Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] 08.10.2018 р. звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просила стягнути з [PERSON], [INFO], на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі 33% з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з жовтня 2018 р. і до повноліття дитини; та стягнути з відповідача з [PERSON], [INFO], на її користь додаткові витрати на лікування та оздоровлення неповнолітньої дитини інваліда - сина [PERSON], [INFO], в розмірі 22 тис. грн. щорічно, починаючи з жовтня 2018 р. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 26.02.2005 р. вони з відповідачем [PERSON] зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 350. У шлюбі у них народився син - [PERSON], [INFO]. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.01.2015 р., шлюб між ними було розірвано. Питання щодо сплати аліментів на утримання дитини судом не вирішувалося. Як зазначає позивач, відповідач після набрання чинності рішенням суду, сплачував грошові кошти на утримання дитини за попередньою домовленістю, але ці грошові кошти на даний час не задовольняють всіх необхідних потреб на утримання дитини, так як їх неповнолітній син - [PERSON], [INFO], є інвалідом. Позивач посилається на те, що син після розірвання шлюбу проживає разом з нею. При цьому, вона систематично, не враховуючи витрат на утримання дитини - інваліда, несе додаткові грошові витрати, пов'язані з лікуванням та профілактичним оздоровленням їхнього сина. Він переніс дві операції на серці, йому встановлено діагноз - хронічна бронхіальна астма та ДЖВМ по гіпомоторному типу, у зв'язку з чим син потребує щорічного санаторно-курортного лікування. Як вказує позивач, відповідно до тарифів на санаторне лікування Київського міського дитячого санаторно-курортного об'єднання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], путівка на санаторно-курортне лікування для дитини - інваліда в санаторіях м. Трускавець, складає від 15 до 25 тисяч грн. за повний курс лікування за 21 день перебування у відповідному санаторно-лікувальному закладі. При цьому, як зазначає позивач, відповідач проживає окремо у своїй власній квартирі, має систематичний дохід від підприємницької діяльності, має у власності дві земельні ділянки, що розташовані у с. Вища Дубечня Вишгородського району Київської області, також є власником ТОВ «Сінільга», а також він є директором та засновником ТОВ «Веріна». Враховуючи викладене, а також те, що їхня спільна дитина - син [PERSON], [INFO], є інвалідом та потребує належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, при цьому відповідач є здоровим та працездатним, інших утриманців не має, має систематичний дохід від підприємницької діяльності, має у власності автомобіль та дві земельні ділянки, а також є власником та засновником двох підприємств, а тому, як вважає позивач, він може сплачувати аліменти на рівні 33% від усіх видів свого заробітку (доходу). Крім цього, у зв'язку з інвалідністю дитини, відповідно до ст. 185 СК України, з відповідача підлягають стягненню додаткові витрати на лікування та оздоровлення дитини в розмірі 22 тис. грн. щорічно. Ухвалою суду від 13 листопада 2018 року, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та додаткових витрат на дитину, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечував представник позивача в судовому засіданні. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши його доводи, дослідивши матеріали справи‚ вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 2005 р., що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї. У шлюбі у них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 27.12.2005 р. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.01.2015 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 26.02.2005 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 350, розірвано. Згідно даних свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Генічеським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, [PERSON] 07 травня 2016 р. зареєструвала шлюб з гр. [PERSON], в зв'язку з чим змінила прізвище на «[PERSON]». Неповнолітній [PERSON], [INFO], є інвалідом, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] та корінцем медичного висновку №11 про дитину - інваліда віком 16 років від 30 січня 2018 р., виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги №1 Солом'янського району м. Києва. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що після розірвання шлюбу відповідач сплачував грошові кошти на утримання дитини за попередньою домовленістю. Разом з тим, ці грошові кошти на даний час не задовольняють всіх необхідних потреб на утримання дитини. Неповнолітній [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем, відповідач проживає окремо. При цьому, відповідач є здоровим та працездатним, інших утриманців не має, має систематичний дохід від підприємницької діяльності, має у власності автомобіль та дві земельні ділянки, а також є власником та засновником двох підприємств, в зв'язку з чим, позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов'язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до положень ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів, що свідчили б про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, відповідачем суду не надано. Відповідач в судове засідання не з'явився, не скористалася процесуальним правом висловити свій відзив (заперечення) на позов та надати докази. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст.ст. 182, 183 СК України. Судом встановлені обставини, що дають змогу для задоволення позову про стягнення аліментів. Суд зважає, що обов'язок з утримання дітей покладений на обох батьків. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя, також враховує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аналізуючи матеріали справи щодо порядку утримання та способу життя, який склався відносно утримання неповнолітньої дитини сторін, враховуючи, що позивач несе витрати по утриманню дитини і не має достатніх коштів для забезпечення потреб дитини з врахуванням: віку дитини, стану здоров'я, витрат на забезпечення життєдіяльності, підтримання нормального здоров'я та відпочинок, а відповідач зобов'язаний утримувати дитину до досягнення повноліття і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя, суд прийшов до висновку, що позов про стягнення аліментів підлягає задоволенню. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 08.10.2018 р. та до повноліття дитини. Щодо позивних вимог про стягнення додаткових витрат на дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово, періодично або постійно. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, має каліцтво. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. У витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов'язковою. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, зазначено, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Заявляючи додаткові витрати, позивач в будь-якому випадку повинен їх обґрунтувати, тобто надати беззаперечні докази на їх підтвердження. Дані додаткові витрати, на відміну від аліментів, мають бути викликані саме особливими обставинами. Додаткові витрати заявляються у зв'язку з хронічними або разовими проблемами зі здоров'ям дитини або які пов'язані з розвитком здібностей дитини. Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення додаткових витрат з відповідач в розмірі 22 тис. грн. щорічно, обґрунтовує необхідність їх стягнення тим, що дитина потребує постійного лікування та санаторно-курортного лікування. Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] від 09.06.2017 р., неповнолітньому [PERSON], [INFO], встановлено діагноз: ДЖВМ по гіпомоторному типу. Неповнолітній [PERSON], [INFO], має хронічну астматичну хворбу, що підтверджується даними консультативних висновків ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України» № 3/15 від 04.01.2017 р. та №3/4094 від 28.12.2017 р. Згідно даних виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] від 09.06.2017 р., рекомендовано режим праці і відпочинку та санаторно-курортне лікування 1 р. на 12 міс. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження розміру додаткових витрат, позивачем надано довідку від 08.10.2018 р. за підписом її представника, відповідно до якої в особистій телефонній розмові з [PERSON], співробітником Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об'єднання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], встановлено, що вартість санаторно-курортного лікування для ідентичних хронічних хвороб, що має дитина - інвалід [PERSON], [INFO], складає від 15 до 25 тисяч гривень за 21 день перебування у відповідних санаторіях м. Трускавець. 21 день означає повний курс профілактичного лікування хронічних астматичних хвороб. Інших доказів на підтвердження розміру додаткових витрат на дитину позивачем та її представником суду не надано. При цьому, виходячи зі змісту положень статті 185 СК України можна дійти висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов та їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Тобто, заявляючи разові, періодичні або постійні витрати, необхідно надати суду докази усієї суми витрат та їх необхідність, тобто, якщо це витрати, пов'язані з особливим станом здоров'я дитини, то необхідно надати медичні довідки, висновки лікарів, їх рекомендації щодо лікування дитини в Україні чи за кордоном, а також вартість ліків, які необхідно придбавати дитині та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво) і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Сімейний Кодекс України у статті 181 визначає необхідність саме домовленості між батьками про такі витрати, оскільки вони не відносяться до вже визначених аліментних обов'язків відповідача. Згідно чинного законодавства, розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - витягами з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Позивачем та її представником відповідного розрахунку додаткових витрат суду не надано. На підставі наведеного вище, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача додаткових витрат в розмірі 22 тис. грн. Таким чином, дослідивши зібрані докази по справі та давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, позовні вимоги частково доведені в судовому засіданні, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Судовий збір в сумі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви про стягнення аліментів звільнений від його сплати на підставі закону. Рішення підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст. 430 ЦПК України.

Outcome: partial