Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Просить визнати за нею право власності на: ? ідеальну частину однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 32,0 кв.м.; на ? ідеальну частину земельної ділянки в [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER]; на ? ідеальну частину автомобіля марки НYUNDАІ, 1995 р.в., модель Мотор Х-2, легковий седан -В, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]; на ? ідеальну частину садового будинку з господарською прибудовою, що знаходиться в [ADDRESS], позначений на плані літ.А1, загальною площею 41,5кв.м, до якого належить сарай, позначений літ.Б; на ? ідеальну частину металевого гаражу в ОК «Газовик» ([NUMBER] [NUMBER]), що знаходиться за адресою [ADDRESS], мотивуючи позов тим, що зазначене майно придбане нею спільно з відповідачем за час шлюбу, укладеного 17.12.1998 року та розірваного 18.03.2015року, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про поділ спільного майна, просить провести розподіл спільного майна подружжя, залишивши у його власності квартиру [ADDRESS] , дачний будинок по [ADDRESS], ? ідеальну частину автомобіля марки НYUNDАІ, 1995 р.в., ? вартості квартири [ADDRESS], ? вартості проведеного в ній ремонту, ? вартості меблів та спільного майна подружжя в квартирі [ADDRESS], ? ідеальну частину металевого гаражу в ОК «Газовик» ([NUMBER] [NUMBER]), що знаходиться за адресою [ADDRESS] та ? вкладу [PERSON] у Газбанку. Вимоги мотивує тим, що спільним подружнім майном вважає автомобіль марки НYUNDАІ, 1995 р.в., металевий гараж в ОК «Газовик» ([NUMBER] [NUMBER]), що знаходиться за адресою [ADDRESS], вклад [PERSON] у Газбанку. Особистим майном вважає квартиру [ADDRESS], як таку, що придбана ним особисто, хоч і під час шлюбу, але за кошти , отримані після продажу спадкового майна після смерті батьків, а саме будинку в [ADDRESS]. Крім того, вважає особистим майном дачний будинок по [ADDRESS], оскільки такий придбаний ним за кошти, отримані після продажу кімнати в гуртожитку в м.Трускавці. Також вважає , що квартира [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON]- доньці [PERSON], є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана ними за час шлюбу і оформлена на матір позивачки-відповідачки [PERSON] - [PERSON] , а згодом нею подарована [PERSON]. Тому вважає, що йому слід виділити ? вартості спірної квартири в сумі 20000грн., виділити йому ? вартості проведеного в ній ремонту , що становить 23850 грн. та ? вартості меблів та спільно придбаних речей , що становить 37450 грн. Позивачка-відповідачка [PERSON], її представник і водночас відповідач по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання не з'явились, подали суду заяву , в якій просять слухати справу у їх відсутності за представництва їх інтересів [PERSON]. Представник позивачки-відповідачки [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала суду пояснення, аналогічні викладеним вище. Щодо зустрічного позову, то такий заперечила частково, вказавши , що вимоги позивача по зустрічному позову щодо визнання спільним сумісним майном подружжя автомобіля та гаража не заперечує. Квартиру [ADDRESS] також вважає спільною сумісною власністю, оскільки така придбана під час шлюбу, жодних доказів про придбання її за особисті кошти відповідачем-позивачем [PERSON] суду не надано. Також не надано суду доказів про те, що дачний будинок по [ADDRESS] придбано ним за власні кошти. Позовні вимоги за зустрічним позовом про виділення [PERSON] ? вартості квартири [ADDRESS], ? вартості проведеного в ній ремонті, придбаних меблів та інших речей вважає безпідставними, оскільки власником зазначеної квартири є [PERSON] Вказана квартира нею отримана у власність на підставі договору дарування від 21.08.2006р., укладеного з [PERSON], таким чином не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Тому в цій частині просить в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Щодо вимог відповідача про виділення йому частки банківського вкладу [PERSON] у Газбанку , то такі заперечила повністю, обгрунтовуючи тим, що таких вкладів не існує. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково, зустрічний позов підтримали в повному обсязі, дали суду пояснення, аналогічні викладеному вище. Представник залученого судом в якості третьої особи ОК «Газовик» в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити повністю, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. Рішенням суду від 18.03.2015 року (а.с.15) шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 17.12.1998року відділом РАГС Трускавецького міськвиконкому Львівської області за актовим записом №172, розірвано. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно вимог ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном , що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. На підставі ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено і сторонами не оспорюється, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 22.06.2008року [PERSON] належить автомобіль марки НYUNDАІ, 1995 р.в., модель Мотор Х-2, легковий седан -В, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] та згідно довідки від 2.10.2015р., виданої ОК «Газовик», металевий гараж, який знаходиться в 16 ряді 18 місці за адресою [ADDRESS] є приватною власністю останнього з 2003року. Відповідно до висновку про вартість майна , складеного [PERSON] станом на 07.09.2015р. ринкова вартість гаражу [NUMBER] [NUMBER] в [ADDRESS], в гаражному кооперативі «Газовик» становить 53780гривень(а.с.106). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 31.03.2005року відповідач-позивач [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] за ціною 12400грн. за домовленістю сторін(а.с.12). Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Мойсеєнком В.П., зареєстрований в реєстрі за №618. Відповідно до довідки КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» від 21.04.2015р. вартість квартири [ADDRESS] становить 60438грнивень(а.с.8). Відповідач-позивач [PERSON] вважає, що придбана ним у власність вищезазначена квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана ним за кошти від реалізації спадкового майна після смерті батьків, а саме будинку в [ADDRESS]. В обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що договір продажу будинку в [ADDRESS] був укладений назадовго до укладення договору купівлі-продажу квартири по [ADDRESS]. Квартиру купили за ту ж суму, за яку продали будинок. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2004р. [PERSON] від свого імені та від імені [PERSON] продав будинок [ADDRESS], який належав їм на праві спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 07.09.1998р. Старосамбірською держнотконторою. Вартість відчужуваного будинку становить 12374 гривні, продаж за домовленістю сторін вчинено за 8000 гривень. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що отримала з братом [PERSON] у спадок після смерті батьків будинок, який продали і за ці гроші ним була куплена однокімнатна квартира в м.Дрогобичі, оскільки від своєї частки вона відмовилась в корить брата. Також пояснила, що дачний будинок разом з земельною ділянкою в садовому товаристві було придбано відповідачем-позивачем [PERSON] за кошти, отримані ним після продажу кімнати в гуртожитку в м.Трускавці. Дослідивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позивачем не надано суду доказів в підтвердження того, що квартира [ADDRESS] придбана ним за власні кошти, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 31.03.2005року вчинено через 4 місяці після укладення договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS] від 18.11.2004р., квартиру придбано за ціною 12400гривень, в той час як будинок продано за ціною 8000гривень. Таким чином, незважаючи на те, що право власності на вище вказане майно зареєстроване за відповідачем-позивачем [PERSON], суд вважає, що таке є спільною власністю подружжя, оскільки придбане ним в період перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, а тому позивач та відповідач мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження вказаним нерухомим майном. Крім того відповідач-позивач [PERSON] просить визнати його особистою власністю дачний будинок по [ADDRESS], оскільки такий придбаний ним після продажу кімнати в гуртожитку в м.Трускавці. В підтвердження вимог посилається на пояснення свідка [PERSON] та довідку про зняття з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS](а.с.43). Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] нею було придбано у відповідача в 2005році кімнату у гуртожитку по вул..Сагайдачного в м.Трускавці. Кімната не була приватизована, купівлю вчинено за 20 тисяч гривень. Зазначені кошти фактично сплачували за звільнення [PERSON] кімнати. Як встановлено судом , відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 20.02.2006р. земельна ділянка, яка знаходиться на території Дрогобицької міської ради в садівничому товаристві «Здоров'я» в [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,0513га , належить [PERSON], виділена останньому відповідно до ухвали Дрогобицької міської ради 26 сесії 4 скликання від 29.03.2005р. №484(а.с.13). На зазначеній земельній ділянці, що знаходиться в [ADDRESS], збудовано садибний будинок з господарською прибудовою, позначений на плані літ.А1, загальною площею 41,5кв.м, до якого належить сарай, позначений літ.Б, про що свідчить копія технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с.17-20), та який належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 04.10.2011р. (а.с.15). Судом не може бути визнано належним доказом в підтвердження вимог відповідача-позивача пояснень свідка [PERSON], оскільки відповідно до вимог 657ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однак, всупереч вимог закону, жодного договору купівлі-продажу укладено не було Оскільки відповідачем-позивачем [PERSON] суду не надано належних та допустимих доказів того, що земельна ділянка та садибний будинок в садівничому товаристві «Здоров'я» придбано ним за власні кошти, суд вважає такі спільною сумісною власністю подружжя. У п.п.23,30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року №11, закріплено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки тощо. Стаття 60 СК презюмує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, хоча можливість про добровільне вирішення спору судом надавалася неодноразово, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 57 СК визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема :майно, набуте ними до шлюбу (п.1.ч.1ст.57 СК), та за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Таким чином суд вважає, що позивачкою-відповідачкою [PERSON].у відповідності до вимог ч. 3 ст. 70 СК України наведено ґрунтовні та переконливі підстави, за яких майно, що придбано відповідачем за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає розподілу в рівних частках. Відповідно до вимог п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, суд доходить до висновку, що оскільки спірне майно придбане сторонами за час перебування в шлюбі, а тому таке у відповідності до вимог ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, з врахуванням наведеного та того, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, то виходячи з аналізу норм права, суд приходить до висновку, що та чи інша сторона не може бути примушена до виплати іншій вартості її частки у спільному майні, а ст. 364 ЦК України передбачає лише право на виділ, але це право, не породжує обов'язку співвласника виплатити грошову компенсацію. При таких обставинах суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки-відповідачки [PERSON] в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] частково, визнавши за сторонами право власності по? ідеальній частині на однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 32,0 кв.м.; на земельну ділянку в [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER]; на автомобіль марки НYUNDАІ, 1995 р.в., модель Мотор Х-2, легковий седан -В, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER]; на садибний будинок з господарською прибудовою, що знаходиться в [ADDRESS], позначений на плані літ.А1, загальною площею 41,5кв.м, до якого належить сарай, позначений літ.Б; на металевий гараж в ОК «Газовик» ([NUMBER] [NUMBER]), що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В зустрічному позові до [PERSON], [PERSON] відповідач-позивач [PERSON] ставить вимоги про виділення йому ? вартості квартири [ADDRESS], ? вартості проведеного в ній ремонту, придбаних меблів та інших речей, вважаючи таке майно спільною сумісною власністю подружжя, оскільки воно придбано за спільні кошти подружжя під час зареєстрованого шлюбу, однак договір купівлі-продажу спірної квартири оформлено на матір позивачки-відповідачки [PERSON]- [PERSON] Згодом спірну квартиру було передано за договором дарування [PERSON] Крім цього, в спірній квартирі ним за спільні кошти було проведено ремонт, куплено меблі та інші речі побутового вжитку. В підтвердження своїх вимог покликається на пояснення свідків. Відповідно до договору дарування квартири від 21.08.2006 року [PERSON] (відповідачка [PERSON]) отримала у власність від [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належала останній на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Першою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 28.09.2001р.(а.с.56). Згідно копії будинкової книги на квартиру [ADDRESS] (а.с.58-62) у зазначеній квартирі з 2006 року зареєстрована [PERSON]. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що зі слів [PERSON], їм відомо, що сторонами була придбана квартира по [ADDRESS], де було проведено ремонт та придбано меблі. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що допомагали відповідачу -позивачу проводити ремонт у спірній квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в квартирі по [ADDRESS] зі слів відповідача проживали сторони, донька [PERSON]-[PERSON], однак кому саме належить квартира йому невідомо. Згідно вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Твердження відповідача-позивача [PERSON] про те, що квартира [ADDRESS] придбана разом з позивачкою-відповідачкою [PERSON] під час шлюбу за спільні кошти суд до уваги не бере, оскільки такий факт не знайшов підтвердження належними та допустимими доказами. Крім цього, з 2001року ані договір купівлі-продажу, ані договір дарування спірної квартири [PERSON] не оспорювались, такі судом недійсними визнані не були, а отже презюмується їх правомірність. Аналізуючи наведене, матеріали цивільної справи в сукупності з поясненнями учасників судового процесу, суд також бере до уваги Главу 5 ЦПК України, де регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів. Зокрема, суд не може дати належну позитивну оцінку твердженням кожної зі сторін, що не буде об'єктивним про те, що кожен стверджує про особисті кошти, та відсутність інтересу до спірного майна під час придбання, експлуатації, оскільки таке достовірно встановити не можливо, зокрема джерело їх придбання за наведених обставин. Таким чином в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про виділення йому ? вартості квартири [ADDRESS] в сумі 20000грн., ? вартості проведеного в ній ремонту в розмірі 23850грн. та ? вартості придбаних меблів та інших речей в сумі 37450грн. суд відмовляє, оскільки відповідачем-позивачем не надано доказів придбання зазначеного майна за спільні кошти подружжя. Також суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог про виділення [PERSON] ? частини вкладу , оформленого на [PERSON] у Газбанку, оскільки суду не надано доказів в підтвердження існування , а також розміру такого вкладу.

Outcome: partial