Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

В березні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказувала, що 01.09.2001 року вона уклала шлюб з відповідачем, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30.06.2009 року було розірвано. В період шлюбу за час спільного проживання подружжям було придбано жилий будинок [ADDRESS] Оскільки згода про добровільний поділ спірного майна між сторонами не досягнута, позивач, враховуючи рівність часток подружжя, просила поділити спільне майно, визнавши за нею право власності на ? частку обумовленого будинку. В подальшому позивач доповнила вищевказані позовні вимоги вимогою щодо поділу земельної ділянки, площею 365 кв.м., на якій розташований спірний житловий будинок, а також збільшила позовні вимоги. Остаточно просила визнати за нею право власності на 7/10 часток спірних житлового будинку та земельної ділянки, посилаючись на те, що з позивачем проживає неповнолітня дитина, а розмір аліментів, які вона отримує, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнали частково, погодилися з визнанням за позивачем право власності на ? частку житлового будинку та земельної ділянки. Вважали, що позивач не довела наявність обставин, що мають істотне значення для позитивного вирішення питання щодо відступлення від засад рівності подружжя. Третя особа без самостійних вимог - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема, судом встановлено, що 01.09.2001 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 30.06.2009 року було розірвано. В період шлюбу, а саме 23.12.2008 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області. Відповідно до даного договору відповідач придбав у власність жилий будинок [ADDRESS], а також земельну ділянку, площею 365 кв.м., яка була надана для обслуговування вищевказаного житлового будинку. Як вбачається з матеріалів справи право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] Право власності на земельну ділянку - за попереднім власником будинку - [PERSON], відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, серії [NUMBER]. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова Пленуму) зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 69, ч. 1 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом. Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто, з прямої вказівки закону випливає, що частка в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина, можу бути збільшена лише у разі, якщо розмір аліментів, які вони отримують, є недостатнім. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем. На його утримання, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.03.2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто кошти (аліменти) в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку(доходу). Дане рішення набрало законної сили та перейшло в стадію примусового виконання. Відповідний виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції. Розмір аліментів, в ході здійснення виконавчих дій державним виконавцем було визначено, виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості, а саме: 507 грн. 35 коп., оскільки відповідач не працює та не є приватним підприємцем. Визначення обумовленого розміру аліментів у передбаченому законом порядку не було оспорено. Заборгованість по виплаті аліментів на час розгляду справи в суді у відповідача відсутня (відповідно до наданих квитанцій відповідачем 15.04.2015 року сплачено 170 грн., 07.05.2015 року - 508 грн. 00 коп., 05.06.2015 року - 508 грн. 00 коп.) Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги позивачем складено приблизний розрахунок необхідних витрат на дитину на місяць, що становить 2 500 грн. 00 коп. До вказаної суми входять витрати, пов'язані з харчуванням, лікуванням дитини, його одягом, навчанням, оплатою комунальних послуг, послуг мережі інтернет. При цьому, прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 10 років становить 1 286 грн. 00 коп., відповідно до ст. 7 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2015 рік". Середньомісячний дохід від заняття підприємницької діяльності, що отримує позивач, як зазначала остання в судовому засіданні, становить близько 6 000 грн. 00 коп. На підтвердження зазначених вимог позивачем надані чеки на придбання товарів, продуктів харчування (а.с.48,71, 88 -91), квитанції на продукти харчування, непродовольчі товари (а.с.69-70), накладна на придбання одягу (а.с.68), чек на придбання взуття (а.с. 71), чеки на придбання ліків (а.с. 48, 71). Проте, вищевказані розрахункові документи щодо придбання продуктів харчування, одягу не свідчать безумовно про те, що вони придбавалися виключно для задоволення потреб неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Також, суд не може прийняти до уваги чеки на придбання ліків, оскільки необхідність їх придбання не підтверджується відповідними медичними документами, що містять рекомендації по лікуванню неповнолітньої дитини. Не містять зазначену інформацію і довідки, видані КУ «Вознесенський міський центр первинної медико - санітарної допомоги» (а.с. 92,93). Крім того, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні відповідними доказами й посилання позивача щодо необхідності періодичного проходження медичних обстежень неповнолітньої дитини, його оздоровлення, витрат на навчання (а.с.63), а з наявних у матеріалах справи квитанцій за сплату комунальних послуг не вбачається можливість виділення витрат, які були понесені окремо на дитину (а.с.64-67). Між тим, відповідно до передбаченого ст. 10 ЦПК України принципу змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України. При цьому, фактичні дані встановлюються, зокрема, на підставі показань свідків, які суд оцінює в сукупності з іншими доказами та з урахуванням ступеня довіри до нього, яка формується під час спостереження за поведінкою свідка, заслуховування думки осіб, які беруть участь у справі, щодо показань свідка тощо. Проте, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні не надали переконливих показань щодо обставин, які мають значення для вирішення даного спору по суті, та є такими, що не можуть бути прийняті судом до уваги, в силу ч.2 ст. 59 ЦПК України. Таким чином, в судовому засіданні переконливих доказів про те, що розмір аліментів, які сплачує відповідач не достатній для утримання неповнолітньої дитини, не було надано. Крім того не підтвердилася і та обставина, що відповідач за час подружнього життя не дбав про сім'ю або витрачав майно на шкоду інтересам сім'ї, не здійснював утримання сина з часу розірвання шлюбу, оскільки дані про те, що у позивача були перешкоди в минулому для вирішення питання про стягнення коштів на утримання дитини, поділу майна,тощо, відсутні. Враховуючи наведені обставини та положення ст..60, 70 СК України, відсутність доказів щодо іншого поділу майна, суд приходить до висновку що кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження спірним будинком, тому позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя підлягають частковому задоволенню в частині визнання за нею права власності на ? частку спірного житлового будинку. Що стосується вимог [PERSON] щодо земельної ділянки, суд виходить з наступного. Так, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та момент виникнення права власності. Останній визначається законом. Зокрема, при визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Як зазначалося вище спірна земельна ділянка була придбана відповідачем за договором купівлі - продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області 23.12.2008 року. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час посвідчення обумовленого договору) право власності на земельну ділянку виникає з моменту отримання набувачем державного акта та його державної реєстрації. Тобто, зазначені норми встановлюють, що право власності на земельну ділян\- ку виникає у особи, яка набуває земельну ділянку у власність на підставі цивільно-правової угоди, лише після одержання нею державного акта на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації Отже, сам момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки не є одночасно моментом виникнення права на землю. Таким чином, виходячи з наведеного, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку поділу майна подружжя суд не вбачає. В силу ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи розмір частково задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 802 грн. 00 коп. Інші понесені позивачем витрати (вартість довідки про оцінку майна) поверненню не підлягають, оскільки не входять до переліку судових витрат, відповідно до ст. 79 ЦПК України, які відшкодовуються за рахунок відповідача.

Outcome: partial