Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 16.05.2010 року по 17.10.2014 року у розмірі 210474,73 гривень та моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач у період з 18.02.2004 року по 16.04.2010 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджує записами у трудовій книжці. При виплаті заробітної плати відповідач не проводив індексацію заробітної плати. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.09.2014 року №264/15626/13-ц з Публічного акціонерного товариства «ММК ім. Ілліча» на користь [PERSON] стягнуто індексацію та компенсацію по заробітній платі за період з лютого 2004 року по липень 2006 року. У зв'язку з несплатою відповідачем належних сум у день звільненні, позивач звернувся до суду за захистом своїх трудових прав. В судовому засіданні позивач надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, змінив суму позову з 210474,78 гривень на 133025,76 гривень, оскільки затримка в виплаті при звільненні складає 53 місяці, ознайомлення з сумою заборгованості з індексації та компенсації по заробітній платі відбулось в день отримання рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 12.09.2014 року (справа №264/15626/13-ц), тому вважає, що строк звернення до суду з даним позовом не пропустив. До того ж позивач просить винести окреме рішення про перерахунок пенсії та її індексації, оскільки пенсія була нарохована без вразування індексації заробітної плати. Представник відповідача у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи було повідомлено належним чином, надавши суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначила, що відповідачем не було допущено порушення трудових прав позивача в частині повного проведення розрахунку з позивачем при звільнені, а відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку. Посилається на те, що позивачем порушено строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку, а саме тримісячний строк з того моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Вважає суму середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні сум є завищеною по зрівнянню з сумою основної вимоги - не відповідає сумі індексації та компенсації заробітної плати та тієї обставини, що позивач довгий час не звертався до відповідача з вимогою про виплату сум, а також довгий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості, навмисно провокуючи збільшення вимог про стягненню середнього заробітку. З огляду на те, що в матеріалах справи досить даних про права та взаємодію сторін, суд у відповідності до ст. 224 ЦПК України розглядає справу в заочному порядку. Суд, вислухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач з 18.02.2004 року по 16.04.2010 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. За цей період його нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з п. п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5. Таким чином, суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою). Частиною другою ст. 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 зазначено, що положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Згідно рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 вересня 2014 року (справа №264/15626/13-ц), з Публічного акціонерного товариства «Маріупольській металургійний комбінат імені Ілліча» (ідентифікаційний код 00191129) стягнуто на користь [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], індексацію та компенсацію по заробітній платі за період з лютого 2004 року по липень 2006 року в сумі 1043,66 гривень, з утриманням ПАТ «ММК ім. Ілліча» з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті. Рішення суду набрало законної сили 22.09.2014 року. Виходячи з того, що факт наявності у ПАТ «ММК «імені Ілліча» перед [PERSON] заборгованості з індексації заробітної плати та компенсації в сумі 1043,66 гривень доказаний та не заперечується сторонами, суд дійшов висновку про наявність факту несвоєчасного розрахунку по заробітній платі із позивачем. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторони виникає спір. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки розглядом справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при його звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не сплинули, тому посилання представника відповідача про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Як зазначено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). З довідки-розрахунку, наданої суду представником відповідача щодо середньоденного заробітку позивача, вбачається, що сума середнього заробітку за період з моменту звільнення по 17.10.2014 року становить 130615,52 грн. (1112 дні х 117,46 грн. = 130615,52 грн.). Таким чином, суд встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 130615,52 грн. Враховуючи, що минув значний проміжок у часі з моменту звільнення позивача з підприємства, виходячи з принципу розумності, справедливості та співрозмірності при задоволенні позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку, яка є пропорційною до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка була стягнута за рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 12.09.2014 року. При цьому суд враховує, що за період з лютого 2004 року по липень 2006 року заробітна плата, що підлягала компенсації, склала відповідно до довідки-розрахунку 41600,68 грн.(а.с.3), з неї вчасно не було виплачено позивачу сума індексації та компенсації в розмірі 1043,66 грн., що складає 2,51 % від суми заробітної плати за цей період (1043,66 грн. : 41600,68 грн. х 100 = 2,51 %), отже на користь позивача слід стягнути 3278,45 гривень (130615,52 грн. х 2,51%:100% = 3278,45 грн.). Відповідно до статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Оскільки позивачем не доведено з чого саме складається моральна шкода, у розумінні статті 23 ЦК України, суд відмовляє у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Щодо вимоги позивача про винесення окремого рішення про перегляд пенсії та її індексації, то дана вимога не підлягає розгляду, оскільки повинна вирішуються за правилами адміністративного судочинства. У відповідності до ст. 16 ЦПК України, не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 гривни 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial