Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» 23.10.2015 року звернувся до суду з позовом, в якому прохає стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № DN81AR03110075від 28.09.2007 року в розмірі 331934 грн. 41 коп. та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору № DN81AR03110075 від 28.09.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 95905,84 грн. на строк до 26.09.2014 року. Згідно умов договору, щомісяця, в період сплати, відповідач повинен був надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Взяті на себе зобовязання [PERSON] не виконує. Станом на 26.08.2015 року його загальна заборгованість перед банком складає 379609 грн. 63 коп., з яких: - 54481,30 грн. заборгованість за кредитом; - 73161,21 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; - 18955,04 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 233012,08 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; Згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2013 року з відповідача [PERSON] на користь банку по цьому ж договору було стягнуто 47675 грн. 22 коп., тому остаточна заборгованість [PERSON] становить 331934 грн. 41 коп. У судове засідання представник позивача не зявився. Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. В заяві на адресу суду прохав розглянути справу без його участі, вказав, що позов підтримує, згоден на ухвалення заочного рішення у справі в разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився, у заяві до суду прохав розглянути справу у його відсутності, вказав, що позов не визнає, оскільки працівники банку забрали у нього автомобіль зазначений в кредитному договорі в рахунок погашення заборгованості, а тому нарахування процентів та пені є незаконним. Прохав застосувати позовну давність до вимог банку, оскільки кредит є споживчим. В разі ухвалення рішення на користь банку суму пені зменшити, оскільки з нього за двома попередніми судовими рішеннями стягнуто майже 20 тисяч пені по цьому ж договору. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємний звязок у сукупності, встановив наступне. Між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], на строк з 28.09.2007 року по 26.09.2014 року включно, 28.09.2007 року було укладено кредитний договір № DN81AR03110075, відповідно до якого банк зобов»язався надати позичальникові (п.7.1 договору) кредит, у вигляді не поновлюваної лінії, на споживчі цілі у сумі 95905 грн. 84 коп. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору. З вказаної суми кредиту : - 64430 грн. - передбачено виділити на купівлю автомобіля (споживчі цілі); - 34 грн. - для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування; - 3285,93 грн. - на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № DN81AR03110075 від 28.09.2007 року, за договором особистого страхування №DN81LK03110075 від 28.09.2007 року на строк до 27.09.2008 року; - 5154,40 грн. як винагороду за надання фінансового інструменту; - 23001,51 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п. 2.1.2, 2.2.7 даного договору. За умовами договору [PERSON] з 24 по 28 число кожного місяця мав сплачувати грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 1542,11 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди. Відповідач взяті на себе зобовязання не виконав. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що він не вносив платежі на погашення кредиту та відсотків за користування ним в повному обсязі, та у визначений строк, тобто порушував умови договору. Станом на 26.08.2015 року загальна заборгованість відповідача перед банком, згідно наданого позивачем розрахунку, складає: - 54481,30 грн. заборгованість за кредитом; - 73161,21 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; - 18955,04 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 233012 грн. 08 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 611, 625 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору і у встановлений ним строк. У разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором, або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Згідно ч.1 ст. 546, ст. 549 ЦК виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК). Відповідно до ст.60 ЦПК України обовязок доказування обставин, якими обгрунтовуються позовна вимога, покладається на позивача. Надані позивачем докази суд оцінює за правилами ст.212 ЦПК України. Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 8.08.2011 року у справі № 2-528/11, яке набрало законної сили, позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по вищевказаному кредитному договору № DN81AR03110075задоволено. Стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість у сумі 92910,96 грн., яка існувала станом на 7.04.2011 року, з якої 53514,85 грн. - сума заборгованості за кредитом, 20320,84 заборгованість по процентах за користування кредитом, 7290,40 грн. - \~заборгованість по комісії за користування кредитом, 11784,87 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором та штраф. Заочним рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 19 грудня 2012 року у справі № 1604/2434/2012 у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості у сумі 140586 грн. 18 коп. станом на 25.05.2012 року (яка складалася із заборгованості за кредитом 53837.00 грн., заборгованості по процентах 38814.49 грн., 112393.68 заборгованості по комісії, 35541.01. грн. пені) відмовлено. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2013 року, яке набрало \~\~\~законної сили, апеляційні скарги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково: - заочне рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 19 грудня 2012 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 47 675 грн. 22 коп. заборгованості за кредитним договором № DN81AR3110075 від 28 вересня 2007 року, а також 476 грн. 75 коп. витрат зі сплати судового збору. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. У вказаному рішенні апеляційного суду Полтавської області не зазначено структуру задоволеної суми до стягнення (скільки на тіло кредиту, скільки на проценти, на комісію, пеню). Проаналізувавширішення Глобинського районного суду Полтавської області від 8.08.2011 року (в частині проведеного стягнення та його структури), скасоване заочне рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 19 грудня 2012 року, позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» від 14.09.2012 року (в частині позовних вимог), по якому воно ухвалювалося, зміст рішення апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2013 року, суд у даній справі дійшов до висновку, що фактично рішенням апеляційної інстанції з позичальника було проведено стягнення заборгованої суми 47 675 грн. 22 коп.за період з 7.04.2011 року по 25.05.2012 року у такій структурі: - 322 грн. 15 коп. по тілу кредиту (53837 53514.85); - 18493.55 грн. заборгованість по відсотках (38814.39 20320.84); - 5103.28 грн. заборгованість по комісії (12393.68.-7290.40 грн. ) ; - 23756.14 грн. пеня (35541.01 11784.87). Позивачем не надано доказів про звернення вказаних судових рішень до виконання, про те, що виконавчі листи отримані, передані до виконавчої служби і по них відкрито виконавче провадження. Відповідач також не інформував суд про проведення ним платежів на виконання вказаних рішень судів. Зі змісту позову ПАТ КБ «Приватбанк», предявленого у суд 23.10.2015 року, вбачається, що предметом позову є вимога про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 379609 грн. 63 коп. за тим же кредитним договором № DN81AR3110075 від 28 вересня 2007 року, але станом на 26.08.2015 року. При цьому до вказаної суми заборгованості позивачем включена заборгованість, нарахована станом на 07 квітня 2011 року (по якій вже ухвалено рішення суду) та заборгованість станом на 25.05.2012 року (по якій також ухвалено судове рішення). Формально предмет спору у поданому позові є відмінним від тих позовів, що вже розглянуті судом. Разом з тим, слід врахувати характер спірних правовідносин: регулярність і періодичність обовязку боржника виконувати свої зобовязання частинами (вносити чергові платежі) і кореспондуюче цьому обовязку право кредитора вимагати повернення несплачених чергових платежів і нарахованих процентів та штрафних санкцій, як за кожну невиконану частину зобовязання окремо, так і за певний період прострочень у цілому. Таким чином, матеріально-правова вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором як правило складається з декількох окремих вимог, тобто вона не є неподільною. Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 19 грудня 2012 року (зі зміною внесеною рішенням апеляційного суду Полтавської області від 13.03.2013 року) було закрито провадження у частині позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі 92 910 грн. 96 коп., нарахованої за станом на 07 квітня 2011 року. \~ При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, \~що \~за наявності рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 08 серпня 2011 року суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження щодо частини позовних вимог, спір по яким вже вирішений судом. Оскільки назване рішення апеляційної інстанції від 13 березня 2013 року має для вирішення даного спору преюдиційний характер, суд взяв його до уваги і вважав необхідним і доцільним закрити провадження у частині позовних вимог про стягнення заборгованості у сумі 47 тис. 675 грн. 22 коп. , яка була стягнута станом на 25 травня 2012 року (стягнення вказаної суми рішенням суду апеляційної інстанції вже проведено). Вищевказані судові рішення набрали законної сили, тому для вирішення спору у даній справі є обов»язковими. При цьому суд не може ревізувати їх правильність. Так як позивач по даному позову від 23.10.2015 року надав суду розрахунок загальної суми заборгованості за кредитним договором за період з 4.10.2007 року по 26.08.2015 року, а з врахуванням попередніх рішень судів з нього вже стягнуто заборгованість на загальну суму 140586.18 грн. (92\~910 грн. 96 коп. + 47 675 грн. 22 коп.), саме ця сума віднімається від розрахованої суми заборгованості станом на 26.08.2015 року, як така, що не підлягає подвійному стягненню. Згідно ст. 599 ЦПК України зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В п.5.3 кредитного договору № DN81AR3110075 від 28 вересня 2007 року зазначено, що припинення дії даного договору здійснюється у відповідності до чинного законодавства України. Спірний договір, не дивлячись на закінчення строку на який він був укладений, не є припиненим, оскільки зобов»язання [PERSON] не виконане. Зважаючи на розяснення, наведені у пункті 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року, врахувавши, що попередні судові рішення не виконані, суд дійшов висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» правомірно продовжував нараховувати заборгованість за кредитним договором після ухвалення рішення апеляційного суду Полтавської області від 13 березня 2013 року, а отже, позовні вимоги про стягнення основної суми боргу, процентів за період з 25 травня 2012 по 26.08.2015 року є законними. Підлягає стягненню заборгована за вказаний період сума процентів 34346.82 грн. (73161.21 38814.39 (станом на 25.05.2012р.)); сума основного боргу - 644 грн. 30 коп.(54481.30 53837.00) В той же час у стягненні заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 18955, 04 грн. суд відмовляє з наступних підстав. Кредитний договір не містить пункту, який би встановлював розмір комісії та вказував з якою метою вона стягується та в які строки. Зокрема, відповідно до п.7.1 договору абзац третій, щомісячний платіж позичальник повинен надавати у сумі 1542.11 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (комісія не зазначена). В абз. 2 п. 1.2 договору, комісія згадується, як платіж, який позичальник повинен здійснити у визначений договором строк разом з зобов»язанням по сплаті процентів, винагороди. Тобто зі змісту вказаного пункту випливає, що комісія і винагорода це не одне і теж. Слово комісія також згадується в пунктах 2.2.5, 3.3. договору, але жодним з цих пунктів не регламентується розмір цієї комісії, порядок її сплати, в жодному з пунктів договору не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. Крім цього, судом врахована правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16 та пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, відповідно до якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Компенсація сукупних послуг банку за рахунок позивача (комісія за обслуговування кредиту) є незаконною. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що вимога про стягнення заборгованості за комісією є неправомірною, а тому не задовольняється. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Із роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, даним у 27 постанови Пленуму №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу . З розрахунку позивача вбачається, що пеня більш як в 4 рази перевищує суму заборгованості за кредитом (233012,08 грн. : 54481,30 грн. = 4,3), тобто є неспівмірною із розміром основного боргу. Крім цього, за двома рішеннями судів з [PERSON] по цьому ж договору вже було стягнуто 35541.01 грн. пені (11784.87 +23756.14). Ці обставини на думку суду мають істотне значення. З огляду на викладене, суд зменшує розмір пені до трьох тисяч гривень. Встановивши, що [PERSON], як позичальник, не виконав зобовязань за кредитним договором від 28.09.2007 року, і, як наслідок, допустив заборгованість по кредиту, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, проте, частково. Стягується з відповідача на користь позивача: - 644 грн. 30 коп.(54481.30 53837) заборгованість за основною сумою кредиту (тіло); - 34346.82 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; - 3000 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а всього 37991.12 грн. (заборгованість станом на 26.08.2015 року). Суд не задовольнив заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки строк звернення до суду, з врахуванням ч.2 ст. 264 ЦК України (переривання перебігу у разі пред»явлення позову) , позивачем не порушено. Також не взято до уваги заперечення відповідача щодо неврахування вартості, повернутого ним автомобіля в рахунок боргу. Позивачем надано документальне підтвердження, що суми від реалізації автомобіля були зараховані на погашення заборгованості по кредиту, але в порядку, передбаченому договором: спочатку на погашення пені, прострочених платежів, і лише 6905 грн. 74 коп. на тіло кредиту. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково , судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Документально підтверджено, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 4979 грн. 02 коп. Позов задоволено на 10 % , тому судові витрати присуджуються відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (90 %) - 4979 грн. 02 коп. х 90% = 4481.12 грн.

Outcome: partial