Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивач 25.11.2014 р. звернувся до суду з позовом до ТОВ «Гранфінресурс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним, відшкодування збитків. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначив, що 13.08.2014 року між ним та ТОВ «Гранфінресурс» в особі адміністратора Ярченко М.М. було укладено договір позики № 231143, згідно умов якого ТОВ «Гранфінресурс» надає йому позику у розмірі 300000 грн. На час підписання вказаного договору він вважав, що підписує типовий договір позики з фінансовою установою, яка у встановленому законом порядку має право на залучення коштів фізичних осіб та видачу позики, крім того, документи були складені на 5 аркушах та набрані дуже дрібним шрифтом. Після підписання договору позики, представник ТОВ «Гранфінресурс» Ярченко М.М. пояснила, що дану суму видати йому відразу не має змоги і запропонувала йому звернутися 26.08.2014 р. за фактичним отримання належних йому грошей та пояснила, що гроші можуть бути надані йому лише після сплати одноразового комісійного внеску у розмірі 10500 грн. Сплативши вказані кошти, 26.08.2014 року він звернувся до Запорізького ТОВ «Гранфінресурс» за отриманням позики, але до теперішнього часу він так і не отримав належні йому за договором позики гроші. Зазначила, що діяльність відповідача потребує отримання відповідної ліцензії, якої відповідач не має, що є підставою для визнання недійсності даного правочину Вважає, що сплачені ним гроші в розмірі 10500 грн. повинні бути йому відшкодовані у подвійному розмірі відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України. Просить суд визнати недійсним договір укладений між ним та ТОВ «Гранфінресурс» за № 231143 від 13.08.2014 р. Стягнути з ТОВ «Гранфінресурс» на його користь кошти у сумі 21000 грн. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з»явився, надав суду заяву, в якій просить задовольнити позов та розглядати справу без його участі. Представник відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з»явився. У відповідності з вимогами ст. ст. 224-225 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов підлягає частковому задоволенню. Даний висновок суду ґрунтується виходячи з наступного. Судом встановлено, що 13.08.2014 р. між [PERSON] та ТОВ «Гранфінресурс» було укладено договір № 231143, згідно умов якого ТОВ «Гранфінресурс» з метою отримання грошової суми в розмірі 300 000 гривень для купівлі нерухомості, на умовах діяльності програми «Альянс Україна», що міститься в додатку № 2, який є невід'ємною частиною цього Договору. (а.с. 5-10) За умовами договору позивач, як учасник програми, сплатив вступний одноразовий комісійний внесок в сумі 10500 гривень, що підтверджується банківською квитанцією. (а.с. 11). Статтею 1 укладеного між позивачем та відповідачем договору передбачено, що відповідач зобов'язується вчинити від імені та за рахунок позивача певні дії, спрямовані на отримання учасником грошової суми, зазначеної в додатку 1 до договору, зокрема формує реєстр учасників, забезпечує його адміністрування, проводить заходи по розподілу грошового фонду, надає учаснику відповідну суму на умовах діяльності програми. Відповідно до чч. 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема відповідно до п.7 ч.3 ст.19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми». Аналіз п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40 цс13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. У той самий час предметом угоди сторін у даній справі, укладеної в рамках функціонування програми «Альянс Україна», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою отримання ним певної грошової суми. Відповідно до ст.2 договору ТОВ «Гранфінресурс» гарантує надання кожному учаснику права на отримання заявленої ним грошової суми за умови виконання ним всіх зобов'язань, передбачених договором. Передбачені договором умови дозволяють учаснику здійснювати оплату грошової суми, заявленої для придбання невеликими щомісячними внесками, які названі в договорі «чисті внески», зокрема відповідно до статті 1 додатку №2 до договору «Визначення термінів» «чистий внесок» - це частина Загального платежу, за рахунок якої Адміністратор здійснює оплату грошової суми, заявленої для отримання на умовах діяльності програми «Альянс Україна», та розмір якої визначається шляхом ділення відповідної грошової суми на кількість платежів, зазначених у додатку № 1 до договору та відповідає графіку платежів. Із умов договору вбачається, що передбачувана позика сплачується із коштів учасників групи і ні договір, ні умови програми «Альянс Україна» не передбачають залучення власних коштів товариства. Таким чином, за умовами програми «Альянс Україна» кожний з учасників, який належним чином виконує зобов'язання за договором, отримує заявлену ним для придбання грошову суму з фонду реєстру, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників програми. Разом з тим, є обґрунтованим позов з тих підстав, що у відповідача відсутня ліцензія на здійснення діяльності, пов'язаної з розподілом коштів. Діяльність ТОВ «Гранфінресурс» з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття "фінансова послуга", тому для оцінки законності укладення оскаржуваного договору необхідно враховувати й інші норми чинного законодавства України, що регулюють ліцензування певних видів господарської діяльності. Так із матеріалів справи вбачається, що відповідач є Адміністратором спеціальної програми для населення, тобто адмініструє грошові кошти учасників і його діяльність регулюється Законом України « Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Адміністратор гарантує учаснику надати обумовлену грошову суму за умови виконання останнім всіх умов договору і додатків до нього ( ст. 12 додатку №2 ). Пунктом 3 частини 1 ст. 9 Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» передбачено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема, із надання фінансових послуг. Згідно з пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у пунктах 2, 6, 11 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. В даному випадку саме на таких умовах було передбачено надання коштів позивачеві. Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліценції (ч. 2 ст. 34 вказаного Закону). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що для укладення договору з позивачем відповідач повинен був отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію та отримати статус фінансової установи та бути внесеним до відповідного реєстру фінансових установ, у порядку встановленому законом. Згідно ч.1 ст. 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Оскільки під час укладення спірного договору відповідач не має відповідної ліцензії на право здійснення даного виду діяльності та статусу фінансової установи, тому суд вважає, що в таких умовах, відповідно до змісту ч. 1 ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215, ст. 227 ЦК України є підстави для визнання договору недійсним. Виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10500 грн. в рахунок повернення сплаченого ним за договором одноразового комісійного внеску. Суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо відшкодування йому сплачених ним коштів у подвійному розмірі - 21000 грн. відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України, оскільки у суду відсутні достатні підстави для застосування зазначеної норми Закону, тому суд вважає за необхідне [PERSON] в цій частині його позовних вимог відмовити. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати по справі покласти на відповідача. В судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача на сплату судових витрат у розмірі 243 грн. 60 коп., що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року, ч. 1 ст. 1, 4, 34 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пунктом 3 частини 1 ст. 9 Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст.ст. 16, 203, 215, 216, 227 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial