Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 07 жовтня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 17 жовтня 2019 року. Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. Позов мотивувала тим, що 04 січня 2003 року позивач уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 2. Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.02.2016 шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 04 січня 2003року відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 2 від 31.03.2003 року - розірвано. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із нею та на її утриманні. В той, же час відповідач - [PERSON] , не здійснює своїх обов`язків щодо виховання та матеріального забезпечення спільних із позивачем - [PERSON] дітей. При цьому, в позовній заяві зазначено, що згідно усної інформації, спільних знайомих відповідач не отримує регулярного офіційного доходу, однак має мінливий суттєвий дохід. Позивач стверджує, що [PERSON] не має інших дітей або непрацездатних батьків, яких необхідно утримувати матеріально, фізично здоровий. А тому позивач просить: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей, а саме - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. щомісячно на кожну дитину починаючи з 12 лютого 2016 року до досягнення ними повноліття (загальна сума аліментів 5000,00 грн. на обох дітей). Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Лемак О.В. від 30.10.2017 р. у даній справі було відкрито провадження та призначено її до судового розгляду на 23.11.2017 р. Відповідно до розпорядження Ужгородського міськрайонного суду від 16.04.2018 р. №123 справа №308/9884/17 підлягала повторному автоматизованому перерозподілу, у зв`язку із неможливістю суддею Лемак О.В. виконувати повноваження судді, що зумовлено довготривалим лікуванням. Згідно протоколу авторозподілу за результатами повторного автоматизованого перерозподілу справ, визначено головуючим суддею - Фазикош О.В. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.11.2018 року по цивільній справі № 308/9884/17 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, позовні вимоги задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, на кожну дитину до досягнення дитиною вісімнадцяти років, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з даним позовом до суду, а саме з 06 жовтня 2017 року. В іншій частині позовних вимог відмовити. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн. Відповідач [PERSON] в особі адвоката Ковач Івана Васильовича звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із заявою про перегляд та скасування заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.07.2018 року по цивільній справі № 308/9884/17 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.08.2019 заочне рішення суду від 30.07.2018 року було скасовано, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 07.10.2019 о 13 годині 35 хвилин, відповідачу роз`яснено його право подати відзив, а позивачу право подати відповідь на відзив. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивач адвоката Свида О.Г. надійшла заява від 07.10.2019 про розгляд справи за їх відсутності. Просить суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляд справи повідомлявся належним чином, від представника відповідача надійшла заява від 07.10.2019, у якій останній просить розглянути справу без участі сторони відповідача, відзив на позовну заяву не подав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 04 січня 2003 року позивач уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 2. Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.02.2016 шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 04 січня 2003року відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 2 від 31.03.2003 року - розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із позивачем [PERSON] та на її утриманні. В той, же час відповідач - [PERSON] , не здійснює своїх обов`язків щодо виховання та матеріального забезпечення спільних із позивачем дітей. Позивач стверджує, що відповідач не отримує регулярного офіційного доходу, має мінливий суттєвий дохід та такі відомості відповідачем не спростовані. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Спору щодо проживання неповнолітніх між стронами не має, неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матір`ю. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Згідно з п.1 ст.3 Конвенції"Про права дитини" в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Так, позивач просила стягнути з відповідача на її користь на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліменти у твердій грошовій сумі по 2500 грн., на кожну дитину, починаючи з 12.02.2016 р. до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 статті 184 СК України регламентує, що розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Суд не може визначити розмір аліментів на дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 грн., для дітей від 6 до 18 років становить 1860 грн.. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на один місяць на дитину віком від 06 років до 18 років в період з 1 липня 2019 року по 30 листопада 2019 року встановлений в розмірі 2118 гривень. Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Враховуючи, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліменти і зобов`язаний їх утримувати, але свої обов`язки не виконує, тому суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача аліменти на утримання їх спільних дітей. Суд вважає, що відповідно до вимог закону обов`язком батька є забезпечення нормальних умов життя для своєї дитини, а не лише примусова сплата мінімальних платежів, встановлених законодавством, а також те, що сторони нарівні зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і створювати для неї необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя. З приводу тверджень відповідача щодо наявності у нього на утриманні бабусі, яка потребує догляду довічно, та обставин, що відповідач є безробітним, слід зазначити наступне. Представником відповідача додано довідку із закладу охорони здоров`я від 04.02.2015 №16/5 та відповідні копії свідоцтв про народження, які підтверджують родинні зв`язки між його довірителем [PERSON] та особою, яка знаходиться у зазначеному у згаданій довідці закладі охорони здоров`я. В той же час, відповідачем не додано жодного доказу, який би підтвердив факт утримання та догляду відповідачем за зазначеною особою. Так само, суд критично оцінює посилання відповідача та його представника на відсутність у [PERSON] доходу, оскільки той факт, що відповідач офіційно не працевлаштований, не звільняє його від обов`язку забезпечувати належне утримання своїх доньки і сина, та сплачувати аліменти у розмірі, визначеному законом. Аналогічної позиції дотримався Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07.11.2018 (справа №355/511/17, провадження № 61-32606 св 18). При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, що відповідач є фізично працездатною особою. Доказів, що свідчили б про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, відповідачем суду не надано. При визначенні розміру аліментів, що підлягають сплаті, суд враховує, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дітей, але діти проживають з матір`ю і вона несе основний тягар їх утримання, тому на відповідача покладається обов`язок нести витрати по утриманню малолітніх сина та дочки в сумі по 2000 гривень на кожного, щомісячно, яка є дещо більшою ніж Ѕ частина розміру прожиткового мінімуму дитини віком від 06 до 18 років, що встановлений законодавством України, буде відповідати вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести батьки на утримання дітей, а також, зможе забезпечити нормальні умови для життя дитини. Стосовно посилань позивача на те, що розмір аліментів має складати 2500,00 гривень на місяць на кожну дитину, суд вважає за необхідне вказати, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у такому розмірі. Вказаний розмір аліментів є справедливими та достатнім на час ухвалення рішення саме для забезпечення прав дитини в даній справі. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача аліменти з 12.02.2016 року. Однак не наводить достатніх аргументів, не додає відповідних доказів, чому саме із зазначеної дати слід стягувати аліменти. А тому в даній частині позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст.ст. 141, 180, 181 ч.1, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: partial