Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 09.11.2020 року звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на період навчання, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи з дня подачі позову і до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23-річного віку . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони з 05 вересня 2001 року перебували у шлюбі, який було розірвано 13 січня 2012 року. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який на теперішній час навчається в Національному авіаційному університеті IV рівня акредитації. Відповідач матеріальну допомогу на утримання сина не надає. В зв`язку з навчанням [PERSON] потребує коштів на проїзд до місця навчання, проживання, одяг, харчування, кошти на оплату навчання, тощо. Позивач не в змозі самостійно утримувати спільного з відповідачем сина. Відповідач працює, отримує дохід, однак добровільно матеріальну допомогу не надає. Представником відповідача - адвокатом Стеценко Ю.В. 09.03.2021 року направлено до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні аргументуючи наступним. Син поживача проживав разом з батьком у м. Києві з лютого 2020 року. З березня 2020 року навчання у середній школі стало дистанційним, у зв`язку із пандемією короновірусу. Після закінчення середньої школи, у червні 2020 року [PERSON] подав документи на навчання, на факультет кібернетики, комп`ютерної та програмної інженерії Національного авіаційного університету, що знаходиться у м. Києві. З 01.09.2020 року [PERSON] навчався на першому курсі денної форми навчання у Національному авіаційному університеті на бюджетній основі. Під час навчання [PERSON] проживав у квартирі батька, перебував на його утриманні. Під час проживання [PERSON] у батька, позивачка не несла витрат на утримання сина. У зв`язку з переведенням навчання в університеті з денної форми на дистанційну, [PERSON] у кінці жовтня 2020 року поїхав до матері в м. Олександрія. Проживання [PERSON] з матір`ю обумовлено лише виключною обставиною, пандемією короновіруса. У разі переведення студентів знову на денну форму навчання [PERSON] не зможе проживати у м. Олександрії, а вимушений буде їхати до м. Києва, де він не має ніякого місця проживання. Крім того, 04.11, 01 і 29.12.2020 року [PERSON] здійснив грошові перекази [PERSON] по 1990грн., кожний переказ, у призначенні цих платежів указано, що це аліменти. У січня 2021 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням оплатити замість аліментів навчання на курсах з питань розроблення програмного навчання і [PERSON] погодившись, оплатив дані курси в сумі 25 650грн. за договором №62-01 про надання освітніх послуг від 29.01.2021 року. У позовній заяві [PERSON] зазначила, що сину необхідні кошти на оплату навчання, проїзд до місця навчання, одяг, харчування, підручники, тощо. При цьому, ніяких доказів того, що [PERSON] несла такі витрати до суду не надано. Навчання [PERSON] в університеті є безкоштовним, на проїзд до місця навчання кошти також не потрібні, бо навчання здійснюється з використанням технологій дистанційного навчання, витрати на харчування і одяг сина батьки мають нести спільно. [PERSON] не надала докази, що із 25.10.2020 року вона витратила більше ніж [PERSON] . У разі прийняття рішення про стягнення з [PERSON] аліментів, відповідач просить врахувати, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець. У звязку із пандемією короновірусу доходи [PERSON] від доходу на ринку є мінливими. А тому вважає, що розмір аліментів може бути встановлений у твердій грошовій сумі в розмірі 1000грн. щомісячно до закінчення сином навчання. Представник [PERSON] надіслав до суду пояснення відповідно до яких просить вимоги за позовом задовольнити, посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку не сплачує аліменти на утримання сина, тому матір [PERSON] , позивач по справі, вимушена була звернутись до суду із даним позовом. [PERSON] навчається у Київському національному авіаційному університеті та являється студентом 2 курсу денного відділення. [PERSON] проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. У зв`язку із навчанням та за станом здоров`я він не має можливості працювати, але потребує матеріальної допомоги, оскільки має діагноз - Хронічний еритематозний гастродуоденіт. Лікування є дороговартісним. Також він потребує матеріальної допомоги на транспортні витрати, зв`язок, харчування, витрати пов`язані з навчанням, відпочинок, придбання одягу, а відповідач взмозі сплачувати аліменти. Позивач в судовому засідані вимоги за позовом підтримала і просила їх задовольнити. Пояснила, що дійсно на теперішній час син навчається дистанційно, він потребує одягу та їжі. Відповідач добровільно то платить, то не платить аліменти, тому була вимушена звернутись до суду із даним позовом. Відповідач спроможний платити аліменти у розмірі 1/4 частини своїх доходів, тому на даному розмірі аліментів наполягає. Раніше він платив у добровільному порядку аліменти у розмірі по 2000 грн, а коли перестав здійснювати сплату добровільно, вирішила звернутись до суду. Зокрема, відповідач сплатив 2000 грн за жовтень та 2000 грн у листопаді. Дійсно, у вересні та жовтні 2020 року син проживав із батьком. Данііл хворобливий, часто хворіє, а тому також потребує коштів на своє лікування. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] в судовому засідані позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив, що його батько, відповідач по справі, заплатив лише половину вартості курсів. Коли він жив із батьком, грошові кошти на ліки та їжу йому давала мама. За його розрахунками йому необхідно близько 5000 грн на місяць для його норамального існування. Ці кошти потрібні на ліки, їжу та одяг. Від дійсно навчається на безкоштовній основі, йому нараховується стипендія у розмірі 1300 грн, але ці кошти він іще не отримав. Коли його батько отримав копію позовної заяви про стягнення з нього аліментів , то повідомив йому, що зробить усе від нього можливе для того щоб як наменше сплачувати аліментів. Представник [PERSON] у судовому засіданні вимоги за позовом підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у письмових поясненнях. Відповідач, який був допитаний у судовому засіданні як свідок, показав, що платив синові у добровільному порядку по 2000 грн, подарував йому 500 доларів США та оплатив курси. Позивні вимоги визнав частково та вказав, що згоден платити аліменти на утримання сина у розмірі 1000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав їх необгрунтованості, посилаючись на свої письмові пояснення. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що перебуває у дріжніх відносинах із відповідачем у даній справі та їй відомо, що [PERSON] проживав у вересні та жовтні 2020 року у свого батька. [PERSON] утримував свого сина, купував йому ліки, водив на прийом до приватного лікаря, витрачав значні кошти на його одяг, дарував коштовні подарунки. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, показання свідків , дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки № 1831 від 02.11.2020 року [PERSON] є студентом 1 курсу денної форми навчання факультету кібербезпеки, комп`ютерної та програмної інженерії Національного авіаційного університету IV (четвертого) рівня акредитації. Термін навчання за освітнім ступенем бакалавр з 15.09.2020 року по 30.06.2024 року. Згідно договору №62-01 від 23.01.2021 року, між ФОП [PERSON] та [PERSON] було встановлено домовленність про надання освітніх послуг та сплачено вартість даних послуг в розмірі 25 650,00грн. З копії квитанцій від 04.11.2020 року, 01.12.2020 року та 29.12.2020 року вбачається, що відповідачем переведено [PERSON] по 1990грн. в рахунок аліментів. Відповідно довідок Національного авіаційного університету, наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів, від 24.05.2020 року, [PERSON] з лютого по квітень 2021 року було нараховано стипендію у розмірі 3900 грн, по 1300 грн за місяць. [PERSON] у гуртожитку університету з 15.09.2020 року не проживав. Навчався дистанційно. Згідно довідки НДСЛ "Охматдит" від 03.08.2020 року, [PERSON] хворіє на хронічний еритематозний гастродуоденіт. Як вбачається з інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підпиємців та громадських формувань та з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] являється фізичною особою-підприємцем з 23.07.1999 року, займається роздрібною торгівлею з лотків і на ринках, має у власності земельні ділянки, квартиру, будинок та гараж. Під час розгляду справи, зокрема 30 червня 2021 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, що продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання: потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Подаючи до суду відзив на позов, відповідач не надав належних доказів того, що він не має можливості утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, а як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON] дійсно потребує матеріальної допомоги, у зв`язку з продовженням навчання. Більш того, відповідач не надав суду доказів, що він є непрацездатним, а тому не має можливості утримувати дитину, яка продовжує навчання. Оскільки повнолітня дитина продовжує навчання, вона потребує матеріальної допомоги, так як несе витрати на придбання канцелярського приладдя, одягу та харчування, ліки. Ураховуючи наведені обставини та положення закону, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню на утримання дитини, що продовжує навчання, суд виходить з наступного. За змістом статей 199, 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила стягнути аліменти у розмірі 1/4 від всіх видів доходів (заробітку) відповідач, та поряд з цим на обгрунтування своїх вимог не надала до суду належних доказів. Матеріали справи не містять доказів щодо розміру заробітку (доходу) відповідача - платника аліментів. Натомість з матеріалів справи вбачається, що на момент звернення до суду з позовом ( [INFO] ) сину позивачки [PERSON] виповнилося 18 років, він продовжує навчання та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, яку має можливість надавати батько дитини, незалежно від форми навчання останнього. [PERSON] потребує допомоги батьків на придбання харчування, придбання одягу, засобів гігієни тощо, крім того, суд враховує, що відповідач є працездатною особою, однак в зв`язку з тим, що обоє з батьків зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення двадцяти трьох років за умови, що мають таку можливість, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на період навчання повнолітнього сина, у розмірі 1/6 частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 09 листопада 2020 року та до закінчення [PERSON] навчання, тобто до 30 червня 2024 року, за умови, що він буде продовжувати навчання, але не більше ніж до досягнення [PERSON] двадцяти трьох років. Визначаючи такий розмір аліментів, судом враховано положення ст. 180, 200 СК України за приписами яких обов`язок утримувати дитину покладається на обох батьків. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в розмірі 560,53 грн, пропорційно до задоволених вимог. При ухваленні даного рішення суд враховує, практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Також Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial