Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24 червня 2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 26000 євро зі сплатою 12,3% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії за обслуговування кредиту з кінцевим терміном повернення до 23 червня 2023 року. Позичальник повинен був щомісяця здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитним договором шляхом внесення щомісячного платежу. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання боржником свої зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник. Позичальник зобовязання за кредитним договором не виконує, в звязку з чим, за ним виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за тілом кредиту, відсотками,комісії та штрафів. У звязку з зазначеним, позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 54725,73 євро, що еквівалентно 916163,40 грн. , а також судові витрати, понесені ним при зверненні до суду. У судове засідання представник позивача та представник відповідача не зявилися. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Згідно наданих заперечень відповідач просить відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском трирічного строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що 24 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством "Всеукраїнський [PERSON]" та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №20/в (Житловий іпотечний кредит, ануїтет), відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 26000 євро зі сплатою 12,5 % річних за весь час користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 23 червня 2023 року/а.с. 22-27/. Як встановлено п.3.3.3 кредитного договору, позичальник зобов'язаний щомісячно повертати частини кредитних коштів, згідно з умовами визначеними п.2.5.1 цього договору. Відповідно до п.2.5 кредитного договору позичальник взяв на себе зобов'язання щомісячно додати, встановленої в Графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумі не меншій суми чергового погашення відповідної частини Кредиту, процентів та інших виплат, встановлених в Графіку. Погашення частини кредиту, сплата процентів та інших виплат здійснюється шляхом договірного списання банком коштів з поточного рахунку позичальника, щомісяця в дату, зазначену в графіку. Згідно графіку, який є невід'ємною частиною кредитного договору, відповідач повинен був не пізніше 24 числа кожного місяця вносити кошти у сумі 347 євро, які зараховувались на сплату комісії, процентів та тіла кредиту /а.с.10-11/. Пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що за неналежне виконання грошових зобов'язань, передбачених п.3.3.3. цього договору, якщо прострочення виконання таких зобов'язань сталося більше ніж на 7 календарних днів, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20% від суми неналежно виконаного грошового зобов'язання, розрахований від суми невиконаних зобов'язань, а саме: неповерненого кредиту та/або несплачених процентів та/або плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав і які не були виконані станом на восьмий календарний день прострочення такого виконання. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 24 червня 2008 року між банком, позичальником та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання позичальником [PERSON] своїх зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник /а.с. 30/. Банк зобовязання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику обумовлену договором суму кредитних коштів. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків, внаслідок чого станом на 16 жовтня 2014 року за ним утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі у розмірі 54725,73 євро, що еквівалентно 916163,40 грн., які складаються з наступного: 25796,17 євро заборгованість по тілу кредиту; 25348,75 євро заборгованість зі сплати відсотків; 14090,58 грн. - комісія за розрахункове обслуговування кредиту, 45811,42 грн. - штраф за пропуск платежів, за несвоєчасне погашення кредиту, сплату процентів. На підтвердження факту наявності і розміру наведеної вище заборгованості банком надано суду розрахунок /а.с.5/. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. У письмовій формі договір про збільшення позовної давності сторонами не укладався. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Отже, початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), 3 червня 2015 року (№ 6-31цс15). У судовому засіданні встановлено, що останній платіж позичальником здійснено 23 жовтня 2008 року, що підтверджується розрахунком позивача, а також зазначено у відповідачем у запереченні. Натомість банк звернувся до суду 24 жовтня 2014 року, що підтверджується відміткою відділення поштового зв'язку на конверті, у якому надійшла позовна заява до суду. Отже, позивачем дійсно пропущено строк позовної давності щодо чергових платежів та відповідачем заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, тому при стягненні заборгованості по кредиту слід враховувати положення ст. 257 та п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Станом на вересень 2011 року позичальник мав прострочену заборгованість за тілом кредиту у сумі 1600,37 євро, заборгованість за відсотками у сумі 12297,73 євро, заборгованість за комісією у сумі 6654,13 грн. Отже, стягненню підлягають чергові платежі за тілом кредиту, нараховані на них відсотки та комісією та пенею за три роки, що передують зверненню позивача до суду, а саме: 24195,80 євро - заборгованість за кредитом, 13051,02 євро - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7436,45 грн. - заборгованість по комісії. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу суд виходить з наступного. Відповідач не виконував належним чином зобов'язань за кредитним договором, порушив строки сплати щомісячних платежів. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). У відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Як видно із розрахунку заборгованості за кредитним договором, штраф за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором визначена у сумі 45811,42 грн. Враховуючи положення ч.3 ст.551 ЦК України та складові заборгованості за кредитним договором, суд вважає можливим зменшити розмір пені, та визначити до стягнення штраф за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором у розмірі 10000 грн. У відповідності до ст.ст. 553,554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, заборгованість за кредитним договором, відсотками, комісією та штрафу підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial