звертався неодноразово до Дзержинського РВ КМУ з питань незаконних дій Григор»євої та її родичів, зазначені обставини підтверджує талонами повідомленнями від 03.09.2015 р., 17.09.2015 року та 19.08.2015 року ( а.с. 34), заявами про притягнення до кримінальної відповідальності на адресу прокурора Дзержинського району м.Кривого Рогу ( а.с.35-37), а також вказує, що у зв»язку із побиттям його 02.09.2015 року гр.[PERSON] та двома посібниками він знаходився на лікуванні з 03.09.2015 року по 14.09.2015 року у лікарні, зазначені обставини підтверджує випискою з медичної карти ( а.с.38). Вирішуючи вищеназваний спір, суд виходить з наступного. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Окрім того, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Зазначені норми міжнародного права покладають на Україну в особі її державних органів зобов'язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Згідно із ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Між тим, відповідно до пунктів 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12 квітня 1985 р. за № 2, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового Кодексу осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст. 116 Житлового Кодексу без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правила ст. 59 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами. Між тим, позивач за основним позовом на підставі ст. 60 ЦПК України не довела належними та допустимими доказами ті обставини, що відносно відповідача органами внутрішніх справ, прокуратурою судом або органами громадського самоврядування вже вживались заходи відносно протиправної поведінки відповідача за основним позовом Григор»єва І.Р. , який систематично порушував правила співжиття, але вжиті заходи не мали належного результату та ігнорувались ним. Суду були надані тільки відомості щодо звернення сторін до органів прокуратури та внутрішніх справ, але у доказах відсутні прийняті компетентними органами рішення за результатами розгляду заяв. Надані позивачем [PERSON]»євою В.В. квитанції про проведені платежі по комунальних послугах не є підтвердженням систематичних виплат, оскільки за 2007 рік наявна одна квитанція за квітень; за 2008 рік- одна квитанція за грудень; за 2009 рік дві квитанції :за лютий та квітень; за 2010 рік 3 квитанції: за травень, жовтень, листопад; за 2011 рік одна квитанція за листопад; за 2013 рік одна квитанція за березень; за 2014 рік - 4 квитанції :за січень, лютий , березень, травень; за 2015 рік -6 квитанцій: за лютий, березень, квітень, травень, червень та липень. Крім того, Григор»єва В.В. поміняла замки на вхідній двері, тобто здійснила перешкоди у користуванні житлом відповідачу [PERSON]»єву І.Р., зазначені обставини не заперечуються позивачем за основним позовом. Таким чином, суд вважає, що заявлений Григор»євою В.В. позов про виселення без надання іншого житла та зняття з реєстрації Григор»єва І.Р. не підлягає задоволенню у зв»язку із недоведеністю заявлених позовних вимог. Між тим, із вищеназваних підстав підлягає частковому задоволенню зустрічний позов Григор»єва І.Р. щодо вселення його у квартиру за адресою: м.Кривий Ріг, пр.Миру, 16/50. Що стосується заявлених у зустрічному позові Григор»єва І.Р. вимог про здійснення примусового обміну на окремі помешкання у різних будинках та стягнення моральної шкоди , то вони не підлягають задоволенню за наступними підставами. Суд вважає, що позивач за зустрічним позовом Григор»єв І.Р. не довів на підставі ст. 60 ЦПК України заявлені вимоги, оскільки , клопочучи про примусовий обмін житла не надав суду жодного варіанту такого обміну та не зазначив умови , за яких такий обмін є можливим; не пред»явив доказів того, що зазначене питання сторони намагались вирішити, але не змогли дійти згоди, у зв»язку з чим, існує необхідність у здійсненні примусового розміну житла через суд. Вимоги про стягнення моральної шкоди також ним не доведені, оскільки позивач не зазначив розмір такого відшкодування та докази у його обгрунтування, не навів правові підстави за яких підлягає стягненню з відповідача моральна шкода на його користь по зазначених правовідносинах. Отже у цій частині зустрічний позов не підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України на користь Григор»єва І.Р. підлягає стягненню з Григор»євої В.В. судовий збір в сумі 243 грн.60 коп. пропорційно частині задоволених на його користь вимог, а також на користь держави підлягає стягненню з Григор»єва І.Р. відстрочений судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. пропорційно частини відмовлених позовних вимог.

Outcome: partial