Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Східенерго», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 03 лютого 2015 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. З вказаним рішенням не погодився представник [PERSON] [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку інтересах [PERSON], так як вважає, що воно винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що у порушення норм процесуального права, суд першої інстанції задовольняючи заяву позивача про витребування доказів, останні не витребував й не направив копії на адресу позивачки. Розглянув справу без участі позивачки та про час і місце розгляду справи ні позивачку ні її представника не повідомив. Розглянув справу одностороннє, та не прийняв до уваги всі обставини, які були викладені в позові. Сторони в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін. Представник відповідача в обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги апеляційному суду електронною поштою надав письмові докази, які не були витребувані судом першої інстанції для повного та всебічного розгляду справи / а.с.229-245, том №1, а.с.1-63, том №2/,; Згідно з п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України одним з- основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У ч.3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст.ст.303,304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом. Враховуючи вище зазначене, колегія апеляційного суду вважає за можливе дослідити нові докази відповідача / а.с. 229-245, том №1, а.с.1-63, том №2/. Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка була ознайомлена зі своїми трудовими обовязками належним чином, систематично їх не виконувала, про що свідчать її особисті пояснення, пояснення працівників та доповідні посадових осіб. З такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову. Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог ч. 1 п. 3 ст. 40 КЗпП України, юридичні факти, які підлягали встановленню судом відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України при вирішенні даного спору, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог ст. ст. 147 - 149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення. Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з'ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поруч з іншими обставинами при обранні виду стягнення. В наказі про накладення дисциплінарного стягнення (чи це наказ про звільнення, чи про оголошення працівникові догани) обов'язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов'язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. Апеляційним судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала у відповідача та 8 липня 2014 року була звільнена за п.4 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків./ а.с.4-7/; З наказу про звільнення вбачається, що на [PERSON] тричі накладалися дисциплінарні стягнення у вигляді догани, за невиконання покладених на неї Правилами внутрішнього трудового розпорядку зобовязань, а саме наказами: - №326-од від 17.03.2014 року; - №453-од від 23.04.2014 року: - №534-од від 22.05.2014 року; Як вбачається з наказу №326-од від 17.03.2014 року/ а.с.130/, 13 березня 2014 року у робочий час в кабінеті лаборантів ЦНіІО між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт у результаті якого [PERSON] образила [PERSON], чим порушила принципи Кодексу корпоративної етики ТОВ «ДТЕК Східенерго», а також п.3.1.3. Правил внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до пояснювальної записки [PERSON] вбачається,що що таку поведінку спровокувала сама [PERSON], яка втручалася у її роботу, тим самим принизила її як фахівця./ а.с.133/;Вважає [PERSON] таким самим фахівцем як і вона. Визнала,що порушила принципи Кодексу корпоративної етики ТОВ «ДТЕК Східенерго», пообіцяла, що більш таке не повториться. Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з'ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поруч з іншими обставинами при обранні виду стягнення. До прийняття Наказу № 326 від 17.03.14 року відповідач отримав від позивачки пояснювальну, а зясування обставин за яких вчинено проступок для врахування цього поруч з іншими обставинами при обранні виду стягнення зробив тільки після прийняття вказаного наказу/ а.с.136-142/; Тобто до прийняття рішення про накладення на позивачку догани, відповідач не зясував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Натомість у Наказі про результати службового розслідування від 07.04.2014 року № 398 вказано, що керівництвом цеху не забезпечені організаційні вимоги для нормальної роботи колективу лаборантів, але підстави для відміни наказу відсутні./ а.с.141/; Апеляційним судом також встановлено, що позивачка працює у вказаному підрозділі, а саме в цеху наладки та випробувань обладнання, лаборантом з 31.01.2014 року, про що свідчить запис у трудовій книжці/ а.с.6-7/, та наказ № 320-к від 31.01.2014 року про переведення позивачки у цех/ а.с. 34-36, том №2/; Відповідно до робочої інструкції лаборанта по аналізу газів та пилу 4 р. цеху наладки та випробувань обладнання, з якою позивачка була ознайомлена 30 квітня 2014 року/ а.с.93-99/,тобто після накладення на неї догани, лаборант вказаного підрозділу несе відповідальність за невиконання своїх обовязків, покладених відповідно до Положення про цех і зобовязань відповідно до робочої інструкції. Відповідно до Положення про цех / а.с. 38-52, том №2 /, яке відповідач надав суду апеляційної інстанції, вбачається, що вказане Положення затверджене директором ДТЕК Зуєвська [PERSON] [PERSON] 22.05.2014 року, тобто після прийняття Наказу про звільнення. Спірний наказ підписано директором відокремленого підрозділу «Зуївська теплова електрична станція» ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» [PERSON]/ а.с.130/. Як вбачається з наданого апеляційному суду Положення про відокремлений підрозділ «Зуївська теплова електрична станція» ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО», діючого на час виникнення спірних правовідносин, та виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців/ а.с.55/, відокремлений підрозділ не є юридичною особою, директор якого призначається та звільняється Генеральним директором ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО», , має право укладати та припиняти трудові договори на підставі наказу ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО». З довіреності від 14.01.2014 року, яка надана суду апеляційної інстанції вбачається, що директор відокремленого підрозділу має право про накладення стягнень на працівників Зуївська ТЕС та підписувати накази про розірвання трудових відносин / а.с. 2-5 том №2 /; ТОВ «ДТЕК СХІДЕНЕРГО» є юридичною особою/ а.с.55,230-245, т ом №1/; Таким чином апеляційним судом встановлено, що приймаючи рішення про накладення на позивачку [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани відповідач не зясував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, не вияснив чи притягалася до дисциплінарних стягнень раніш позивачка та що обумовило таку поведінку позивачки у новому колективі. Не перевірив, чи знайома [PERSON] зі своїми робочими обовязками на новому місті роботи, чи підписувала вона робочу інструкцію на час скоєння правопорушення,чи знайома вона з Положенням про цех, яке містить перелік зобовязань за які лаборант несе відповідальність, чи є таке правопорушення таким, що тягне за собою стягнення у виді догани,за умови, що відповідач визнав про те, що керівництвом цеху не забезпечені організаційні вимоги для нормальної роботи колективу лаборантів, що призвело до виникнення конфлікту між працівниками. Тобто при застосуванні дисциплінарного стягнення відповідачем порушені вимоги ст. 149 КЗпП України, де йдеться про те, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з'ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поруч з іншими обставинами при обранні виду стягнення. Проте колегією апеляційного суду встановлено, що позивачка працює у вказаному підрозділі, а саме в цеху наладки та випробувань обладнання, лаборантом з 31.01.2014 року, про що свідчить запис у трудовій книжці/ а.с.6-7/, та наказ № 320-к від 31.01.2014 року про переведення позивачки у цех/ а.с. 34-36, том №2/; З Робочою інструкцією лаборанта по аналізу газів та пилу 4 р. цеху наладки та випробувань обладнання, позивачка була ознайомлена тільки 30 квітня 2014 року/ а.с.93-99/,тобто після накладення на неї догани. Доказів про те, що позивачка ознайомлена з Положенням про цех, яке містить зобовязання за невиконання яких персонал цеху несе відповідальність матеріали справи не містять. Як вбачається з наказу № 453-од від 23.04.2014 року, який у повному обсязі був наданий суду апеляційної інстанції / а.с. 61-63, том №2/, до [PERSON] застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді догани за невиконання трудових обовязків, а саме у систематичному порушенні Кодексу етики та ділової поведінки ДТЕК. П.п.3.1.1.,3.1.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку, ст. 139 КЗпП України за скоєні правопорушення 19 березня 2014 року та 2 квітня 2014 року, а саме 19 березня 2014 року [PERSON]Л .у процесі робочої наради розцінила відповідь Яковлєва як сумнів у її компетенції та стала погрожувати, що поскаржиться на Яковлєва про порушення ним політики компанії. Як вбачається з пояснювальної [PERSON] / а.с. 59, т ом №2/, 19 березня 2014 року вона виконала у повному обсязі завдання та положила його на стіл Яковлева. Будь яких пояснень щодо погроз на адресу Яковлева від [PERSON] не витребувано. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Тобто апеляційним судом встановлено що дисциплінарне стягнення за проступок вчинений 19 березня 2014 року прийняте у порушення вимог ст.. 148 КЗпП України, а саме по спливу місяця з дня його виявлення. Щодо правопорушення від 2 квітня 2014 року. Як вбачається із наказу, 2 квітня 2014 року [PERSON] не виконала розпорядження бригадира [PERSON] Відповідно до докладної [PERSON] М./ а.с.156/, вбачається, що 2 квітня 2014 року о 9 годині 35 хвилин [PERSON] надала розпорядження [PERSON] про виконання робіт по блоку № 2, на що остання відповіла: «… без [PERSON] розберуся, хто ви така…». Матеріали службового розслідування/ а.с.158-161/ не містять доказів, яке саме завдання надала [PERSON], [PERSON], та доказів про те, що це саме завдання остання не виконала, оскільки усі пояснювальні, а саме від сторін конфлікту та свідків/ а.с.153-156,/ мають загальний характер, та ніякого відношення до факту невиконання [PERSON] завдання 2 квітня 2014 року не мають та не підтверджують. Відповідно до пояснювальної від [PERSON] / а.с. 58, том №2/, вбачається, що 2 квітня 2014 року вона не отримала від [PERSON] ніяких завдань. Журнал завели 4 квітня 2014 року, де [PERSON] зробила запис про надання завдання та його виконання. Крім того, з Робочою інструкцією лаборанта по аналізу газів та пилу 4 р. цеху наладки та випробувань обладнання, позивачка була ознайомлена тільки 30 квітня 2014 року/ а.с.93-99/,тобто після накладення на неї догани. Доказів про те, що позивачка ознайомлена з Положенням про цех, яке містить зобовязання за невиконання яких персонал цеху несе відповідальність матеріали справи не містять. Як вбачається з наказу №534-од від 22.05.2014 року/а.с.122/ на [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани за відмову виконати розпорядження бригадира [PERSON] 25 та 29 квітня 2014 року. 25 квітня 2014 року бригадир лаборантів [PERSON] дала завдання лаборанту [PERSON] перевірити кіснемери енергоблоку № 4 про що зробила запис у журналі лаборантів. Позивачка виконувати завдання відмовилася з приводу того, що з нею не проведено інструктаж й не направлено з нею для виконання завдання додаткового робітника. У своїй докладній на імя начальника цеху/ а.с.57, том №2/ [PERSON], яку відповідач надав апеляційному суду, пояснила що не відмовлялася виконувати роботу, а тільки вимагала провести з нею інструктаж по безпеці праці та попросила надати додаткового робітника, оскільки виконувати цю роботу одноособово не можливо. У подальшому бригадир відмовила їй виконати роботу, а в 13-50 надала слюсара та доручила іншому робітнику виконати роботу. Ці пояснення [PERSON] розслідувалися, але натомість у наказі вказано, що розпорядження на виконання робіт [PERSON] не надавалося, оскільки вона нібито відмовилися виконувати розпорядження/ яке розпорядження, якщо воно не видавалося позивачці/. Ці обставини свідчать про те, що у структурному підрозділі порушуються вимоги Правил безпечної експлуатації тепломеханічного обладнання електростанцій і теплових мереж, затверджені Наказом Міністерства праці та соціальної політики України N 485 від 15.11.2001року,зареєстровані в Міністерстві юстиції України 3 грудня 2001 р. за N 1002/6193, які діяли на час спірних правовідносин, де у п.5.1.6 йдеться про те, що Виконавець робіт відповідає за: - виконання заходів безпеки, передбачених нарядом або розпорядженням, та за їхню достатність; - дотримання ним самим і членами бригади вимог інструкцій з охорони праці і виконання заходів безпеки, визначених нарядом, проектом проведення робіт (далі - ППР), технологічними процесами і технічними умовами; - чіткість та вичерпність інструктажу і вказівок, які він дає членам бригади безпосередньо на робочому місці; - наявність, придатність і правильність використання засобів захисту, інструменту, інвентарю та пристроїв у процесі проведення робіт; - стан збереження встановлених на робочому місці огороджень, знаків безпеки, запірних пристроїв протягом робочої зміни. Виконавець робіт, який здійснює керівництво бригадою, не повинен брати безпосередню участь у роботі, - якщо її проведення потребує неперервного нагляду за членами бригади, а наглядача не призначено або він відсутній. У наказі вказано, що [PERSON] зверталася до начальника відділу охорони праці про порушення бригадиром вимог охорони праці при наданні їй завдання 25 квітня 2014 року, але останній таких порушень у суперечь вимог п. 5.1.6 та п.5.2.11 у діях бригадира не вбачав, хоча у п.5. 2.1.Правил йдеться про те, що роботи на обладнанні слід проводити за нарядами-допусками або за розпорядженнями. Виходячи з наведеного, апеляційним судом встановлено, що при наданні завдання 25 квітня 2014 року бригадир лаборантів [PERSON] у супереч вимогам Правил не видала позивачці письмового розпорядження на виконання певних робіт/ про що підтверджено у наказі/, не провела з нею чіткого та вичерпного інструктажу і вказівок, які вона надає членам бригади безпосередньо на робочому місці, а не на місці проведення робіт, як вказано у наказі. При прийнятті наказу про накладення на позивачку догани вказані обставини не були узяті до уваги. Щодо порушень від 29 квітня 2014 року лаборантом [PERSON] З тексту наказу вбачається, що позивачка 29 квітня 2014 року не виконала розпорядження начальника цеху від 14 березня 2014 року № 12, вимоги Правил внутрішнього трудового розпорядку,вимоги ст.. 139,142 КЗпП України, розпорядження бригадира [PERSON]. З пояснювальної [PERSON] на імя начальника цеху, вбачається, що між бригадиром та позивачкою існують неприязні відношення, крім того завдання, яке було надане позивачці, остання не може виконати, оскільки не існує інструкції по його виконанню та робочої інструкції. Вказані обставини залишилися поза увагою керівництвом цеху, про що свідчить текст наказу, де йдеться тільки про складні відносини між бригадиром та [PERSON], які не беруться до уваги. Звертаючись до суду з позовом, позивачка не просила скасувати наведені вище накази, але колегія апеляційного суду не можете взяти до уваги вказані накази в обґрунтування систематичного невиконання позивачкою без поважних причин обов'язків, покладених на нею трудовим договором, або правилами внутрішнього трудового розпорядку, оскільки колегією апеляційного суду встановлено, що приймаючи рішення про накладення на позивачку [PERSON] дисциплінарних стягнень у вигляді догани, відповідач у кожному випадку не зясовував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, посилався на 3.1.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку де йдеться про те, що робітник підприємства повинен знати та виконувати вимоги посадової інструкції, а відповідно до матеріалів справи вбачається, що позивачка зі своєю робочою інструкцією ознайомлена тільки 30 квітня 2014 року/ а.с.93-99/. Колегія апеляційного суду не бере до уваги в обґрунтування доказів законного звільнення позивачки, робочу інструкцію лаборанта ПТО/ а.с.100-101/, оскільки позивачку звільнено з посади лаборанта цеху а не лаборанта відділу. Крім того, положення про цех, яке було надане апеляційному суду містить перелік зобовязань для робітників цеху, за невиконання яких робітники несуть відповідальність, однак доказів про те, що [PERSON] була ознайомлена з такими зобовязаннями в матеріалах справи відсутні. Також апеляційним судом встановлене, що відповідач визнав про те, що керівництвом цеху не забезпечені організаційні вимоги для нормальної роботи колективу лаборантів, що призвело до виникнення конфлікту між працівниками/ а.с. 141/. В наказі від 07.04.2014 року № 398 року вказано на усунення недоліків які були підставою для незабезпечення нормальної організаційної роботи колективу лаборантів, забезпечити у вказаних підрозділах організаційні умови для нормальної роботи. Виконання наказу покладено на керівника департаменту по управлінню персоналом. Будь яких доказів про усунення вказаних недоліків матеріали справи не містять. Разом з тим зазначені обставини мають значення для правильного вирішення спору, а тому ухвалення судом першої інстанції рішення без з'ясування цих обставин є помилковим. Звертаючись до суду з позовом позивачка просила суд визнати незаконним наказ від 8 липня 2014 року № 149-к про її звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України незаконним. Колегія апеляційного суду вважає, що позов у цій частині підлягає задоволенню, наказ скасуванню, оскільки колегія апеляційного суду не бере до уваги вказані накази: №326-од від 17.03.2014 року;№453-од від 23.04.2014 року,№534-од від 22.05.2014 року,в обґрунтування систематичного невиконання позивачкою без поважних причин обов'язків, покладених на нею трудовим договором, оскільки вони прийняті у супереч вимог трудового законодавства України. Колегія апеляційного суду не аналізує нові порушення вчинені позивачкою на які посилається відповідач у наказі від 8 липня 2014 року, оскільки вони не можуть бути підставою для звільнення [PERSON] за п.3 ст. 40 КЗпП України. Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позов у цій частині також підлягає задоволенню, оскільки, апеляційним судом встановлено, що позивачку звільнено незаконно, відповідач не довів законності звільнення позивачки за п.3 ст. 40 КЗпП України, а відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. За таких обставин з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 81929 грн. 88 коп. з розрахунку: Період стягнення: з 9.07.2014 року по 13.06.2016 року;/ Колегія апеляційного суду бере до уваги саме цей період, оскільки справа за позовом [PERSON] розглядалася більш ніж 1 рік по незалежним від неї обставинам. Кол-во робочих днів: 486 Середньоденний заробіток: 168 грн.58 коп. Позов у частині стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у сумі 2000 грн., й вважає,що саме ця сума буде законною та справедливою відносно позивачки так і відносно відповідача по справі. Колегія апеляційного суду не погоджується з рішенням суду першої інстанції у частині відмови останній поновити строк для звернення до суду з позовом по поновлення порушених прав на працю, оскільки позов не містить жодного доказу про поважність пропущення строку, з наступного. Як вбачається з матеріалів справи/ а.с.9-11/, позивачка 07.08.2014 року звернулася до Харцизського міського суду Донецької області з позовом про поновлення її на роботі. Відповідно до оголошення на Офіційному сайті «Судова влада України»/ а.с.64, том №2 /, вбачається, що з 14 серпня 2014 року у звязку з проведенням АТО та загостренням ситуації в місті, можливою загрозою для життя і здоровя громадян та працівників суду, та на підставі рішення загальних зборів суддів та Розпорядження Голови суду - Харцизський міський суд Донецької області переходить на особливий режим роботи при якому призупиняється прийом документів та розгляд справ усіх категорій. Розпорядженням від 2 вересня 2014 року № 2710/38-14 Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ визначено територіальну підсудність, відповідно до п.15 якого визначено, що Добропільському міськрайонному суду Донецької області визначена територіальна підсудність справ, які раніш розглядав Харцизський міський суд. Справа позивачки не була передана Добропільському міськрайоному суду, а залишилася у розпорядженні так званої «Донецької народної республіки». Не бажаючи, щоб її справа розглядалася цією інстанцією, вона попросила залишити без розгляду її позов, та залишаючись громадянкою України звернулася до належного суду з позовом. Ці обставини в умовах проведення АТО безумовно є підставами для поновлення порушених прав позивачки для звернення до суду з вказаним позовом. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не звернув уваги та не дав належної оцінки наданим позивачкою доказам на підтвердження порушених її прав при звільненні. Таким чином, рішення суду першої інстанції не може бути визнане законним і обґрунтованим, а тому відповідно до ст. 309 ЦПК Країни підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення позову. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути на користь держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір у сумі1370/ одна тисяча триста сімдесят/грн..50 коп.

Outcome: partial