Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 11 липня 2014 року звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна, визначення порядку користування квартирою, який уточнила в поданій до суду 05 серпня 2014 року заяві. Посилалася на те, що з 1987 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2012 року. Вказувала, що за час перебування в шлюбі з [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] та автомобіль ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску. Вважає, що кожен з подружжя має право на 1/2 частину спільного майна. Просила суд поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], за відповідачем просила визнати право власності на 1/2 частину зазначеної квартири та на автомобіль ВАЗ 210994-20. Різницю вартості майна в сумі 22000 грн. просила суд стягнути на її користь з відповідача. Також просила суд визначити порядок користування спірною квартирою [ADDRESS] в м. Полтаві виділивши кожному із сторін певні приміщення в користування відповідно до висновку спеціаліста. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали вимоги позовної заяви. При цьому не наполягали на визначенні того порядку користування квартирою, який зазначений в поданій до суду позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволенні позовних вимог заперечувала. Не погоджувалася з висновком будівельно-технічного дослідження як в частині визначення вартості квартири, так і щодо визначення порядку користування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, уповноваживши представника представляти його інтереси. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову. Вирішуючи питання про розгляд справи без участі відповідача [PERSON] суд виходить з наступного. За нормами ст. 169 ЦПК України повторна неявка відповідача в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи. Крім того, відповідно до ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають право користуватися правовою допомогою. Також норми процесуального закону передбачають право особи самостійно брати участь в судовому засіданні та мати представника. Згідно зі ст. 44 ЦПК України представник може вчиняти усі процесуальні дії, що їх має вчиняти ця особа. Відповідач [PERSON] скористався своїм правом та відповідно до ордеру ПТ № 045185 та угоди уповноважив представляти його інтереси в суді [PERSON] Твердження представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні про те, що відповідач не уповноважував її надавати пояснення, не оцінюється судом як підстава для відкладення розгляду справи, саме сторона має право обмежити свого представника в тих чи інших правах, наданих нормами ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представника третьої особи, думку представника відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 30 вересня 1987 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 січня 2012 року, що вступило в законну силу. Також судом встановлено, що подружжям [PERSON] та [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі під час сумісного проживання 17 січня 1992 року повністю внесено пай в Житлово-будівельний кооператив «Енергія» за квартиру [ADDRESS]. Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] отримав відповідач [PERSON] 07 квітня 2008 року та зареєстрував право власності на нерухоме майно в державному реєстрі прав власності. Нормами ст. 22 КпШС України, який діяв станом на час сплати пайового внеску в ЖБК, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.15 Закону України „Про власність", який втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 18 вересня 1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» в п. 6 роз'яснив, що пай, внесений й подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. За таких обставин, враховуючи, що пайовий внесок на квартиру [ADDRESS] було внесено повністю 17 січня 1992 року, тобто, під час сумісного проживання подружжя., суд, враховуючи норми ч. 2 ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» вважає обґрунтованим твердження позивача про те, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Представником відповідача в судовому засіданні не оспрювалася обставина того, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Також встановлено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], відповідачем [PERSON] отримано 07 квітня 2008 року. Спірний транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 210994-20, тип легковий седан, державний номерний знак [NUMBER], 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], зареєстрований за відповідачем [PERSON], придбаний в 30 січня 2008 року, тобто, також за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки частки співвласників в праві спільної сумісної власності подружжя є рівними, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про визнання з нею право власності на 1/2 частку квартири, як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Тому необхідно поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за кожним із них право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Звертаючись до суду з вимогами про поділ спільного майна подружжя, позивач просить суд визнати право власності на спірний транспортний засіб ВАЗ 210994-20 за відповідачем [PERSON] та стягнути на її користь суму компенсації її частки в розмірі 22000 грн. При цьому позивач посилається на те, що транспортний засіб було відчужено відповідачем без її згоди та отримано кошти в розмірі 44000 грн. Разом з тим, дослідженими в справі доказами встановлено, що станом на час вирішення справи судом спірний транспортний засіб ВАЗ 210994-20 , який є об'єктом спільної сумісної власності сторін по справі, як подружжя, зареєстрований за відповідачем [PERSON] За таких обставин, враховуючи, що даний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, підстави для відходження від рівності часток власників відсутні, суд приходить до висновку про необхідність визнання за кожним із сторін право власної на 1/2 частку транспортного засобу. Вимоги позивача щодо визнання за відповідачем права власності на весь транспортний засіб в результаті поділу майна подружжя не ґрунтуються на нормах закону. Перехід належної позивачу [PERSON] частки в праві власності на даний транспортний засіб до відповідача [PERSON] може мати місце лише за згодою останнього. Твердження позивача про відсудження автомобіля не підтверджено належними та допустимими доказами в справі, тому не приймається судом до уваги. Тому суд не вбачає підстав також і для стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів в розмірі 22000 грн. як різниці вартості розподіленого майна. Вирішуючи питання щодо визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] в м. Полтаві су виходить ь з наступного. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 155 ЖК України квартира, що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучена, власника не може бути позбавлено права користування квартирою. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 з наступними змінами „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною власністю на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити жилі та інші приміщення із самостійним виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як встановлено судом, сторонам неможливо виділити в спільній квартирі жилі та інші приміщення із самостійним виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Встановлення порядку користування квартирою з виділенням позивачу [PERSON] житлових кімнат площею 12,7 кв.м. та 9,1 кв.м., а відповідачу [PERSON] площею 17,3 кв.м. призведе до порушення прав сторін на користування належною їм на праві власності частиною спільної квартири, тому в цій частині позовні вимоги є безпідставними та не можуть бути задоволені. Хоча позивач [PERSON] в судовому засіданні і не наполягала на визначенні судом саме такого порядку користування, який визначено згідно з висновком дослідження, але враховуючи склад жилих приміщень в спірній квартирі та їх площу, суд приходить до висновку про неможливість визначення порядку користування приміщеннями в квартирі, оскільки встановлення порядку користування тими чи іншими жилими приміщеннями в квартирі призведе до порушення прав іншої сторони на користування належною на праві власності часткою квартири. Тому позовні вимоги [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1728,26 грн.

Outcome: partial