Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави, в розмірі 61777,10 грн. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 30.04.2013 року між ним та відповідачем була досягнута усна домовленість про укладення договору купівлі-продажу автомобіля PEUGEOT EXPERT 2001 року випуску, державний номер [NUMBER], за 7600,00 доларів США, що на момент придбання автомобіля складало 60724,00 грн. Відповідач повідомив позивачу, що придбав вказаний транспортний засіб за довіреністю у власника [PERSON], який може видати нову довіреність на розпорядження авто на позивача. В цей же день 30.04.2013 року [PERSON] оформив нотаріально посвідчену довіреність на позивача, а [PERSON] отримав кошти за авто та видав відповідну письмову розписку. Пізніше 07.11.2013 року під час експлуатації придбаного позивачем авто, його зупинили працівники та забрали автомобіль на штрафмайданчик, пояснивши, що авто знаходиться під арештом та в розшуку. Через те, що автомобіль не був знятий з реєстрації в органах ДАЇ та не було укладено письмового договору купівлі-продажу має місце безпідставне збагачення з боку відповідача. Посилається на положення ст. 11, ч.3 ст. 208, п.2 ст. 536, ст.ст. 625, 1212, 1214 Цивільного кодексу України. Позивач у судове засідання не з'явився. Представники позивача, що діють на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Пояснили, що дійсно довіреність на право керування та розпорядження автомобілем позивачу видав власник [PERSON], проте гроші за автомобіль узяв відповідач. Позивач вважав себе власником авто. Оскільки сплатив за нього певну суму грошей. Після того, як у листопаді 2013 року у [PERSON] вилучили транспортний засіб, він зустрічався з відповідачем. В ході зустрічі [PERSON] не заперечував факт продажу автомобілю за 7600 доларів США та добровільно власноруч видав про це розписку. При цьому в розписці зазначив дату, коли фактично відбулась передача грошей. До відповідача з вимогою про повернення сплаченої за авто суми [PERSON] звернувся в день його вилучення - 07.11.2013 року. Просили стягнути з відповідача на користь позивача суму грошей, отриманих без достатньої правової підстави за продаж автомобілю, в розмірі 60724 грн., що є еквівалентом 7600 доларів США за курсом НБУ станом на день передачі грошей - 30.04.2013 року. Також просили стягнути на користь позивача і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України в розмірі 1053,10 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання та судові витрати в розмірі 618,54 грн. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначивши, що у 2007 році він придбав автомобіль «Пежо» у третьої особи [PERSON] за довіреністю. У 2013 році він вирішив його продати та знайшов покупця, яким є позивач. При оформленні довіреності на право керування та розпорядження автомобілем нотаріус відмовив у вчиненні такої нотаріальної дії, оскільки його довіреність була старого зразка. У зв'язку із цим до вказаних дій був залучений сам [PERSON], який дав довіреність позивачу від свого імені. Гроші за продажу автомобіля в сумі 7600 доларів США отримав він. З [PERSON] була усна домовленість про те, що усі витрати по оформленню угоди та перереєстрації автомобілю несе він сам. На початку листопада 2013 року вранці йому подзвонив [PERSON] та сказав, що у нього вилучили авто. З вимогою повернути гроші останній до відповідача не звертався, а вимагав цього від власника автомобілю. Після цього позивач звернувся за юридичною допомогою і у присутності представників позивача ним було надано розписку про отримання суми грошей за продаж авто. Текст розписки йому продиктували. Вважає, що розписку його вмовили написати обманним шляхом, тому що при цьому його не повідомили про намір звертатись до нього в суд про стягнення цих коштів. Між тим, те що вказано у розписці відповідає дійсності. Просив у задоволенні позову відмовити, оскільки на його думку гроші позивачу має повертати саме [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги також не визнав та пояснив, що з часу продажу автомобілю позивачу, той експлуатувався, тому на сьогоднішній день вартість транспортного засобу набагато менша. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його присутності. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем була досягнута усна домовленість про укладення договору купівлі-продажу автомобіля PEUGEOT EXPERT 2001 року випуску, державний номер [NUMBER], за 7600 доларів США. Відповідач передав вказаний автомобіль позивачу, що не оспорюється сторонами. Також на виконання цієї домовленості 30.04.2013 року [PERSON] на ім'я позивача була видана нотаріально посвідчена довіреність за реєстраційним №622 на право експлуатації, користування та розпорядження автомобілем PEUGEOT EXPERT 2001 року випуску, державний номер [NUMBER] (а.с. 9). Згідно письмової розписки від 30.04.2013 року відповідач за проданий ним автомобіль отримав від позивача 7 600 доларів США (а.с.10). Згідно відповіді центру №1 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Маріуполь та Новоазовського району при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області від 18.07.2014 року власником автомобіля PEUGEOT EXPERT 2001 року випуску, державний номер [NUMBER] є [PERSON]. Згідно відповіді Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ від 08.08.2014 року на їх виконанні знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 13.11.2009 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-банк» заборгованості в сумі 337405,50 грн. В рамках примусового виконання рішення суду державним виконавцем було накладено арешт та оголошено в розшук автомобіль PEUGEOT EXPERT 2001 року випуску, державний номер [NUMBER] постановою В7/3565 від 17.10.2011 року. 08.11.2013 року державним виконавцем було складено акт опису та арешту вказаного транспортного засобу, який передано на відповідальне зберігання [PERSON]. Не дивлячись на вказаний арешт та заборону відчуження рухомого майна, відповідач передав автомобіль позивачу та отримав за нього грошові кошти. Надаючи оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, суд виходить з наступних положень законодавства. Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 5 ст. 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Згідно ч.2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів" (надалі - Порядок №1388) на території України встановлено єдину процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Відповідно до пункту 3 Порядку N 1388 державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій. Згідно з вимогами пункту 7 та 8 Порядку N 1388 власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін'юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. З наведених вище положень вбачається, що діючим законодавством встановлено особливий порядок продажу (відчуження) та придбання транспортних засобів, як окремого виду майна, який полягає у проведені державної реєстрації кожної дії із транспортним засобом в підрозділах Державтоінспекції. Для укладення договору купівлі-продажу необхідним є вчинення певних дій. Так основною передумовою продажу транспортного засобу є необхідність зняття транспортного засобу з обліку, яке проводиться підрозділами ДАЇ для забезпечення перевірки ідентифікаційних номерів складових частин транспортного засобу на предмет їх фальсифікації, підроблення, знищення, перевірки документів, а також для забезпечення виявлення авто, які знаходяться в розшуку або під арештом. Відповідно до п. 41 Порядку №1388 забороняється зняття з обліку та/або перереєстрація на нового власника транспортних засобів, стосовно яких є ухвала суду про накладення арешту або заборону зняття з обліку чи постанова державного виконавця про накладення арешту. Крім того, в пункті 8 Порядку №1388 визначені документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, на підставі яких в подальшому здійснюється реєстрація автомобіля на нового власника, серед яких відсутні нотаріальна довіреність та письмова розписка, які в даному випадку були оформлені між сторонами спору. Отже такі документи не є підставою для переходу прав власності та зміну власника. Оскільки сторони не дотрималися встановлених нормами цивільного законодавства вимог щодо укладення договору купівлі-продажу, суд приходить до висновку, що фактично договір купівлі-продажу не укладався, а розписка не може бути визнана підтвердженням договору купівлі-продажу. Видача генеральної довіреності або передоручення повноважень на транспортний засіб без укладення договору купівлі-продажу не є договором, який укладений відповідно до норм закону та допускає перехід права власності до інших осіб. Відповідно до ст.ст. 1212, 1213 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Таким чином, за відсутності укладеного між сторонами у належному порядку договору купівлі-продажу транспортного засобу, відповідач без достатніх на то правових підстав утримує грошові кошти позивача в сумі 7 600 доларів США, що станом на 30.04.2013 року - день передачі грошових коштів, у гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ складає - 60 724 грн., які відповідач має повернути позивачу. Відносно вимог позивача про стягнення 3% річних суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із наведених положень закону, відповідач за безпідставне збереження грошей має обов'язок сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних. Для визначення правомірності нарахування 3% річних, суд виходить зі свідчень відповідача, який в судовому засіданні заперечував факт того, що позивач звертався до нього з вимогою про повернення коштів. При цьому позивачем жодних даних того, що він дійсно звертався до [PERSON] з такою вимогою, суду не надано. Згідно ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, враховуючи, що суду не надано підтверджень звернення позивача з вимогою про повернення коштів, вимоги про стягнення 3% річних задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню (сума задоволених позовних вимог 60724 грн., що складає 98,3 % від заявлених позовних вимог), тому розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь позивача, становить - 608,02 грн. (98,3% від сплаченого судового збору). На підставі викладеного,

Outcome: partial