Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

В січні 2021 року адвокат Морозова Ольга Сергіївна, яка діє в інтересах [PERSON] звернулася з позовом до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУХА БАЛКА» про відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] у зв`язку з ушкодженням його здоров`я. Мотивуючи свою заяву тим, що позивач [PERSON] в період часу з 12 жовтня 1971 року по 11 жовтня 1976 року працював в Рудоуправлінні імені ХХ Партз`їзду тресту «ЛЕНІНРУДА», правонаступником якого є ПрАТ «СУХА БАЛКА». 12 травня 1976 року під час виконання трудових обов`язків з позивачем стався нещасний випадок, внаслідок чого отримав ушкодження здоров`я. Висновком МСЕК в грудні 1994 року [PERSON] визначено 25 % втрати професійної працездатності та без встановлення групи інвалідності - БЕЗСТРОКОВО. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, позивач втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що [PERSON] постійно відчуває біль, не може наразі самостійно пересуватися, постійно потребує медичного обслуговування та лікування ноги з метою підтримання її у стабільному стані та недопущення ускладнення, це все вимагає додаткових зусиль для позивача. Зазначає, що отримане позивачем захворювання не можливо вилікувати, стан здоров`я не поліпшується. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 200 000 гривень 00 копійок, яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.01.2021 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. Представник відповідача ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУХА БАЛКА» - адвокат Гарькавий А.Г. скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з тим, що вимоги позивача є необґрунтованими. Зазначив, що ПрАТ « СУХА БАЛКА» не вчиняло протиправних дій відносно позивача та не винно в настанні нещасного випадку з ним. Довідкою МСЕК від 07.11.1994 року [PERSON] було встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково та рекомендовано стаціонарне лікування. З усіх доказів довготривалого лікування позивачем було надано виписний епікриз від 24.11.1979 року в якому зазначено, що позивач був виписаний з лікарні за порушення стаціонарного режиму. Довідка МСЕК, надана позивачем, як на підтвердження заподіяння моральної шкоди, не має посилань щодо трудового каліцтва чи професійного захворювання, а також причин встановлення [PERSON] втрати працездатності. Акцентував увагу суду, що позивач оцінив свої моральні страждання в розмірі 200 000 грн., що жодним чином не аргументовано та необґрунтовано, сума завищена та не відповідає тяжкості і характеру шкоди. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.02.2021 року клопотання представника відповідача ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУХА БАЛКА» - адвокату Гарькавому А.Г. про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін задоволено та здійснено перехід до розгляду справи з викликом учасників справи в спрощеному провадженні. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити. Надала письмові пояснення в яких додатково зазначила, що позивач отримав тяжкі ушкодження здоров`ю, що призвело до трудового каліцтва, яке в повній мірі обумовлено виною відповідача, та завдали позивачу не лише фізичні страждання та матеріальні втрати, в також завдало моральних страждань, а тому позовні вимоги обґрунтовані. Представниця відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково через канцелярію суду надала письмові пояснення в яких зазначила, що первинно позивачу встановлено втрату професійної працездатності 11.10.1976 року, а на той момент діючим законодавством не було передбачено право на відшкодування моральної шкоди. Вважає вимоги позивача необґрунтованими. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно положень до ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , в період з 12 жовтня 1971 року по 11 жовтня 1976 року перебував в трудових відносинах з підприємством відповідача, що підтверджується копією трудової книги та не оспорювалося сторонами.(а.с. 8-9). На підприємстві відповідача 12 травня 1976 року було складено Акт № 20 про нещасний випадок на виробництві, форми 21291 (а.с. 11). Згідно додатку до акту № 20 від 12.05.1976 року, зокрема, в пункті І визначено причини виникнення нещасного випадку: 1) основна - організаційна, а саме: рух електровозів без дотримання безпечної дистанції між ними, без подання звукового сигналу при знаходженні людей в зоні їх дії; 2) супутня- низька виробнича дисципліна серед працівників шахти та відділу капітального будівництва, а також недостатня вимогливість зі сторони інженерно технічних працівників за дотриманням робітниками правил безпеки ( а.с. 12) Висновком МІЖРАЙОННОЇ ТРАВМОЛОГІЧНОЇ МСЕК від 07.12.1994 року позивачу визначено 25 % втрати професійної працездатності без встановлення групи інвалідності - БЕЗСТРОКОВО ( а.с. 16). У відповідності до виписки із акту переогляду від 11.10.1976 року [PERSON] встановлено 50% загальної працездатності та 80% професійної непрацездатності та другу групу інвалідності, причини інвалідності - трудове каліцтво ( а.с.54). За змістом додатку до акту № 20 нещасний випадок з [PERSON] стався в результаті руху електровозів без дотримання безпечної дистанції між ними, без подання звукового сигналу при знаходженні людей в зоні їх дії ( а.с. 12). Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст.58 Конституції України). Як роз`яснено у Пленумі Верховного Суду України, у п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно зі ст. ст. 440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. При цьому, відповідно до ст. 441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі ст. 450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. Згідно ч. 1,3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників в галузі охорони праці. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Також, у відповідності до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності згідно ст. 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються. Дана норма також регламентується п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Стаття 440-1 ЦК України є загальною нормою, такою, що регулює делікатні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку нещасним випадком на виробництві не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Звертаючись до суду з позовом позивач просив захистити його порушені права у спосіб стягнення моральної шкоди з відповідача - ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУХА БАЛКА», як з винної особи у настанні нещасного випадку, . За змістом ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд відхиляє заперечення відповідача в частині недоведеності факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача трудового каліцтва, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Щодо доводів представника відповідача про настання нещасного випадку з вини позивача, який порушив вимоги законодавства про охорону праці, то слід зазначити, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Крім того шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (електровозів), власником яких є підприємство. Крім того, суд звертає увагу на правову позицію ВС, викладену у постанові від 19 квітня 2020 року у справі № 210/2272/19, зокрема щодо погодження з доводами апеляційної інстанції, що "вина потерпілого в настанні нещасного випадку не є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, однак вказані обставини можуть бути враховані при визначенні її розміру". Суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, враховуючи, що 11.10.1976 року [PERSON] встановлено 50% загальної працездатності та 80% професійної непрацездатності та другу групу інвалідності, причини інвалідності - трудове каліцтво, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, зважаючи, що 07.12.1994 року позивачу визначено з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 25 % - БЕЗСТРОКОВО (відбулось покращення), суд вважає необхідним визначити розмір компенсації у сумі 60 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Вищезазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») та Практичною інструкцією по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженою Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Позивача згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 908 гривень 00 копійок.

Outcome: partial