Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

ПАТ комерційний банк "Приватбанк" (далі Банк) звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості, мотивуючи позов тим, що 17.04.2012 р. відповідач отримав у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Складовою частиною договору є «Умови та правила надання банківських послуг» та «Порядок користування платіжною карткою» та «Тарифи», з чим погодився відповідач, підписавши договір, а також погодився на зміну розміру кредитного ліміту. У позові позивач покликається на те, що у зв'язку з невиконанням відповідачем належним чином зобов'язань станом на 31.12.2015 р. виникла заборгованість у розмірі 14\~346,73 грн., яку разом з судовими витратами просить з відповідача. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи (а.с.48), однак у зв'язку з його нявкою і неповідомленням причин неявки розгляд відкладено на 12.04.2016 р. Однак відповідач, будучи належно повідомленим, в судове засідання повторно не з'явився (а.с.52-53), у зв'язку із чим, враховуючи згоду позивача, суд проводить заочний розгляд справи (в порядку, встановленому ст. 224 ЦПК). Враховуючи неявку сторін, розгляд здійснюється в порядку, передбаченому ч.2 ст. 197 ЦПК. \~ Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких визначається сторонами у кредитному договорі з урахуванням вимог ст. 1056-1 ЦК України. Згідно з ст.526 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання. Божник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України). Судом встановлено, що позивач та відповідач 17.04.2012 р. року уклали договір, згідно з яким відповідач отримав 19.04.2012 р. кредитний ліміт у розмірі 1500 грн., в подальшому збільшено кредитний ліміт: 23.04.2012 р. - 2000 грн., 12.08.2012 р. 6600 грн. Відповідно до укладеного договору відповідач зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками, а також оплачувати комісії та штрафи на умовах, передбачених Договором. Всупереч вимогам ст. 1049 ЦК, яка передбачає повернення позикодавцеві позики в строк і в порядку, що встановлені договором, відповідач не виконав належним чином взятих на себе зобовязань, а тому повинен нести відповідальність за порушення грошового зобовязання відповідно до ст. 625 ЦК. Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 31.12.2016 р. його заборгованість перед позивачем становить 14\~346,73 грн. а саме: заборгованість за тілом кредиту 6562,2 грн., заборгованість за процентами 5725,16 грн., за комісією і пенею 900 грн., штрафи - 500 грн. і 659,37 грн. /фіксована частина і процентна складова/). Зважаючи на викладене підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення заборгованість за тілом кредиту 6562,2 грн., заборгованість за процентами 5725,16 грн., за комісією і пенею 900 грн., в всього - 13187,36 грн. Разом з тим не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів у розмірі 500 грн. і 659,37 грн. з таких підстав. Згідно з ч.1 ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до положень ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, встановлених договором або законом, є сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Поняття та види неустойки визначено у ст. 549 ЦК України, за змістом якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що штраф і пеня є видами неустойки як міри цивільно-правової відповідальності боржника, що наступає у разі порушення останнім взятих на себе зобов'язань, а не окремими видами штрафних санкцій, які можуть застосовуватися одночасно та незалежно один від другого. Штраф і пеня як різновиди неустойки обчислюються у відсотках від суми невиконаного, неналежно виконаного або несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання. Відповідно до п. 2.1.1.7.5 Умов договору позичальник зобовязується сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Згідно із доданим до позовної заяви позивачем розрахунком заборгованість відповідача за штрафами становить - 500 грн. і 659,37 грн. Із наведеного розрахунку вбачається, що позивач нарахував неустойку у виді штрафу на суму заборгованості по кредиту, до якої було включено і суму нарахованої пені, тобто застосував до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність, а саме: два різновиди (штраф і пеню) одного й того ж самого виду відповідальності (сплата неустойки) за одне й те ж порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором), що є неприпустимим. В порушення ст. 549 ЦК України вимоги позивача про стягнення одночасно штрафу і пені за порушення відповідачем зобов'язання є безпідставними, оскільки з урахуванням встановленої Конституцією України неприпустимості подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення ці поняття є взаємовиключними і не можуть застосовуватися одночасно. Крім того, умови договору про стягнення з відповідача передбаченої договором неустойки у виді фіксованого штрафу в розмірі 500 грн. не відповідають визначеному законом змісту цього поняття та його правовій природі як грошової суми, що обчислюється відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, що носить імперативний характер, у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а тому підстав для її стягнення немає, оскільки встановлення розміру штрафу як неустойки у фіксованій твердій грошовій сумі законом не передбачено і відступлення від таких положень закону відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України не допускається. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки задоволено 91,92 % позову (13187,36 грн. х 100 % : 14346,73 грн.), а сплачено 1378 грн. судового збору, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 1266,66 грн. судових витрат (91,92 % х 1378 грн. : 100 %).

Outcome: partial