Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

В січні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якій прохала суд постановити рішення яким здійснити поділ спільного майна подружжя - автомобілю TOYOTA CAMRI 2008 року, шляхом стягнення з відповідача Ѕ частини вартості вказаного автомобілю у розмірі 120 295,50 грн.; в порядку розподілу судових витрат прохала стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на оплату судового збору при подачі позову до суду в розмірі 1202,95 грн. 00 коп., витрати пов`язані із залученням спеціаліста суб`єкта оціночної діяльності в розмірі 450 грн. та 1200 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 17.09.2005 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб у Крюківському відділі реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 560. Під час шлюбу сторони за спільні кошти подружжя придбали автомобіль TOYOTA CAMRI 2008 року випуску чорного кольору, якій фактично знаходився в особистому користуванні відповідача. Оскільки в подальшому між сторонами погіршилися стосунки як між чоловіком та дружиною, то у 2014 році ними було прийнято рішення щодо окремого проживання і саме в цей період позивачка також зверталась до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання неповнолітньої дитини, за наслідками розгляду якої 28.08.2014 судом було прийнято рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] Як зазначає позивачка, через деякий проміжок часу, відповідач звернувся до неї з пропозицією поновити їх стосунки, на що вона погодилась та на переконання відповідача подала до відділу ДВС заяву про закриття виконавчого провадження. У 2017 році позивач дізналася про те, що відповідач продав спірний автомобіль без її згоди та в вересні 2018 року звернулась до нього з письмовою пропозицією про повернення належної її частки спільного майна. 24.09.2018 року відповідач надав письмову відповідь про відмову у вчиненні запропонованого нею порядку розподілу майна, що і стало в подальшому підставою для звернення до суду з відповідною позовною заявою. 22.02.2019 року суддя Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області Зоріна Д.О. винесла ухвалу про залишення позову [PERSON] без руху, та після усунення позивачем недоліків позову, ухвалою від 25.03. 2019 року відкрито провадження у справі. 24 квітня 2019 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 20 березня 2019 року позивачем на виконання ухвали суду від 22.02.2019 року було надано зміни до позовної заяви в якій вона прохала суд постановити рішення яким визнати що сторонам по справі належить по Ѕ частці автомобілю TOYOTA CAMRI 2008 року, якій є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя - автомобілю TOYOTA CAMRI 2008 року, стягнути з відповідача Ѕ частини вартості вказаного автомобілю у розмірі 120 295,50 грн.; в порядку розподілу судових витрат прохала стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на оплату судового збору при подачі позову до суду в розмірі 1202,95 грн. 00 коп., витрати пов`язані із залученням спеціаліста суб`єкта оціночної діяльності в розмірі 450 грн. та 1200 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Представник позивача адвокат Скиба В.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на зазначені вище обставини, одночасно, заперечуючи проти визначених відповідачем у відзиві обставин щодо спільного проживання сторін з 2015 року та по серпень 2018 року однією сім`єю та щодо факту обізнаності позивача про дату продажу спірного автомобілю з підстав, наданої відповідачем заяви [PERSON] складеною останньою на адресу державного виконавця в провадженні якого перебувало виконавче провадження за рішенням суду про стягнення аліментів . Представник позивача в судовому засіданні зауважив, що на його думку, наведенні відповідачем у відзиві обставини закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майна відповідача, лише підтверджують факт тимчасового примирення подружжя в той період часу і не є доказом обізнаності позивачки про продаж автомобіля. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] з посиланням на визначені у відзиві обставини, що, на їх думку, доводять факт обізнаності позивачки про продаж спірного автомобіля у 2015 році, участь останньої при вчиненні зазначеного вище правочину та отримання належної частки від продажу майна, прохали суд застосувати строки позовної давності і в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 17.09.2005 року між сторонами по справі було укладено шлюб, якій рішенням Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 18.01.2019 року було розірвано. Як встановлено судом і не оспорюється сторонами по справі, 10.03.2012 року за відповідачем було зареєстровано право власності на автомобіль TOYOTA CAMRI 2008 року випуску державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу від 6.12.2018 вартість легкового седана TOYOTA CAMRI 2008 року випуску, становить 240 591 грн. Статтею 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Сторонами по справі не заперечується той факт, що на час розгляду справив в суді зазначений вище транспортний засіб було відчужено і на даний час він не перебуває у власності та користуванні сторін. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Тобто, аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що придбаний у 2012 році автомобіль TOYOTA CAMRI 2008 року випуску державний номерний знак [NUMBER] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу і як наслідок із належними позивачу та відповідачу рівними частками, по Ѕ кожному. Відповідно до положень частини першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження сторони відповідача що спірний автомобіль було придбано за позичені у батьків [PERSON] кошти, які вони отримали від продажу в лютому 2012 року автомобілю марки OPEL VECTRA 2007 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами, наданими стороною відповідача. Наявна в матеріалах цивільної справи довіреність від 28.02.2012, посвідчена приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального органу Полтавської області Спиридовичем М.В. (а.с. 78) на яку сторона відповідача посилається як на підставу своїх заперечень щодо визнання спірного автомобілю об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не є належним доказом в розумінні вимог ЦПК України щодо спростування доводів позивача, оскільки зазначений вище документ підтверджує лише факт надання матір`ю відповідача права іншій особі на керування та розпорядження належним їй на праві власності автомобілем і в свою чергу, ніяким чином не підтверджує факт позики відповідачу коштів, отриманих від продажу автомобіля, його батьками які він в подальшому використав для придбання спірного автомобілю. Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Саме за викладених вище вимог, суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON] як належний та допустимий доказ сторони відповідача на підтвердження придбання автомобілю у 2012 року за позичені батьками відповідача кошти, які останні отримали від продажу належного їм транспортного засобу, оскільки зазначений вище факт може бути підтверджений лише письмовими доказами. У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року N 6-486цс16 та постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року справа № 444/848/16-ц (провадження № 61-33882св18). Таким чином, приймаючи до уваги встановлений судом факт, що спірний автомобіль TOYOTA CAMRI 2008 року випуску державний номерний знак [NUMBER] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] набутим останніми за час шлюбу та оскільки відповідно до наведених вище вимог Закону та досліджених в судовому засіданні наданих сторонами доказів, частки майна дружини та чоловіка є рівними, то суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на половину вартості автомобіля, якій відповідач відчужив без її згоди. Одночасно суд вважає вимоги позивача щодо визначення частки в спільному майні подружжя зайвим та таким що не підлягає до задоволення, оскільки на час розгляду справи в суді зазначений вище автомобіль вибув із володіння відповідача, а новий власник до участі в справі не залучався. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно із положеннями статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України визначено що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Аналізуючи наведенні вище норми чинного законодавства, що регламентують поняття допустимості та належності доказів наданих сторонами, суд не погоджується з думкою відповідача що недопустимості наданого стороною позивача звіту про оцінку транспортного засобу від 6.12.2018 як доказу на підтвердження вартості спірного майна, оскільки останній складений відповідно до вимог чинного законодавства, порушення процедури одержання останнього не виявлено і в сукупності з іншими наданими позивачем доказами він доводить обставини на які позивач посилається як на підставу своїх вимог. Окрім того, відповідачу, як особі що зверталась до суду з відповідним клопотанням, в судовому засіданні роз`яснені положення частини 5 статті 12 ЦПК України, якою передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках встановлених цим кодексом, а саме відповідачу та його представнику було роз`яснено їх право на звернення до суду з клопотанням про проведення по справі судової експертизи з визначення оцінки спірного майна, однак останні не скористалась наданим їм чинним законодавством правом та наполягали на судовому розгляді на підставі наявних в матеріалах цивільної справи доказів. Вирішуючи питання щодо застосування до даних правовідносин строків позовної давності, як на цьому наполягає сторона відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак також, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім цього, за ст.ст. 260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила Сторона відповідача звертаючись до суду із клопотанням про застосування строків даності наполягала на тому, що оскільки автомобіль було відчужено у 2015 році, то позивачка звертаючись до суду з позовною заявою про розподіл майна подружжя у січня 2019 року порушила визначений цивільним законодавством строк позовної давності. Тоді як позивач, заперечуючи проти задоволення зазначеного клопотання, мотивувала своє заперечення тим, що про продаж автомобіля вона дізналася лише у 2017 році, раніше про це вона не могла дізнатися оскільки їх відносини з відповідачем з часу тимчасового примирення яке відбулося у 2014 році, носили тимчасовий та мінливий характер, коли саме було відчужено автомобіль їй не відомо. Факт проживання сторін з 2014 року у окремих житлових приміщеннях, які знаходяться за різними адресами підтвердив в судовому засіданні і сам відповідач, зазначивши, що позивачка разом з їх дитиною, мешкала в квартирі, яка належала її бабусі, а не в їх спільному житлі, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається зі змісту відзиву та наданих відповідачем та його представником пояснень в судовому засіданні останні пов`язують дату зняття арешту з майна відповідача у вересні 2015 року з датою коли позивачка дізналася або могла дізнатися про своє порушене право та звернутися до суду за захистом та поновленням останнього. Суд вважає дане твердження сторони відповідача хибним та таким, що суперечить матеріалам цивільної справи та вимогам цивільного законодавства, що регламентують порядок та підстави застосування судами при розгляді спорів строків позовної давності виходячи з наступного. По-перше: наявна в матеріалах справи розписка [PERSON] складена 09.09.2015 року на ім`я державного виконавця про відсутність претензій до відповідача щодо заборгованості по аліментам, на утримання неповнолітньої дитини, що стягувалися з останнього за рішенням суду (а.с. 68), підтверджує лише факт відсутності заборгованості на той період часу і на думку суду, не може свідчити про факт обізнаності позивачки про продаж автомобіля та бути належним доказом того що остання приймала участь у вчиненні правочину з продажу спірного транспортного засобу. По-друге: твердження відповідача щодо дати здійснення правочину пов`язаного із відчуженням спірного майна в період 2015 року, в судовому засіданні належними та допустимими доказами не підтверджено, тобто сторони в судовому засіданні визнали лише факт продажу автомобілю і відсутність останнього у користуванні сторін на час розгляду справи в суді. Однак відсутність в матеріалах справи доказів дати вчинення зазначеного вище правочину, позбавляє суд можливості вирішити питання щодо початку перебігу строку позовної давності та можливого пропуску останнього стороною позивача. По-третє: про відсутність у суду підстав щодо застосування строків позовної давності, свідчить також наявна в матеріалах справи відповідь [PERSON] датована 24.09.2018 на письмову пропозицію позивача від 10.09.2018 про повернення належної їй частки в спільному майні подружжя за змістом якої вбачається що відповідач підтвердив факт продажу автомобілю та запропонував вирішити питання щодо розподілу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в натурі (а.с. 16-17). За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність визначених Законом підстав для застосування строків позовної давності та із врахуванням викладених вище обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу як окремо, так і в їх сукупності, вважає позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення компенсації законними і обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення. Оскільки суд прийшов до висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації на користь позивача, то відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати, у вигляді сплаченого позивачем за вимогу майнового характеру судового збору в розмірі 1202,95 грн. та понесенні останньої і документально підтвердженні витрати пов`язані із залученням спеціаліста суб`єкта оціночної діяльності в розмірі 450 грн., підлягають стягнення на користь [PERSON] з відповідача. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат, понесених на оплату правової допомоги, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 137 Цивільно-процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із частиною 2 статті 137 Цивільно-процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 статті 137 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з наданого стороною позивача та дослідженого в судовому засіданні розрахунку витрат на правову допомогу, адвокат Скиба В.Б. витратив 6 годин на ознайомлення з матеріалами справи, проведення консультації з позивачем, складання позовної заяви та уточнення позовних вимог та відповідно до наданого останнім розрахунку загальні вартість виконаних робіт склала 1200 гр., яка і була сплачена позивачем, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с. 33) Окрім того, в матеріалах справи наявний попередній (оріентований) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести сторона в зв`язку із розглядом справи, за змістом якої вбачається, що витрати які може понести позивачка за представництво інтересів в кожному судовому засіданні в розмірі 250 грн. Із врахуванням хронології часу проведення судових засідань щодо розгляду позовної заяви [PERSON] вбачається що адвокат Скиба В.Б. як представник позивача, приймав участь у двох судових засіданнях, а саме 24.04.2019 - 20 хв. та 5.06.2019 - 1 год. 10 хв., а тому із врахуванням загально витраченого останнім часу на представництво інтересів позивача в суді, його оплата саме в цій частині складає 300 грн. Частиною 4 статті 137 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За викладених вище обставин та приймаючи до уваги досліджені в судовому засіданні надані позивачем письмові докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу, суд із врахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт, приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму витрат, понесених останнім на оплату правової допомоги та вважає за необхідне задовольнити їх на загальну суму 1 500 грн.

Outcome: partial