Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Літинського районного суду Вінницької області із вказаним позовом мотивуючи його тим, що 30.03.2000 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 25.07.2013 року шлюб між сторонами розірвано, а шлюбні стосунки припинені. Позивач зазначає, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.03.2003 року було придбано житловий будинок з господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] . Позивач вважає, що вказаний будинок з господарськими спорудами та земельною ділянкою являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин в 2008 році за спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль марки ВАЗ 21070-3НГ, 2005 року випуску д.н.з. [NUMBER] , та причіп легковий - В (універсальний) ПГМФ 8302, д.н.з. [NUMBER] , які позивач також вважає спільною власністю подружжя. Просить розділити майно, що є її спільною сумісною власністю з відповідачем [PERSON] , а саме виділити їй Ѕ частину будинку з господарськими спорудами та земельною ділянкою що розташовані за адресою [ADDRESS] . Відповідачу [PERSON] просить залишити автомобіль марки ВАЗ 21070-ЗНГ та причіп легковий - В (універсальний), зобов`язавши [PERSON] виплатити її грошову компенсацію вартості інших 50% автомобіля та причепа. Також просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених в позові і просить їх задовольнити. Проте участі в судових дебатах не брала. Представник позивача - адвокат Богословський С.В. в судовому засіданні позов підтримав. Щодо позовних вимог відносно причепа просив позов в цій частині залишити без розгляду. Також просив суд виділити його довірительці [PERSON] Ѕ частину спірного житлового будинку розташованого по [ADDRESS] та зобов`язати відповідача сплатити половину коштів вартості спірного автомобіля. Просить врахувати ті обставини, що це майно було придбано за спільні кошти майна подружжя. Доводи відповідача, що це його особисті кошти, і саме за ці кошти, які отримані від реалізації його попереднього житла, ним придбано спірний будинок, вважає такими, що нічим не доведені. Також просить вирішити долю судових витрат. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що у 2002 році він продав будинок, який належав йому на праві спільної сумісної власності від попереднього шлюбу в результаті чого він отримав кошти в сумі 21 000 гривень. Саме за ці гроші ним було придбано будинок, який є предметом розгляду. Зауважив, що одночасно із придбанням будинку він отримав від матері у подарунок 8800 гривень. Саме ці 8800 гривень ним були надані у якості завдатку при купівлі автомобіля. Сам автомобіль куплявся в кредит за його власні кошти. Просить визнати спірне майно його особистою власністю, а у задоволенні позову відмовити повністю. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка являється близьким другом як позивача так і відповідача підтвердила суду, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, ремонти робили разом та майно набували разом. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та представника позивача, заслухавши показання свідка допитаної у судовому засіданні, суд приходить до наступних висновків. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 25.07.2013 р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішення набрало законної сили 05.08.2013 р. (а.с. 7 том 1). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.02.2003 р. (а.с. 9 том 1) судом встановлено, що [PERSON] придбав житловий будинок по [ADDRESS] . Технічним паспортом (а.с. 10-15 том 1) наводиться характеристика будинку по [ADDRESS] . Згідно облікової картки приватного транспортного засобу (а.с. 18 том. 1) встановлено, що [PERSON] зазначений власником автомобіля марки ВАЗ 21070 - ЗНГ, д.н.з. [NUMBER] , та причіпу легкового (універсального), д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до договору дарування грошей від 12.02.2003 р. (а.с. 37 том 1) вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] 8 800 гривень. Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.04.2002 р. (а.с. 38 том 1), судом встановлено, що [PERSON] продав [PERSON] незакінчений житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] за 43 000 (сорок три) тисячі гривень. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.04.2002 р. (а.с. 39 том 1) встановлено, що [PERSON] продав [PERSON] земельну ділянку площею 0,1499 га. на території Літинської селищної ради Літинського району Вінницької області за 4 000 грн. Відповідно до розписок (а.с. 55-58 том 1) зазначається, що [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок і земельну ділянку по [ADDRESS] за 3350 доларів США. Аналогічна інформація також підтверджується завіреними письмовими поясненнями [PERSON] (а.с. 114 том 1). Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 63 том 1) встановлено, що стан рахунку [PERSON] станом на 01.08.2013 р. складав 11928 гривень. Відповідно до висновку експерта Вінницького науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру за № 9 від 26.11.2018 р. (а.с. 46-63 том 2) ринкова вартість житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою [ADDRESS] становить 499381,20 грн., а вартість земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за вказаною адресою становить 60539,30 грн. Одночасно вказаним висновком наводяться варіанти поділу будинку за умови його фактичного поділу між двома власниками. Відповідно до звіту за № 0-71 (а.с.154-160 т.2) судом встановлена ринкова вартість автомобіля ВАЗ 21070-ЗНГ, VIN [NUMBER] , синього кольору, станом на 11.07.2019 р. становить (округлено) 36 500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст. 70 СК України). При цьому, право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу. Кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що грошові кошти отримані відповідачем [PERSON] від продажу нерухомого майна по [ADDRESS] є його особистими коштами, так як вони отримані ним від продажу майна, яка належало йому до шлюбу із [PERSON] . Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Так, дослідивши надані по справі докази, суд зазначає, що позивачем та його представником не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що спірне нерухоме майно, придбане як за спільні кошти подружжя сторін по справі. Окрім того, ні позивачем, а ні його представником жодним чином не обґрунтовано, що на момент придбання спірного нерухомого майна позивач мала стабільний та достатній заробіток або інший дохід, який дозволив би їй накопичити відповідну суму або частину такої суми для придбання нерухомого майна. Стороною позивача жодним чином не підтверджено матеріальний стан [PERSON] до та на момент придбання спірного нерухомого майна. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення позову в цій частині, оскільки позивачем не обґрунтовано та жодними належними і допустимими доказами не підтверджено, що спірне нерухоме майно придбано саме за спільні кошти подружжя. Зазначені в позові доводи ґрунтуються лише на презумпції, закріпленій в ст. 60 СК України щодо належності придбаного у шлюбі майна, однак вказане спростовано в судовому засіданні відповідачем, який довів рядом доказів факт придбання спірного майна за його особисті кошти отримані внаслідок реалізації нерухомого майна від попереднього шлюбу. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль ВАЗ 21070-3НГ, 2005 року випуску д.н.з. [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 18250 грн. Всупереч вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем будь-яких належних та допустимих доказів придбання спірного автомобіля за свої особисті кошти суду не надано. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача Ѕ частини вартості спірного автомобіля, як спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд вважає що позов в цій частині підлягає до задоволення. Враховуючи ту обставину, що представник позивача під час розгляду справи просив залишити вимогу щодо поділу автомобільного причіпу без розгляду та залишити його у власності відповідача, тому суд вважає, що дане клопотання підлягає до задоволення і позов в цій частині підлягає залишенню без розгляду. Ухвалою суду від 10.08.2016 р. (а.с. 86-87 том 1) забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірний будинок та автомобіль. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного будинку об`єктом права спільної сумісної власності та прийшов до висновку щодо автомобіля, відтак наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову шляхом скасування арешту. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивач [PERSON] , як інвалід ІІ групи (а.с. 19 том 1 ) та відповідач [PERSON] , як інвалід війни (а.с. 40 том 1) звільнені від сплати судового збору, суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідним компенсувати судовий збір за рахунок держави. На підтвердження вимоги про стягнення витрат про надання правової допомоги представником позивача надано квитанцію № 22 від 16.11.2016 р., № угоди 22/16-ц (а.с.22 том 1) та детальний опис робіт (наданих послуг) за договором про надання професійної правничої допомоги № 22/16-ц від 16.05.2016 р. (а.с. 167 том 2), відповідно до якої [PERSON] сплатила адвокату Богословському С.В. гонорар у сумі 2 500 грн. Відповідач [PERSON] заперечив щодо стягнення з нього витрат на юридичну допомогу і надав Квитанції № 22 від 16.05.2016 р., № угоди 22/16 від 16.05.2016 р. (а.с.169, 170 том 2), відповідно до якої [PERSON] сплатила адвокату Богословському С.В. гонорар у сумі 2500 грн. Відповідачем було зазначено, що відповідно до Угоди та Квитанції №22 від 16.05.2016 року дану суму у якості компенсації витрат за надання правової допомоги він оплатив в межах цивільної справи № 137/1304/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину (рішення Літинського районного суду Вінницької області від 29.06.2016 року (а.с.151 том 2)і вважає, що відповідно до укладеної Угоди з [PERSON] адвокат видав дві квитанції одним числом і за одним номером. За таких підстав, суд вважає, що оскільки відповідачем відшкодовано витрати за надання правничої допомоги в іншому провадженні по тій самій угоді, тому відсутні підстави для задоволення вимоги позивача щодо стягнення судових витрат на правову допомогу, адже суду не надано доказів того, що [PERSON] дійсно понесла витрати в межах даної справи.

Outcome: partial