Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Позивач, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 10985,59 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 02.08.2007 року Відповідач отримав кредит у розмірі 8300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом .Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими банком умовами та правилами , правилами користування платіжною карткою , тарифами складають між ним та банком кредитний договір , підтверджується підписом у заяві. Взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором банк виконав своєчасно і повністю, надавши Відповідачу кредит у розмірі , встановленому кредитним договором . Відповідач до теперішнього часу не виконує взяті на себе зобов,язання, в зв,язку з чим банк змушений звернутися до суду з позовом. Ухвалою судді від 18 червня 2020 року відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Також даною ухвалою суду визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі без повідомлення сторін була направлена позивачу та відповідачу. У встановлений судом строк відповідач не надав відзив на позовну заяву. Дана справа є незначної складності, тому при відкритті провадження вирішено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження. Відповідно до ч.1 п.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Відповідно до ч. 7 ст.277 ЦПК України, частини друга - шоста цієї статті не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 02.08.2007 року Відповідач отримав кредит у розмірі 8300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжку картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом . Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими банком умовами та правилами , правилами користування платіжною карткою , тарифами складають між ним та банком кредитний договір , підтверджується підписом у заяві. Матеріалами справи встановлено, що взяті на себе зобов`язання за зазначеним Договором банк виконав вчасно й повністю, надавши кредитні кошти. Згідно ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідачем зобов`язання за кредитним договором належним чином та своєчасно не виконувалися й не виконуються до теперішнього часу. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідком порушення Позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Судовим наказом Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.07.2007 року з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість в розмірі 7417,05 грн, яка нарахована станом на 31.10.2008 року. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 року з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість у розмірі 23312,55 грн. ,яка нарахована станом на 30.06.2015 року . На даний час рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 року відповідачем не виконано . У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідача за період з 08.10.2015 року по 31.03.2020 року наявна заборгованість - 10985,59 грн. , яка складається з наступного: - 6765,36 грн. - заборгованість за кредитом; - 3310,66 грн- індекс інфляції за прострочення виконання зобов,язань; -909,57 грн. - 3 % річних від простроченої суми. Як встановлено судом, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 року з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість у розмірі 23312,55 грн. ,яка нарахована станом на 30.06.2015 року ,яка складається , в тому числі із тіла кредиту у розмірі 6765,36 грн. На даний час рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 року відповідачем не виконано . Таким чином, стягнення з відповідача частини боргу, яка була стягнута рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 року означало б подвійне стягнення боргу, тому у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Предметом позову у цій справі є також стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування заборгованості за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 року . У частині першій статті 509 ЦК України закріплено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України Про виконавче провадження , і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Встановивши, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 року не виконано, суд дійшов до висновку про стягнення з [PERSON] на підставі частини другої статті 625 ЦК України як 3 % річних, так і інфляційних витрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, визначеного цим рішенням суду. Аналізуючи вищенаведене та враховуючи, що сума боргу складає 6765,36 грн., суд частково задовольняє вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних на суму грошового зобов`язання, що виникло відповідно до заочного рішення Комінтернівського районного суду від 10 грудня 2015 року за період з 11 грудня 2015 року по 31 березня 2020 року, виходячи з розміру боргу 6765,36 грн., з урахуванням загального індексу інфляції від суми боргу, яка складає 147,35% (( сума боргу 6765,36 грн. х 147,35 %) - сума боргу 6765,36 грн.) сума інфляції = 3203,60 грн.,3% річних складає (6765,36*3%/100%/365*1572) =874,12 грн. Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: partial