Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «КЗРК» про відшкодування моральної шкоди. В позові зазначила, що працювала на шахті ім.. Ордженікідзе «Кривбасруда», (нині ПАТ «Кривбасзалізрудком») в період з 16.12.1985 р. по 30.01.1998 року підземним рукоятником сигналістом (з 01.11.1987 року назва професії змінена на підземну стволову) з повним робочим днем в підземних умовах. 03.12.1996 року їй було встановлено професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другого ст. , емфізема легень другого ст. По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що складений акт розслідування хронічного професійного захворювання від 16.12.1996 року. У вищевказаному акті зазначено, що причиною професійних захворювань є робота впродовж 11 років в умовах пилу, переохолодження на підприємствах ВО «Кривбасруда» (нині ПАТ «Кривбасзалізрудком»). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 16.12.1996 року профзахворювання виникло з вини адміністрації ВО «Кривбасруда» (нині ПАТ «Кривбасзалізрудком», оскільки адміністрації не виконала вимоги ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ст. 153 КЗпП України, щодо створення на робочих місцях умов праці відповідно вимогам нормативних актів. У лютому 1997 року висновком МСЕК їй було встановлено 25% втрати професійної працездатності, але довідка МСЕК за лютий 1997 року у неї відсутня, так як віддала її відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків ВО «Кривбасруда» для призначення їй одноразової та щомісячних виплат. За висновком МСЕК від 13.02.2006 року їй була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40 %. в звязку з професійним захворюванням. Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. У звязку з професійними захворюваннями змінився її спосіб та якість життя, що завдає моральних страждань. Любі фізичні навантаження викликають у неї важке дихання, сухий кашель, головну біль. Через захворювання вона не може виконувати роботу по дому і забезпечувати життєві потреби родини. Факт завдання їй моральних страждань підтверджується актом розслідування професійного захворювання на виробництві, витягом із висновку МСЕК. Виписками з історії хвороби. Моральну шкоду вона оцінює у 701\~568,0 грн. Позивач звернулася до суду з клопотанням про підтримку позову і розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача позов не визнав, пояснила, що на момент виникнення права у позивача щодо відшкодування шкоди (в тому числі і моральної), тобто 03.12.1996 року - діяли «Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків», затверджені Постановою КМУ № 472 від 23.06.1993р. (далі - «Правила»). На момент звернення Позивача до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, «Правила» втратили чинність на підставі Постанови КМУ № 807 від 11.07.2001р.; відповідно до ст.5 Цивільного Кодексу України, нормативний акт, який втратив чинність, зворотної сили не має. Крім того, згідно абзацу першого пункту 11 «Правил», моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Тобто, для відшкодування моральної шкоди, Позивач повинен був звернутись з відповідною заявою в установлений законом строк, який визначено пунктом 48 «Правил». Але [PERSON] з такою заявою ні до адміністрації комбінату, ні до профспілкового комітету, ні в комісію по трудових спорах, ні до суду - не звертався. Вважає, що у [PERSON]. відсутнє законне право на відшкодування моральної шкоди. Наказом МОЗ України від 22.11.95р. N 212 затверджено «Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», який був чинний на той час (далі Порядок), згідно з п.п. 1.1. п.1 обов'язки щодо встановлення факту спричинення моральної шкоди потерпілим на виробництві покладено на медико-соціальні експертні комісії (МСЕК). Відповідно до пункту 48 «Правил», спори між потерпілим або іншими заінтересованими особами і власником щодо права на відшкодування шкоди визначення або перерахування її розміру, а також наявності порушення правил охорони праці, визначення ступеня провини власника і потерпілого та інших умов, від яких залежить розмір відшкодування шкоди, вирішуються в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів, а тому у позові просить відмовити. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач в період з 16.12.1985 р. по 30.01.1998 року підземним рукоятником сигналістом (з 01.11.1987 року назва професії змінена на підземну стволову) з повним робочим днем в підземних умовах.(а.с.22-25). 03.12.1996 року їй було встановлено професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт другого ст. , емфізема легень другого ст. По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що складений акт розслідування хронічного професійного захворювання від 16.12.1996 року. У вищевказаному акті зазначено, що причиною професійних захворювань є робота впродовж 11 років в умовах пилу, переохолодження на підприємствах ВО «Кривбасруда» (нині ПАТ «Кривбасзалізрудком») (а.с.17-19). Вперше у лютому 1997 року висновком МСЕК їй було встановлено 25% втрати професійної працездатності. За висновком МСЕК від 13.02.2006 року їй була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40 %. в звязку з професійним захворюванням, безстрокова і вона визнана інвалідом третьої групи. (а.с.21).. Таким чином, у позивача право на відшкодування моральної шкоди виникло з 03.12.1996 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалося Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваж ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 23 червня 1993 року № 472. Тобто у грудні 1996 року - діяли «Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків», затверджені Постановою КМУ № 472 від 23.06.1993р. (далі - «Правила»). На момент звернення Позивача до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, «Правила» втратили чинність на підставі Постанови КМУ № 807 від 11.07.2001р.; відповідно до ст.5 Цивільного Кодексу України, нормативний акт, який втратив чинність, зворотної сили не має. Таким чином, хоча [PERSON] і перебувала з ВО «Кривбасруда» (нині ПАТ «Кривбасзалізрудком» у трудових відносинах, спір виник з приводу заподіяння позивачеві моральної (немайнової) шкоди, пов'язаної з ушкодженням здоров'я. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України та акт розслідування хронічного професійного захворювання від 16.12.1996 року, яким відповідач фактично визнав, про доведеність виконання робіт позивачем у небезпечних для життя і здоров'я умовах.(а.с.17-19). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умовах праці, були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 . Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Покладення обов'язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами. Дослідивши надані докази, а також виходячи з того, що мав місце факт заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки вона переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя, суд вважає, що саме ПАТ «Кривбасзалізрудком» , на якому працювала позивач і яке заподіяло їй моральну шкоду, повинно її відшкодувати. Проте, вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд вважає , що позов належить задовольнити частково, оскільки відповідно до абз.2п.11 Правил, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, який на час виникнення спірних правовідносин становив 17грн. Таким чином, розмір моральної шкоди, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивачки, не може перевищувати 2\~550 грн. На підставі «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472.,ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України ,

Outcome: partial