Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

короткий зміст позовних вимог і рух справи: 01 грудня 2020 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов зазначений цивільний позов, в якому позивачка просить суд: визнати Договір позики №6767595, укладений між нею - [PERSON] і ТОВ "1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів" недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторонами у справі укладено договір, на підставі якого позивачкою отримано позику. Разом з тим, позивачка вважає, що договір є недійсним оскільки не був підписаний з її сторони, вона не була проінформована письмово про всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що їй як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг. В договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту, розмір нарахованих відсотків за кредитним договором укладений між нею та відповідачем значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Позивачка при цьому посилалась на норми ст.ст.202-205, 207, 215, 216, 509, 627, 1046, 1047, 1954, 1055 ЦК України, ст.ст.11, 12 Закону України про «Електронну комерцію», ст.ст.8, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ст.21 Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронні довірчі послуги». Також позивачкою надана заява про розгляд справи без її участі. Ухвалою судді від 03.12.2020 відкрито провадження у справі (в загальному позовному провадженні, оскільки на момент відкриття провадження відсутні відомості про розмір позики), витребувані докази у відповідача, призначено підготовче судове засідання. 22.12.2020 відповідачем надано відзив на позов, який у додатках містив витребувані документи і докази направлення відзиву з додатками позивачці. Зі змісту відзиву випливає, що договір між позивачкою і відповідачем укладений з дотриманням вимог і правил передбачених Законами України «Про електронну комерцію» і «Про споживче кредитування», без порушень Закону України «Про захист прав споживачів» і положень цивільного законодавства. Відповідач просив в задоволенні позову [PERSON] про захист прав споживача відмовити в повному обсязі. Відзив містив у собі клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача. Відповідь на відзив позивачкою не подана. Ухвалою суду від 30.12.2020 було закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи. Учасники справи, будучі належним чином повідомлені судом про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання 19.01.2021 не прибули. Враховуючи неявку в судове засідання 19.01.2021 всіх учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини встановлені судом, мотиви з яких виходив суд і застосовані норми права. Відповідач є фінансовою установою, яка здійснює свою діяльність на ринку фінансових послуг відповідно до отриманих ліцензій, які видані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи серії ІК №146 від 20.10.2015. 20 лютого 2020 року сторонами укладено договір позики №6767595, який за своєю суттю є договором надання споживчого кредиту. Вказаний договір укладений у формі електронного документу, що не суперечить вимогам ЦК України та іншого законодавства. Позивачкою було використано для підписання договору електронний підпис одноразовим ідентифікатором. Згідно зі ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття пропозиції в порядку визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір; - підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Положеннями ч.ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно зі\~ст.8\~Закону України\~«Про електронні\~документи та\~електронний документообіг»\~юридична сила\~електронного документа\~не може\~бути заперечена\~виключно через\~те,\~що він\~має електронну\~форму.\~Допустимість електронного\~документа як\~доказу не\~може заперечуватися\~виключно на\~підставі того,\~що він\~має електронну\~форму. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з п.4 ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачкою не надано суду доказів, що під час укладення спірного договору вона не була ознайомлена з усіма його умовами. На противагу доводів позивачки, надані відповідачем докази свідчать про те, що 20 лютого 2020 року, до моменту укладення договору позики № 6767595 [PERSON] було надано паспорт позики тобто інформація, яка надається споживачу відповідно до ЗУ «Про споживче кредитування» із зазначенням: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця; 2) реквізити ліцензії та свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ; 3) тип кредиту; 4)сума кредиту; 5) строк кредитування; 6) мета отримання; 7) спосіб надання кредиту; 8) тип процентної ставки та порядок її обчислення; 9) орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. [PERSON] повідомлялось про її право безкоштовно отримати копію проекту договору позики у письмовій чи електронній формі; право відмовитися від договору позики протягом 14 календарних днів у порядку та умовах, визначених умовами договору та Закону України «Про споживче кредитування»; право дострокового повернення позики без додаткової плати за дострокове повернення позики. Умовами договору визначена дата надання позики 20.02.2020, сума позики у розмірі 5500 грн, строк на який вона надана - 30 днів, останній день повернення позики - 21 березня 2020 року, розмір процентів акційних у день - 0,88%, базова процентна ставка в день - 1,60%, процентна ставка за кожний день прострочення в день 2,70%, розмір процентів на позику річний 321,20%, розмір процентів на прострочену позику річний 985,50%, вартість позики на весь строк, на який видано позику в процентах і в грн. 26,40% і 1452,00 грн, загальну вартість позики 6952,00 грн. Позивачка не ставила під сумнів факт підписання нею договору, у позовній заяві вказувала, що отримала позику. Остання протягом 14 днів не зверталася до відповідача із заявою про відмову від позики в порядку і умовах визначених умовами договору і Закону України «Про споживче кредитування». Статтями 16, 203, 215 ЦК передбачено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями першої, другої статті 207\~ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За нормою ст.626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Статтею 627\~ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Відповідно до положень ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.1048\~ЦК України\~позикодавець має\~право на\~одержання від\~позичальника процентів\~від суми\~позики,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом.\~Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюються\~договором.\~Якщо договором\~не встановлений\~розмір процентів,\~їх розмір\~визначається на\~рівні облікової\~ставки Національного\~банку України. У\~разі відсутності\~іншої домовленості\~сторін проценти\~виплачуються щомісяця\~до дня\~повернення позики. Договір\~позики вважається\~безпроцентним,\~якщо: 1)\~він укладений\~між фізичними\~особами на\~суму,\~яка не\~перевищує п`ятдесятикратного\~розміру неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~і не\~пов`язаний\~із здійсненням\~підприємницької діяльності\~хоча б\~однією із\~сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оскільки відповідно до умов спірного договору відповідач зобов`язувався надати позивачці позику на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Частиною 2 ст.11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотківта про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 ст.11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним Стаття 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Відповідно до ст.628\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отже спірний договір відповідає вимогам щодо способу його укладання, підписання сторонами, визначеності у ньому розміру позики її ціни, строків надання і повернення позики, відсотків. Кредитодавцем позичальнику була надана можливість ознайомитись з умовами договору. Разом з тим відповідно до умов договору за прострочення сплати позики позичальник сплачує договором передбачена сплата 2,70 % у день за весь час прострочення, що становить 985,50% річних. Положеннями п.6.4 правил надання грошових коштів у позику ТОВ вказаний процент нараховується не більше ніж 90 днів з дня наявності заборгованості. Отже, вказана умова договору є несправедливою, оскільки передбачає сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором та підлягаю визнанню недійсною. Доводи відповідача в контексті того, що на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)», Товариством не нараховуються неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) Позичальником своїх зобов`язань і на період дії карантину, за весь час користування позикою та до повного виконання Позичальником зобов`язань по поверненню позики застосовується базова процентна ставка 1,60% за кожен день користування позики, не спростовують невідповідність умов договору положенням ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», в частині нарахування 2,70 % у день за весь час прострочення. Посилання позивачки на порушення положень ч.2 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» є необґрунтованим, оскільки згаданим договором нарахування неустойки (штрафу, пені), за порушення зобов`язань споживачем не передбачено. За вказаних обставин позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Позивачкою було заявлено п`ять підстав для визнання договору недійсним, одна з яких визнана обґрунтованою. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог, а позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до ч.1 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що з відповідача ТОВ «1 Безпечне Агентство Необхідних Кредитів» на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1/5 від суми 840,80 грн (яка була би сплачена позивачкою при поданні позовної заяви), що дорівнює 168,16 грн.

Outcome: partial