Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що 18.09.2018 року до неї прийшла [PERSON] та розповіла, що їй потрібні кошти на лікування, благала надати їй у борг гроші та обіцяла найближчим часом їх повернути. Вона погодилась допомогти та позичила [PERSON] 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 коп., [PERSON] особисто написала розписку, в якій вказала термін повернення 28.09.2018 року. Разом з цим на теперішній час відповідачка не повернула позивачці гроші. Позивачка неодноразово зверталася до відповідачки особисто та прохала її повернути позичені гроші, але ніяких результатів ці звернення не принесли у зв`язку з небажанням відповідачки в добровільному порядку виконати зобов`язання за договором позики. Позивачка також зазначила, що дії відповідачки завдають їй моральних страждань, оскільки вона переживає з приводу втрати нею значної суми грошей, розшуком додаткового часу та додаткових фізичних та психологічних зусиль для збору та подачі до суду відповідних документів. На підставі викладеного позивачка в позовній заяві просила стягнути з [PERSON] на свою користь борг у розмірі 25000 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. Позивачка у судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідачка в судове засідання не з`явилась. Заяву про слухання справи за її відсутністю не надала. Про причини неявки суд не повідомила. Про час і місце слухання справи повідомлена належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно до ст.280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. Враховуючи вищенаведене і прийняття судом ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не надав ні відзиву, ні заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши письмові докази та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовано параграфом 1 глави 71 ЦК України. Зокрема, згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У судовому засіданні встановлено, що згідно із розпискою, наданою [PERSON] , остання отримала від позивача у борг 25000,00 грн. Зазначену суму грошових коштів відповідач зобов`язався повернути до 28.09.2018 р. Розписка містить дату її написання та підпис відповідача. (ар.с.6). Оригінал вказаної розписки позивачем надано суду та залучено до матеріалів справи (ар.с. 18). З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що вказані розписки в розумінні ст.1047 ЦК України, мають бути розцінені як документ на підтвердження укладення сторонами договору позики. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час звернення до суду борговий документ - розписки (ар.с.6, 18) перебували у кредитора - позивача у справі [PERSON] , що, в свою чергу, за відсутності доказів на підтвердження повернення боргу, свідчить про невиконання відповідачем грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, доводи позивача щодо наявності факту укладення договору позики та отримання грошових коштів за ним відповідачем та не повернення їх у визначений сторонами строк, суд вважає доведеними як такі, що підтверджені письмовими доказами, а також як такі, що не спростовані в ході судового розгляду іншими допустимими доказами у справі. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Договір позики був укладений між [PERSON] та [PERSON] з урахуванням волевиявлення відповідача, оскільки підписи на договорі є доказом того, що сторони погодились з його умовами. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідачки боргу у розмірі 25000 грн. заявлено обґрунтовано та у відповідності до вимог чинного законодавства, тому суд вважає, що позовні вимоги позивачки в даній частині підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивачки щодо стягнення моральної шкоди суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки законодавством України не передбачено стягнення моральної шкоди при порушенні зобов`язань за договором позики. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Outcome: partial