Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

В липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою в якій просила стягнути з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на його користь 227 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є чоловіком [PERSON] , яка перебувала в трудових відносинах з АТ «Криворізька теплоцентраль» та померла від нещасного випадку на виробництві, що трапився з нею 11 червня 2003 року при виконанні трудових обов`язків. Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що смерть рідної людини невідновлена втрата, яка спричиняє страждання та хвилювання, він втратив любов та підтримку рідної людини, відчуває почуття самотності. Залишившись без дружини він почав відчувати неповноту своєї сім`ї, що негативно впливає на його емоційний стан. Зі спливом часу, розуміння невідворотності та суттєвості втрати блага жити з дружиною лише зростає, негативно впливаючи на його сприйняття навколишнього світу, переповнюючи життя негативними емоціями та переживаннями. У зв`язку з чим, вимушений звернутися із вказаним позовом до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2021 року клопотання представника відповідача Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення. Представник відповідача Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» Черненко Є.І. скористалася правом подання відзиву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , оскільки вважає їх необґрунтованими. Вказав, що після нещасного випадку на виробництві було складено акт № 1 форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві, встановлено вид події - падіння з висоти, небезпечних факторів не виявлено та встановлено, що причиною нещасного випадку є порушення працівником трудової дисципліни на виробництві та невиконання вимог інструкції з охорони праці, а також необачність постраждалої при зборі ягід шовковиці з дерева для використання в особистих цілях. Єдиною особою, яка допустила порушення законодавства про охорону праці було визнано саму померлу [PERSON] .. Тобто, падіння з дерева шовковиці не мало відношення ані до технічних процесів, ані до механізмів, ані до організації праці. Таким чином на АТ «Криворізька теплоцентраль» не може бути покладено обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю на виробництві. Звернули увагу суду, що зі сторони роботодавця не було вчинено жодних навмисних протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці, внаслідок яких трапився нещасний випадок. Розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості, а також не підтверджуються доказами розладу здоров`я позивача, пов`язаного з порушенням психологічного стану у зв`язку зі смертю дружини та жодних медичних документів та висновків до матеріалів справи не долучено. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно положень до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є чоловіком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 21.09.1985 року, актовий запис 1029 (а.с. 21). При виконанні трудових обов`язків з дружиною позивача [PERSON] стався нещасний випадок 11 червня 2003 року, про що підприємством складено акт за формою Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом» від 12.08.2003 року. Комісією встановлено причини нещасного випадку: порушення трудової та виробничої дисципліни. Пунктом 10 вказаного акту визначено особу, яка винна в настанні нещасного випадку у зв`язку з порушенням вимог законодавства про охорону праці - [PERSON] - апаратник хімводоочистки ДП «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» (а.с. 8-12). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.06.2003 року, актовий запис № 1168. Причина смерті: закрита черепно - мозкова травма ( а.с. 7). На підставі акту за формою Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом» від 12.08.2003 року підприємством було складено акт форми Н-5 від 18.08.2003 року, який пов`язано з виробництвом, у зв`язку з тим, що на момент настання нещасного випадку з [PERSON] , вона перебувала на території підприємства протягом робочого часу. Причиною нещасного випадку комісією встановлено самовільне залишення [PERSON] робочого місця, порушення трудової і виробничої дисципліни, невиконання вказівок старшого оператора, порушення вимог п.3.7, п.6.2(б) та розділу ІІ «Робочої інструкції апаратника хімводоочистки», ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» ( а.с. 13-17). Приписами частини першої статті 58 Конституції України закріплено: закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо правовідносин, які склались між сторонами у справі та законодавчих норм, що підлягають застосуванню суд керується положеннями ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, оскільки судом встановлено, що право на відшкодування шкоди виникло у позивача з моменту смерті її матері під час нещасного випадку, що стався з нею на робочому місці 20 липня 2021 року. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 17 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. З матеріалів справи вбачається, що нещасний випадок стався з дружиною позивача на робочому місця під час виконання трудових обов`язків та призвів до її смерті, про що складено акт форми Н-5 від 18.08.2003 року, яким нещасний випадок визнано таким, що стався на виробництві. Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці гарантовано ч. 4 ст. 43 Конституції України. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Крім того слід зазначити, що наявність акта про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, за формою Н-1 й настання нещасного випадку під час виконання трудових обов`язків, свідчать про те, що особою, яка допустила порушення, в тому числі і обов`язку з контролю за додержанням працівником вимог нормативних актів про охорону праці, є власник підприємства. Враховуючи те, що роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працювала померла, тим самим порушивши ч. 2 ст. 152 КЗпП України, ст. 17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що й стало причиною її смерті, а також виходячи з доведеності факту отримання моральної шкоди позивачкою внаслідок смерті близької людини - матері, який не спростовано відповідачем, суд приходить до висновку, що відповідач АТ «Криворізька теплоцентраль» є особою, яка несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачці - доньки померлої, у зв`язку чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частковому розмірі. Нормами статті 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Виплату Фондом соціального страхування від нещасних випадків грошових сум на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, членам його сім`ї законом не передбачено і така, за наявності для цього підстав, повинна виплачуватись роботодавцем, з яким загиблий перебував у трудових відносинах, відповідно до статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року. Аналогічні висновки, викладено у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 210/2271/19 (провадження № 61-19033сво19,) та у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 210/2227/19 (провадження № 61-18269св19). У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені норми закону у поєднанні зі статями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» визначено: мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 30000,00 грн., а максимальний 1 200 000,00 грн. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року. Дружина позивача загинула на виробництві в робочий час та на території Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль». Внаслідок її смерті позивачу [PERSON] спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, позбавлення його моральної та матеріальної підтримки, що призвело до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків. За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Свої моральні страждання, пов`язані зі смертю дружини, позивач оцінює в розмірі 227 000 гривень. Суд звертає увагу, що встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Разом з тим, з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача у недотриманні положень з охорони праці, які призвели до смертельного нещасного випадку та інших обставин, виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, а саме обставини травмування та смерті дружини позивача, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, який втратив підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених [PERSON] моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень 00 копійок. Суд відхиляє заперечення представника Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» в тій частині, що позивачем не доведено факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність моральних страждань [PERSON] , який назавжди втратила турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках. Доводи представника відповідача про те, що нещасний випадок стався, зокрема, з вини позивача, який порушив Інструкцію з охорони праці, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Крім того, суд звертає увагу на правову позицію ВС, викладену у постанові від 19 квітня 2020 року у справі № 210/2272/19, зокрема щодо погодження з доводами апеляційної інстанції, що "вина потерпілого в настанні нещасного випадку не є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, однак вказані обставини можуть бути враховані при визначенні її розміру". Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Позивачку згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 2 000 гривень.

Outcome: partial