Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2020 року звернувся до суду з позовом та з уточненим позовом до Громадської організації «Об`єднання громадян «Лихачівське», в якому просив визнати за ним право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] з правом реєстрації - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання у квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач вказав, що він з 21.03.2003 року постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою позивач зареєстрований без зазначення номера квартири, що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання. Зазначена квартира була надана позивачу керівництвом Механізованої колони №76 «Південелектромережбуд», якій належав цей будинок (на той час - гуртожиток). Наразі підприємства МК №76 «Південелектромережбуд» не існує і документи, які стали підставою вселення [PERSON] , не збереглися. Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради за №275 від 21.08.2006 року, будинку [ADDRESS] , який мав статус гуртожитку, було надано статус житлового будинку. На сьогоднішній день вказаний будинок знаходиться на балансі Громадської організації «Об`єднання громадян «Лихачівське». З метою можливості приватизації займаної квартири позивач звернувся до Управління майном комунальної власності міста, де його повідомили про необхідність підтвердження по квартирного проживання, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 28.12.2019 року було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Полтавська міська рада надіслала до суду клопотання про залучення до справи в якості третьої особи Управління майном комунальної власності міста. Ухвалою суду від 22.01.2020 року залучено до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Управління майном комунальної власності міста. Управління майном комунальної власності міста надіслало до суду заяву, в якій покладається при вирішенні справи на розсуд суду та просить розгляд проводити без участі представника управління. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, надали заяву, в якій просили справу розглядати у їх відсутність, позов задовольнити повністю. Представник відповідача - Громадської організації «Об`єднання громадян «Лихачівське» до суду не з`явився, надіслав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, з позовними вимогами згоден у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи - Полтавська міська рада в особі виконавчого комітету Полтавської міської ради до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи - Управління майном комунальної власності міста до суду не з`явився, просив про розгляд справи у його відсутність, заперечень проти позову не надійшло. Суд вирішив судовий розгляд проводити у відсутність сторін, враховуючи положення ст.ст.211,223 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних і доказів. Оскільки, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що[PERSON] з 21.03.2003 року постійно проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.8 - довідка з місця проживання). Зазначена квартира була надана позивачу керівництвом Механізованої колони №76 «Південелектромережбуд», якій належав цей будинок (на той час - гуртожиток). Наразі підприємства МК №76 «Південелектромережбуд» не існує і документи, які стали підставою вселення [PERSON] не збереглися (а.с.9- довідка). За вказаною адресою позивач зареєстрований без зазначення номера квартири, що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання (а.с.6 - витяг). Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради за №275 від 21.08.2006 року, будинку [ADDRESS] , який мав статус гуртожитку, було надано статус житлового будинку. На сьогоднішній день вказаний будинок знаходиться на балансі Громадської організації «Об`єднання громадян «Лихачівське». Позивач при зверненні до суду вказав, що метою позову є приватизація його житла. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ч.1. ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення . Згідно зі ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартири державного житлового фонду одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. В силу статей 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації. Відповідно до ч. ч. 1, 3, 10 ст.8 вищевказаного закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами, організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир, житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п.1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати) кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Пунктами 4, 5 ст. 5 передбачено право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Пункт 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» затверджено наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 р. № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404 зі змінами внесеними згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 114 від 10.05.2018 року передбачено подання до органу приватизації цілий ряд документів. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині визнання за ним права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] є законними, обґрунтованими, та такими що не порушують прав та інтересів інших осіб, а тому позов [PERSON] в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання у квартирі [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що права та інтереси позивача не були порушені відповідачем, оскільки були відсутні підстави для здійснення реєстрації [PERSON] за вказаною адресою до визнання за ним права на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Також відсутні підставі для зобов`язання відповідача зареєструвати позивача за вказаною адресою, оскільки між сторонами не виник спір з приводу даного предмету спору, відповідач не наділений такими повноваженнями, а тому слід відмовити в задоволенні вимог позову в цій частині. На підставі викладеного та

Outcome: partial