Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів та надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька. Уточнені заявлені вимоги обґрунтовує тим, що на підставі рішення Виноградівського районного суду від 18.10.2013 року вирішено стягувати з відповідача аліменти на користь позивача на утримання двох дітей в твердій грошовій сумі по 500,00 гривень щомісячно на кожну дитину. На даний час діти потребують значно більших коштів на утримання. Позивач просить змінити розмір сплачуваних аліментів та стягувати з відповідача по 2000,00 гривень щомісячно на кожну дитину. Станом на 30.09.2019 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 112247 грн. Крім того, позивачка має намір час від часу виїжджати разом з дітьми за кордон з метою відпочинку та оздоровлення дітей, а також для їх загального розвитку. Відповідач відмовляється надати дозвіл на такі виїзди, чим самим перешкоджає позивачці створювати належні умови для розвитку дітей. Просить суд надати дозвіл на виїзд за кордон двох дітей до Угорської Республіки, Чеської Республіки, Словацької Республіки, Польської Республіки, Республіки Болгарії, Республіки Хорватії, Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет, без згоди та супроводу батька [PERSON] , до їх повноліття. У свою чергу представником відповідача [PERSON] - адвокатом Нечаєв В.В. подано до суду відзив на позовну заяву. У відзиві вказує, що відповідач визнає позовну вимогу про збільшення розміру аліментів частково у розмірі по 1109 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття. Позивачем не наведено жодних тверджень, що він умисно не утримує дітей. Крім того, він не може працювати чи виїхати за кордон на заробітки, оскільки перебуває на лікуванні. На підставі відомостей ДФС він не отримав жодних доходів починаючи із 2015 року. До позовної заяви не долучено жодного належного та допустимого доказу перебування дітей на гуртках, відпочинку, оздоровленні, доказів придбання одягу та вартості такого придбання. Відповідач має проблеми із здоров`ям, має на утриманні матір з інвалідністю, у зв`язку з чим сам потребує майнової допомоги. Що стосується позовних вимог про тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька, відповідач вважає їх безпідставними та просить у їх задоволенні відмовити повністю. Позивачка не зазначила конкретної адреси місця перебування дитини та не надала докази на підтвердження повернення дітей на територію України, що створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву у якій просить розглядати справу без її участі, уточнені позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Нечаєв В.В., який діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №21 від 17.01.2020 року та ордеру від 21.01.2020 року, у судовому засіданні пояснив, що після уточнення позивачкою своїх позовних вимог, його клієнт повністю заперечує відносно позовних вимог та просив у задоволенні таких відмовити повністю. Заслухавщи пояснення, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Виноградівського районного суду від 18.12.2018 року у справі №299/3253/18 шлюб між сторонами розірвано. Сторони є батьками доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Виноградівського районного суду від 18.10.2013 року у справі №299/2945/13 з відповідача на користь позивачки на утримання двох дітей вирішено стягувати аліменти у розмірі по 500,00 гривень щомісячно. Згідно довідки Центрального відділу ДВС м.Вінниця Головного ТУЮ у Вінницькій області №102777/15.26-25/26 від 16.10.2019 року, по виконанню виконавчого листа №299/2945/13 від 18.10.2013 року, станом на 30.09.2019 року наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання та становить 112247,00 грн. На ствердження своїх позовних вимог позивачкою подано до суду довідку Виноградівської районної лікарні від 11.02.2020 р. з якої вбачається, що [PERSON] , 2006 р.н., знаходиться на обліку у сімейного лікаря із діагнозом: вітіліго, вальгуспа деформація стопи, порушення осанки, дифузний зоб І ступеня. На ствердження своїх заперечень відповідачем подано до суду копію відомостей з ДФС від 31.01.2020 року, з яких вбачається, що він не отримав жодних доходів починаючи із 2015 року. Крім того, відповідач має на утриманні матір [PERSON] , 1954 р.н., яка є інвалідом ІІ групи. Із часу стягнення аліментів рішенням Виноградівського районного суду від 18.10.2013 р. обставини, що мали значення для визначення судом розміру грошового утримання з батька для дітей, істотно змінилися. На час, із якого за рішенням суду припадав початок стягнення аліментів, розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років та від 6 до 18 років становив 972,00 грн. та відповідно 1210,00 грн. Тим часом, розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років у 2020 році становить (становитиме) з 1 січня по 30 червня - 2218 грн., з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень, відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". З урахуванням такої динаміки прожиткового мінімуму доводи позивача про те, що матеріальне утримання дітей стало обходитись значно дорожче відповідають дійсним обставинам. Зважаючи на інтереси дітей, такі обставини не можуть повністю залишатися поза увагою суду в спорі, що розглядається. Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживають діти, на їх утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, відпочинку дітей тощо, є загальнозрозумілими та не викликають заперечень у сторін чи сумнівів у суду. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ст.82 ч.ч. 1, 3 ЦПК України). За змістом положень ст.ст.1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст.1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (норми матеріального права в редакції, чинній на час пред`явлення позову), прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення. За приписами СК України: батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180); за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ст.181 ч.3); розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 ч. 2); суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі; розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону; той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 184 ч.ч. 1, 2, 3). Отже, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за наявності обставин, що мають істотне значення, безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом збільшено за рішенням суду за позовом одержувача аліментів у разі зміни, зокрема, його матеріального стану та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 192 ч. 1 СК України). При визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого, стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 ч. 1 СК України). За змістом положень ст. 191 ч. 1 і ст. 192 ч. 1 СК України, у випадку звернення по збільшення розміру раніше стягнутих аліментів правило про стягнення аліментів за рішенням суду від дня пред`явлення позову не застосовується, аліменти у збільшеному розмірі, у випадку відповідного задоволення вимоги, стягуються з дня набрання рішенням суду законної сили. Тож слід визнати, що матеріальне становище одержувача аліментів як одна з умов, із якою пов`язується можливість збільшення розміру аліментів, змінилося, потреба в коштах для утримання і розвитку дітей істотно зросла, тому виникли дійсні підстави для вимоги до платника аліментів про збільшення їх розміру як такі. Власне недостатність у матері коштів на утримання дітей сумнівів не викликає, відповідні доводи позивача відповідачем не спростовані. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. На переконання суду, з урахуванням фактичних обставин справи, динаміки значення базового соціального стандарту, позовні вимоги у частині збільшення розміру аліментів підлягають до задоволення, з прийняттям рішення про зміну розміру аліментів, який було раніше встановлено до 2000,00 гривень щомісячно на кожну дитину з дня набрання рішенням законної сили. Що стосується позовних вимог про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, суд приходить до наступного. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яка набрала чинності для України 27.09.1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі рішення суду, може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. У Постанові від 04.07.2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що: - дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; - при розгляді даної справи судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою оздоровлення та відпочинку, - суд приходить до висновку про доцільність надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей у супроводі матері або уповноваженої нею особи за кордон із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл та напрямку прямування, що відповідатиме найкращим інтересам дітей. Що стосується позовних вимог про надання позивачу дозволу на виготовлення документів для тимчасового виїзду за кордон для дітей без згоди батька, суд приходить до наступного. Так, відповідно до п.п.2 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються: особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства чи за наявності виданої органом державної виконавчої служби довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців). Тобто, чинним наразі законодавством передбачена необхідність отримання письмової згоди другого з батьків при оформленні особі, яка не досягла 16-річного віку паспорту для виїзду за кордон лише у разі якщо таке оформлення здійснюється у закордонній дипломатичній установі. Для оформлення ж паспорту дитині для виїзду за кордон на території України достатньо заяви-анкети одного з батьків. Згода другого з батьків на таке оформлення не потрібна. Вказаним вище Порядком взагалі не передбачена можливість вирішення такого питання в судовому порядку. Вказане свідчить про те, що вимога [PERSON] про надання дозволу на оформлення документів для виїзду за кордон неповнолітнім дітям є безпідставною та задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду спрямоване на захист прав та інтересів дітей, позивачка проживає на території України постійно, має житло в Україні, виїзд з дітьми за кордон не пов`язано із переховуванням їх від батька. Таким чином, позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька підлягають задоволенню частково, з корекцією часового проміжку можливості виїзду дитини за кордон без згоди їх батька із зазначенням конкретної країни-прямування. Отже, оцінивши подані сторонами та досліджені під час судового розгляду справи докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що звернення позивачки є підставним, а її позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. У відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 768,40 гривень. Судові витрат від оплати яких позивач звільнений, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 141ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial