Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про\~ стягнення коштів, посилаючись на наступні обставини.\~ Між сторонами існувала домовленість про купівлю-продаж автобуса з розстрочкою оплати, а саме відповідач повинна була продати на умовах розстрочки позивачу автобус ІVЕСО РЕGASSO, д.н.з. [NUMBER], 2000 р. випуску, а позивач повинен був сплатити його вартість впродовж календарного року. Позивач вказав, що факт існування домовленості підтверджується розпискою від 01.12.2015 р., в якій [PERSON] вказала, що отримала від нього 700,00 доларів СІІІА та 750 євро в якості авансу за попереднім договором купівлі-продажу. 01.12.2015 р.позивач приїхав до м. Запоріжжя з метою передати [PERSON] аванс за купівлю автобуса та переоформити автобус в органах ДАІ, а згодом виплатити всю суму вартості автобуса. Позивач зазначив, що [PERSON]. Н.О. попросила його підписати договір позики від 30.11.2015 р., щоб уникнути ризику не виплати ним повної суми вартості автобуса. Після цього, позивач заправив автобус пальним за свої кошти на суму 4000 грн. та разом з [PERSON] та її співмешканцем Федіром поїхали на цьому автобусі з м. Бердянську через м. Запоріжжя до м. Києва, щоб оформити на ім'я позивача нотаріально завірену довіреність з правом розпоряджатися автобусом. Позивач вказав, що після того, як вони проїхали 170 км автобус поломився і [PERSON] забрала автобус, пообіцявши відремонтувати його в місячний термін, після чого обіцяла зателефонувати йому, щоб він забрав його. Позивач кілька разів телефонував [PERSON], але вона не відповідала на його дзвінки. 11.04.2016 року позивач приїхав до м. Запогріжжя, щоб повернути свої кошти, дані ним відповідачу під розписку за намір придбати в неї автобус, проте [PERSON] в грубій формі повідомила йому, що автобус віддавати не збирається та суму авансу також не поверне. Таким чином між сторонами був укладений удаваний правочин - договір позики та написана нею власноруч розписка, що насправді є договором купівлі-продажу на умовах розстрочки. Отримавши від позивача аванс та підписавши удаваний правочин - договір позики, який насправді був договором купівлі-продажу на умовах розстрочки, [PERSON] в подальшому відмовилась від передачі майна (автобуса), а також авансу, наданого їй. Договір позики був укладений для того, щоб узаконити зобов' язання позивача перед [PERSON] щодо сплати решти вартості автобуса, яку він повинен був здійснити на протязі року, тобто, насправді і договір позики, і розписка є прихованим договором купівлі-продажу на умовах розстрочки. Позивач вказав, що в дійсності між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу на умовах розстрочки, на підставі якого відповідач повинна була передати йому автобус в користування, а він в свою чергу сплатити повну вартість автобуса протягом року. Разом з тим, розпискою підтверджується факт, отримання відповідачем авансу за прихованим договором купівлі-продажу на умовах розстрочки. І договір позики, і розписка була вчинені виключно з метою приховання іншого правочину, договору купівлі-продажу на умовах розстрочки, який насправді сторони вчинили, тому до відносин, які виникли між позивачем та [PERSON] необхідно застосовувати відповідні правила правочину, які вони приховали, оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені розпискою і договором позики. За удаваною розпискою та договором позики насправді були встановлені правовідносини купівлі-продажу транспортного засобу. Позивач вказав, що [PERSON] не виконала свої зобов' язання та відмовилась передати йому автобус, як предмет договору купівлі-продажу, вона зобов' язана повернути йому кошти, а саме аванс, переданий їй за таким договором та відшкодувати, понесені ним збитки. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач та його представник позов не визнали. Суд, заслухав сторони, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] існувала домовленість про купівлю-продаж автобуса з розстрочкою, а саме [PERSON] повинна була продати на умовах розстрочки , [PERSON] автобус ІVECO PEGASSO, д.н.з.АЕ 3144 АА, 2000 р. випуску ( надалі за текстом автобус), яким вона користувалася та розпоряджалася на підставі довіреності, а [PERSON] зобов»язався сплатити його вартість впродовж календарного року. Відповідно до розписки від 01.12.2015 року [PERSON] отримала від [PERSON] 700 доларів США та 750 євро , як предоплату по попередньому договору купівлі-продажу автобусу ІVECO PEGASSO, д.н.з.АЕ 3144 АА, 2000 р. випуску. В судовому засіданні встановлено, що в подальшому договір купівлі-продажу автобусу між сторонами не був укладений за причиною технічної несправності автобусу і небажанням сторін його ремонтувати. Договору щодо придбання автомобіля між сторонами не укладалось, існувала лише усна домовленість, тому, в силу\~ст. 570 ЦК України, сплачені [PERSON] в рахунок придбання автомобілю 700 доларів США та 750 євро, є авансом. Оскільки в подальшому договір купівлі-продажу автомобілю укладено не було, аванс підлягає поверненню. За нормами\~ст.546 ЦК України\~виконання зобов'язань може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язань. У відповідності до\~статті 570 ЦК України\~завдатком є грошова сума або нерухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. При цьому ч.2\~ст.570 ЦК України\~встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком. Отже, завдаток являє собою грошову суму або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце тільки за наявності зобов'язання, яке повинно виникати на підставі договорів. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно з частиною першою\~статті 192 ЦК\~законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Згідно п. 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"\~суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга\~статті 192 ЦК, частина третя\~статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року). При задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні, і у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Оцінивши, всі докази в їх сукупності, суд вважає, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 700 доларів США і 750 євро законними і обгрунтованими. Враховуючи вищевикладені вимоги закону, суд, бере до уваги, що на день ухвалення рішення на 28.11.2016 року за офіційни м курсом НБУ 700 доларів США складає 18\~006 гривень та 750 євро складає 20435 гривень, саме ці суми в гривневому еквіваленті і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 381,71 гривні- вартість квитків на потяг, то суду не надано доказів, що купівля позивачем квитків на потяг було пов»язано саме з поїздкою до м. Бердянська з метою повернення переданих ним відповідачу коштів, цей факт заперечувала відповідач і більше ніяких доказів позивачем в обгрунтування цих вимог судові не надано, тому, як вважає суд, у задоволенні цих вимог слід відмовити. У відповідності ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно зі ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551, 20 гривні. До витрат, пов»язаних з розглядом справи належать: витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов»язані з їх явкою до суду. У відповідності до ч.2 ст. 85 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту). Судом встановлено, що позивач мешкає у м. Львові, неодноразово приізджав на судові засідання до м. Бердянська, що документально підтверджено і витратив на купівлю квитків суму у розмірі 1842 гривні, також суд вважає, що на його користь необхідно стягнути з відповідача добові у розмірі 3307 гривень, розрахунок добових, наданий позивачем, суд перевірив та вважає його вірним, не спростований відповідачем. Що стосується витрат на правову допомогу у розмірі 1000 гривень, що підтверджується квитанцією від 27 жовтня 2016 року, то суд вважає, що позивачем не надано судові належних доказів в обгрунтування стягнення витрат на правову допомогу , саме у такому розмірі. Згідно з п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» встановлено наступне: розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року\~«Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути наданий :договір про надання правової допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Тобто, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Необхідно не лише надати документи на підтвердження цих витрат, а ще й довести, що ці витрати мали місце по цій цивільній справі, таким чином у задоволенні вимог про стягнення витрат на правовоу допомогу, слід відмовити. На підставі ст.ст. 235, 612, 655 ЦК України і

Outcome: partial