Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 04.10.2018 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила: розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 25.04.1999 р. Виконкомом Кутівської сільської ради Маньківського району Черкаської області (актовий запис №1); стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн., щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн., щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 25.04.1999 р. між нею та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Виконкомом Кутівської сільської ради Маньківського району Черкаської області (актовий запис №1). Спільне життя з відповідачем не склалося з різних причин, через протилежні погляди на спосіб життя та сімейний побут, через відсутність взаєморозуміння, між ними постійно виникали сварки, що призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Від шлюбу мають двох спільних неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] . Як зазначає позивач, подружні відносини між ними припинились з квітня 2018 р. Вони з відповідачем фактично проживають разом, але спільне господарство не ведуть. З огляду на те, що вони з відповідачем протягом певного часу спільно не проживають як подружжя, не ведуть спільне господарство, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, позивач не вбачає можливим будь-яке подальше збереження шлюбу. Шлюб між ними носить формальний характер, а тому збереження шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам їхніх дітей. Примирення позивач вважає неможливе. Крім того, позивач посилається на те, що добровільної згоди з приводу матеріального утримання дітей між ними не досягнуто. На даний момент вона не систематично працює маляром на замовлення виконання певних видів робіт, а тому отримує дохід з неофіційних джерел, що в середньому в місяць складає 8000 грн. Разом з тим, її доходу недостатньо для належного, необхідного та достатнього забезпечення і утримання двох неповнолітніх дітей. При цьому, відповідач працює неофіційно, не має постійного заробітку, його доходи є мінливими та нерегулярними, враховуючи те, що усі обов`язки щодо утримання дітей позивач несе самостійно, відповідач надає матеріальну допомогу нерегулярно, проте, він зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а тому позивач вважає, що розмір аліментів має бути визначений у твердій грошовій сумі. Враховуючи зазначені обставини, позивач звернулася до суду з позовом. Ухвалою суду від 11.10.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.01.2019 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити та розірвати шлюб з відповідачем [PERSON] , зареєстрований 25.04.1999 р. Виконкомом Кутівської сільської ради Маньківського району Черкаської області (актовий запис №1). Крім того, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей, а саме доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення до суду з позовом і до досягнення дітьми повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Вказала, що спільне життя з відповідачем не склалося з різних причин, через протилежні погляди на спосіб життя та сімейний побут, через відсутність взаєморозуміння, через постійні сварки. Приблизно за рік до подання позовної заяви до суду вони з відповідачем припинили підтримувати шлюбні стосунки та ведення спільного господарства. З жовтня 2018 р. вони мешкають окремо, а тому примирення позивач вважає не можливе. Неповнолітня дитина за спільною згодою буде проживати разом з нею. Також позивач вказала, що добровільної згоди з приводу матеріального утримання дітей між ними не досягнуто. Відповідач надає грошові кошти на утримання дітей нерегулярно. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині стягнення з нього аліментів на утримання дітей, а саме доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на кожну дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Вказав, що він працює неофіційно та щомісячно надає грошові кошти на утримання дітей. Щодо розірвання шлюбу, відповідач заперечував. Пояснив, вони з позивачем припинили шлюбні стосунки у 2018 р., а з жовтня 2018 р. мешкають окремо. Між ними виникали сварки з різних причин. При цьому, він намагався примиритися, проте, позивач не бажає примирення. Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи‚ приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 25.04.1999 р. у Виконкомі Кутівської сільської ради Маньківського району Черкаської області (актовий запис № 1), що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві 21.03.2001 р., та доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції 12.07.2005 р. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, позивач [PERSON] посилається на те, що спільне життя з відповідачем не склалося з різних причин, через протилежні погляди на спосіб життя та сімейний побут, через відсутність взаєморозуміння, через постійні сварки, що призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Приблизно за рік до подання позовної заяви до суду вони з відповідачем припинили підтримувати шлюбні стосунки та ведення спільного господарства. З жовтня 2018 р. вони мешкають окремо. Тому позивач не вбачає можливим будь-яке подальше збереження шлюбу, оскільки шлюб носить формальний характер. Примирення позивач вважає неможливе. Неповнолітня дитина за спільною згодою проживає разом з нею. Добровільної згоди з приводу матеріального утримання дітей між ними не досягнуто, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Як вбачається з матеріалів справи, спору з приводу розподілу майна подружжя та місця проживання дітей на час розгляду справи у сторін немає. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України). Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Ухвалою суду від 14.05.2019 р., за клопотанням відповідача було надано [PERSON] та [PERSON] строк для примирення два місяці. Як встановлено в судовому засіданні, примирення між сторонами не досягнуто. Так, позивач в судовому засіданні наполягала на розірванні шлюбу з відповідачем, зазначила про те, що примирення між ними не досягнуто. Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо розірвання шлюбу з позивачем, вказав на те, що він намагався зберегти сім`ю та примиритися, однак, позивач не бажає примирення. Таким чином, суд вважає, що причини, на підставі яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить її інтересам, що має істотне значення. Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, що підтверджується матеріалами справи, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. При таких обставинах, шлюб підлягає розірванню. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд зазначає наступне. Встановлено, що угоди про добровільну сплату аліментів на утримання дітей між сторонами не було досягнуто, в зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3---2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає, розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Як роз`яснено в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», встановлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст.ст. 182, 183 СК України. Як встановлено судом, спільні діти сторін: донька - [PERSON] , [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] , проживають разом з позивачем. Зазначені обставини відповідачем не заперечувались. Судом встановлені обставини, що дають змогу для задоволення позову про стягнення аліментів. Доказів, що свідчили б про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей, відповідачем суду не надано. При цьому, суд зважає, що обов`язок з утримання дітей покладений на обох батьків. Відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження свого матеріального стану та розмір отримуваного доходу. Згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей визнав повністю, погодився на стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей, а саме доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на кожну дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя, також враховує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аналізуючи матеріали справи щодо порядку утримання та способу життя, який склався відносно утримання неповнолітніх дітей сторін, враховуючи, що позивач несе усі витрати по утриманню дітей і не має достатніх коштів для забезпечення потреб обох дітей, відповідач надає матеріальну допомогу нерегулярно, з врахуванням: віку дітей, стану здоров`я, витрат на забезпечення життєдіяльності, підтримання нормального здоров`я та відпочинок, враховуючи те, що відповідач зобов`язаний утримувати дітей до досягнення повноліття і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя, суд прийшов до висновку, що позов про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. Так, вимога позивача про стягнення суми аліментів у твердій грошовій сумі, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку при визначені виду стягнення у твердій грошовій сумі, не може бути застосована, оскільки тверда грошова сума, як вид стягнення аліментів є чітко визначеною сумою, яка не змінюватиметься автоматично у разі зміни заробітку (доходу) платника аліментів, тобто є сталою, хоча б на певний час. Розмір аліментів, визначений у твердій грошовій сумі, може бути згодом збільшений чи зменшений судом на вимогу платника або одержувача аліментів. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. З огляду на зазначене, враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки - [PERSON] , [INFO] , та доньки - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на кожну дитину щомісяця, до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести батьки на утримання дітей. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Судовий збір в сумі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви про стягнення аліментів звільнена від його сплати на підставі закону. Рішення підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст. 430 ЦПК України.

Outcome: partial