Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Херсонської філії звернулось до суду із позовними вимогами про визнання за ним права власності на нерухоме майно - вбудовано-прибудоване приміщення площею 101,8 кв.метрів, до будинку [ADDRESS]; скасування свідоцтва про державну реєстрацію права власності [PERSON] на зазначене нерухоме майно від 26.06.2008 року, здійснену Генічеським державним бюро технічної інвентаризації на підставі рішення постійно діючого третейського суду асоціації «Бізнес і право» від 05.05.2008 у справі № 1/21-пв-07 на вбудоване-прибудоване приміщення площею 103,5 кв.м. до будинку [ADDRESS]; зобов'язання Реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції Херсонської області внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності від 26.06.2008 року [PERSON] на нерухоме майно - вбудовано-прибудоване приміщення площею 103,5 кв.метрів до будинку [ADDRESS], здійснене Генічеським державним бюро технічної інвентаризації на підставі рішення постійно діючого третейського суду асоціації «Право і бізнес» від 05.05.2008р. у справі №1/21-пв-07; зобов'язання Реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції Херсонської області здійснити державну реєстрацію права власності на вбудовано-прибудоване приміщення площею 101,8 кв.м. до будинку [ADDRESS] за публічним акціонерним товариством «Укртелеком». Підставою позовних вимог ПАТ «Укртелеком» зазначено визнання рішенням господарського суду Херсонської області від 27.01.2009р. у справі №№ 14/2-ПН-09, залишеним без змін, за ВАТ «Укртелеком» права власності на вбудовано-прибудоване приміщення до будинку [ADDRESS] площею 101,8 кв.метрів. Саме цим рішенням суду від 27.01.2009р., на думку позивача, встановлено факт, що позивач з 1992 року, як власник майна, володів та користувався спірним приміщенням, де знаходиться обладнання зв'язку. За умовами договору про передачу приміщення від 14.01.1992 р., який фактично є договором про сумісну діяльність, спірне приміщення перейшло від Генічеського рибоконсервного заводу в якості розподілу прибутку у власність позивача. Вважає, що відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набуто ним на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочину. Крім того, позивач посилається на те, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 13.01.2010 року у справі №2-1033/2010, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 19.05.2012р., [PERSON] було відмовлено у задоволені його позовних вимог до ВАТ «Укртелеком» про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном вбудовано-прибудованим приміщенням до будинку [ADDRESS] площею 101,8 кв.метрів, на підставі того, що саме [PERSON] набув право власності на спірне майно на підставах, що заборонені законом, оскільки, «третейський суд, згідно Закону України «Про третейські суди» не входить в судову систему України, яку згідно із ч.1. Закону України «Про судоустрій України» та ст.125 Конституції України, складають суди загальної юрисдикції та Конституційний суд України, тому такий суд не наділений законом компетенцією визнавати право власності на нерухоме майно і такі його рішення не підлягають державній реєстрації Державним бюро технічної інвентаризації». В судовому засіданні та 26 вересня 2014 року представником позивача подано заяви про доповнення та зміну позовних вимог, у яких наведено додаткове обґрунтування позовних вимог з посиланням на надані в суд третьою особою Генічеським ДБТІ матеріали інвентаризаційної справи №19435077 на частину будівлі, що належить [PERSON] та технічний паспорт, наданий позивачем до позову. Відповідно до яких встановлено, що всього загальна площа прибудованого нежитлового приміщення до житлового будинку за адресою [ADDRESS] складає 221,7 кв.м., а нежитлове приміщення поділено на дві частини. Одна частина приміщення площею 101,8 кв.м., відповідно до договору про передачу приміщення від 14.01.1992р. та рішення господарського суду Херсонської області від 27.01.2009р. по справі №14/2-ПН-09, належить публічному акціонерному товариству «Укртелеком» і складається із кімнат за номерами від 1 до 6; інша частина вбудовано-прибудованого приміщення площею 90,4 кв.м. знаходиться в користуванні відповідача1 [PERSON] та складається з кімнат під номерами від 7 до 19. Просить визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно, скасувати свідоцтво та державну реєстрацію права власності на ім'я [PERSON] від 26.06.2008 року та здійснити за ним державну реєстрацію. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених вище підстав, просив позов задовольнити. Представник відповідача 1 [PERSON] у наданих письмових запереченнях на позовну заяву проти задоволення позову заперечував з мотивів неправильного, на його думку, обґрунтування позивачем своїх вимог з посиланням на ст.. 392 ЦК України та на необхідність застосування до вимог позивача строків позовної давності. Відповідач 2 Реєстраційна служба Генічеського районного управління юстиції Херсонської області до суду не прибув, у наданих суду письмових запереченнях на позов вказав, що заява ПАТ «Укртелеком» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень була зареєстрована та направлена до Державної реєстраційної служби України відповідно до порядку взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб, затвердженого наказом № 868 від 17.10.2013 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України. У зв'язку з тим, що позовні вимоги стосуються державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Дурицької М.Є., просив суд замінити відповідача по справі на належну особу. Третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог Генічеське державне бюро технічної інвентаризації, у наданих суду письмових поясненнях посилається на те, що інформація Генічеського БТІ не може відображати реальний стан реєстрації прав на нерухоме майно, БТІ володіє лише інформацією про стан проведення поточної інвентаризації майна. Третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог державний реєстратор Державної реєстраційної служби України Дурицька М.Є. в судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог приватне підприємство «Торнадо» в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні правовідносини. Згідно акту приймання в експлуатацію державної приймальної комісії закінченої будівництвом будівлі житлово-цивільного призначення від 26.07.1991 р., замовником- Генічеським рибоконсервним заводом за участі підрядних організацій збудовано та прийнято в експлуатацію 57-квартирний житловий будинок на п'ять поверхів із вбудовано-прибудованим приміщенням, яке за призначенням відводилось магазину «[INFO]» - 229,8 кв.м., вузлу зв'язку (на теперішній час - публічне акціонерне товариство «Укртелеком») - 302,6 кв.м. За договором про передачу приміщення від 14.01.1992р., Генічеський рибоконсервний завод здійснив відчуження вбудовано-прибудованого приміщення позивачу шляхом його безоплатної передачі з балансу на баланс позивача. Позивач, зі свого боку, відповідно до умов договору від 14.01.1992р. прийняв це приміщення та впродовж 22 років використовував його для здійснення своєї господарської діяльності, а саме: розмістив автоматичну телефонну станцію, здійснював за власний рахунок поточні і капітальні ремонти, сплачував послуги електроенергії, виконав телефонізацію будинку, що підтверджується відповідними актами, робочими проектами будівництва та модернізації АТС, актами здачі в експлуатацію, нарядами про встановлення телефонів, що наявні в матеріалах судової справи. 19.03.2008 р. позивач звернувся до Генічеської міської ради з заявою про надання дозволу на оформлення права власності на вбудовано-прибудоване приміщення площею 101,8 кв.м. до будинку [ADDRESS], але йому було відмовлено. Зазначене стало підставою для звернення позивача до господарського суду з вимогою про визнання за ним права власності на вказане приміщення, відповідно до положень статті 328 ЦК України. Рішенням господарського суду Херсонської області від 27.01.2009 р. у справі №№ 14/2-ПН-09, яке має законну силу, за відкритим акціонерним товариством «Укртелеком» визнано право власності на вбудовано-прибудоване приміщення площею 101,8 кв.м. до будинку [ADDRESS]. Встановлюючи наявність підстав для визнання права власності на зазначене спірне майно площею 101,8 кв.м. за публічним акціонерним товариством «Укртелеком» суд виходить із наступного. Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними (ті самі особи (особа) або правонаступники) і об'єктивними (предмет спору, предмет доказування) межами, за якими сторони чи інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні у такій справі факти і правовідносини. Оскільки, згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. За змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Згідно із законодавством, чинним на час передачі майна, ні ЦК УРСР 1963 року, ні Закон України «Про власність», ні будь-який інший нормативно-правовий акт не пов'язував момент виникнення права власності на нерухоме майно з фактом реєстрації такого права. Відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002р. бюро технічної інвентаризації здійснювалась реєстрація права власності на неерухоме майно. Проте ця процедура лише фіксувала наявність прав та ніяк не впливала на факт їх виникнення. Отже, момент виникнення у позивача права власності на спірне приміщення пов'язаний не з моментом державної реєстрації прав на нерухоме майно, а з фактом передачі майна від попереднього власника ВАТ «Генічеський рибоконсервний завод» теперішньому Генічеському районному вузлу зв'язку (на даний час Генічеський цех телекомунікаційних послуг №1 Херсонської філії ПАТ «Укртелеком») (зокрема відповідно ст.128 ЦК УРСР). Статтею 49 Закону України "Про власність", чинною на час передачі майна, встановлено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Згідно постанови Вищого господарського суду України від 28.02.2008 у справі № 2-7/7998.1-2007, одним з основних критеріїв визначення законності володіння майном і відображення його на балансі підприємства є джерела фінансування (централізоване або власні кошти підприємства), передача підприємству у володіння майна безпосередньо власником (уповноваженим ним органом) чи підприємством, яке володіє майном на праві повного господарського відання. Аналогічна правова позиція викладена у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Зокрема, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що при цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Суд приймає до уваги, що рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 13.01.2010 року у справі №2-1033/2010, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 19.05.2012р., відповідачу1 -[PERSON] було відмовлено у задоволені позовних вимог до ВАТ «Укртелеком» про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном площею 101,8 кв.метрів вбудовано-прибудованим приміщенням до будинку [ADDRESS], на підставі того, що відповідач1 - [PERSON] набув право власності на спірне майно на підставах, що заборонені законом, саме тому, що «третейський суд, згідно Закону України «Про третейські суди» не входить в судову систему України, яку згідно із ч.1. Закону України «Про судоустрій України» та ст.125 Конституції України, складають суди загальної юрисдикції та Конституційний суд України, до компетенцією такого суду не входить визнавання права власності на нерухоме майно і ці його рішення не підлягають державній реєстрації Державним бюро технічної інвентаризації». Основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності, закріплено статтями 13, 41 Конституції України. Зокрема, в ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом. Статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Захист власності» встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов, якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідачами у справі не надано до суду доказів про незаконність набуття позивачем права власності на спірне вбудовано-прибудоване приміщення до будинку [ADDRESS] площею 101,8 кв.метрів. Відповідно до пункту 8 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013р. N 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі. В свою чергу наданими позивачем суду доказами підтверджується фактичне набуття ним права власності на спірне майно. Посилання відповідача-1 на рішення третейського суду від 05.05.2008 р., як на правову підставу виникнення у нього права власності на спірне майно, суд вважає необгрунтованим, оскільки ним визнано право власності лише на частину нерухомого приміщення площею 103,5 кв.м., яка входить у склад прибудованої споруди до будинку [ADDRESS]. А інша частина вказаного прибудованого приміщення площею 101,8 кв.м. належить позивачу. Згідно статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відмова у здійсненні державної реєстрації права власності на нерухоме майно відповідачем-2 (рішення № 6920165 від 17.10.2013р.) є відмовою у реалізації права позивача у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є невизнанням відповідачем-2 права власності за позивачем на спірне нерухоме майно. Зазначені обставини позбавляють позивача можливості реалізації свого права власності в розумінні ст. 319 ЦК України. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Наявність рішення Господарського суду Херсонської області від 27.01.2009 по справі № 14/2-ПН-09 за позовом ВАТ «Укртелеком» до Генічеської міської ради про визнання права власності на спірне приміщення лише підтверджує законність набуття позивачем права власності на спірне майно та не позбавляє позивача права звернутися до суду з даним позовом. Адже як випливає із суті позовної заяви, на даний час між сторонами існує нерозв'язана конкуренція підстав виникнення права власності на спірне майно між ПАТ «Укртелеком» та Відповідачем1 [PERSON], що не було предметом розгляду по справі № 14/2-ПН-09. Отже, виходячи з положень ст. ст. 122, 205 ЦПК України суд вважає, що позивач має підстави звернутися з даним позовом. Згідно п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. За таких обставин не приймаються до уваги твердження представника відповідача1, щодо спливу терміну позовної давності. При визначенні конкуренції підстав виникнення права власності різних осіб на спірне майно, а також моменту набуття у позивача права власності на спірне майно, суд враховує як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності на спірне майно (підстави набуття), які суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) кожною стороною права власності на спірне майно. Враховуючи вищезазначені норми, практику господарських судів, а також законні рішення господарського суд Херсонської області від 27.01.2009р. у справі № 14/2-ПН-09, рішення Генічеського районного суду від 13.01.2010 року по справі №2-1033/2010, суд приходить до висновку, що позивач є законним власником частини вбудовано-прибудованого приміщення до будинку [ADDRESS] площею 101,8 кв.метрів. Доказів здійснення з 1992 року фінансування будівництва за рахунок відповідача1, прийняття в експлуатацію та утримання спірного нерухомого приміщення площею 101,8 кв.м. відповідачем1 суду не надано. Навпаки, зі змісту рішення третейського суду від 05.05.2008 року, на яке посилається представник відповідача1, встановлено, що відповідачем1 було реконструювано та передано в оренду гр. [PERSON] саме 27,7 кв.м. яка є складовою частиною приміщення площею 90,4 кв.м, належного відповідачу1 відповідно до рішення третейського суду від 15.07.2007 р. Суд критично оцінює доводи представника відповідача1 [PERSON], якими він обгрунтовує свої заперечення проти позову з посиланням на рішення третейського суду від 14.05.2007 та 05.05.2008 року, оскільки цими рішення суду лише визнано право власності відповідача1 на власності на частину нерухоме майна площею 90,4 кв.м., а в подальшому площа саме цього приміщення збільшено до 103,5 кв.м. З тих же підстав не приймаються судом до уваги посилання відповідача1 на факт облікування спірного майна в Єдиному реєстрі об'єктів права власності за відповідачем1, оскільки в реєстрі дійсно обліковується інформація про право власності відповідача1 на нерухоме майно площею 103,5 кв.м., право на яке не є предметом позову. Суд не погоджується з доводами представника відповідача1 [PERSON], про незаконність рішення господарського суду Херсонської області від 27.01.2009 у справі № 14/2-ПН-09 оскільки вони нічим не обґрунтовані. Відповідно до частини 2 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, на підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Представником відповідача-1 надані письмові заперечення на позов, до яких додано копію договору оренди приміщення від 26.02.1997р. між Генічеським рибоконсервним заводом та АТ НТК «Арабат», листи між АТ НТК «Арабат» і Генічеською міською радою за 1993-1997 роки. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд критично оцінює зазначені докази, оскільки вони не стосуються предмета доказування, не обґрунтовані представником відповідача1. В той же час із наданого представником відповідача1 договору не зрозуміло, яке саме значення він має для справи та предмету позову, сторони по договору не є навіть сторонами у цивільній справі, термін дії договору сплинув. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу на підтвердження їхніх вимог або заперечень. З урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність належними доказами пред'явлених позовних вимог в частині визнання за ПАТ «Укртелеком» право власності на вбудовано-прибудоване приміщення площею 101,8 кв.метрів до будинку [ADDRESS] та зобовязання Реєстраційної служби Генічеського районного управління юстиції Херсонської області здійснити дежржавну реєстрацію права власності на на це приміщення, в іншій частині позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити, за необгрунтованістю.

Outcome: partial