Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку А-шпали обкладені цеглою, розмір жилої площі в цілому 23,8 кв.м., загальної площі 51,2 кв.м., з відповідною частиною надвірних побудов: Б літня кухня, Г сарай, Д вбиральня, Е літній душ, я яма вигрібна, к, к1 колодязь питний, 4 ворота, 6 огорожа, 7 хвіртка, 8, 9 огорожа, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця І.Ємельяненка (Калініна), 52. В обґрунтування позову зазначає, що 24 листопада 2015 року помер його батько - [PERSON]. В передбачений законодавством термін він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, після чого дізнався, що [PERSON] залишив на імя [PERSON] заповіт, посвідчений Новомосковською державною нотаріальною конторою 23 листопада 2010 року за реєстром № 2-3952, за яким належну йому частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: місто Новомосковськ, Дніпропетровської області, вулиця Калініна, будинок № 52, він заповів відповідачу. В наступному [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту дійсним та визнання права власності. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач, як інвалід 3-ї групи має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року, яке набрало законної сили 06 червня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено частково. Визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 24 листопада 2015 року, право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця І.Ємельяненка (Калініна), 52. В решті позову відмовлено. Вказуючи, що оскільки в резолютивній частині рішення Новомосковського міськрайонного суду не визначена його частка в праві на спадщину звернувся з означеним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити, зазначаючи, що оскільки рішенням суду від 26 травня 2017 року за відповідачем визнано право власності на 1/2 частку, 1/2 частка повинна бути визнана за позивачем. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов визнали частково, в частині 1/6 права власності. Вказуючи, що саме така частка в праві власності фактично належить позивачу згідно з мотивувальною частиною рішення суду від 26 травня 2017 року. Крім того відповідач визнає право власності позивача та жодним чином не порушує його права, оскільки саме нотаріусом відмовлено позивачу у його праві. Зазначає, що позивач отримав право власності на 1/6 частину в праві власності на будинок, як один із спадкоємців майна [PERSON], якій належала 1/2 частка в праві власності нерухомого майна, в той час, як [PERSON] на момент смерті набув право власності на 1/6 майна після смерті [PERSON] та мав у власності 1/2 частки майна, як співвласник. Відповідач за рішенням суду набула 1/2 частку в порядку спадкування за заповітом. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року, яке набрало законної сили 06 червня 2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом встановлено, що на підставі дублікату свідоцтва про право власності /САС № 767077/, виданого 04 січня 2012 року Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради Дніпропетровської області та рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 20-118/11 від 02 червня 2011 року [PERSON] на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок А-шпали об.цегл., розмір жилої площі в цілому 23,8 кв.м., загальної площі 51,2 кв.м., з відповідною частиною надвірних побудов: Б літня кухня, Г сарай, Д убиральня, Е літній душ, я яма вигрібна, к, к1 колодязь питний, 4 ворота, 6 огорожа, 7 хвіртка, 8, 9 огорожа, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця Калініна, 52. [PERSON] померла 04 березня 2007 року. Після смерті [PERSON] її чоловікові [PERSON] 21 січня 2012 року видане свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця Калініна, 52, як частку в спільному сумісному майні подружжя та свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця Калініна, 52, які зареєстровані у органі державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. Доньці померлої [PERSON] [PERSON] 21 січня 2012 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/6 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця Калініна, 52. 23 листопада 2010 року [PERSON] складено заповіт, у відповідності до якого останній належну йому на праві приватної власності частину жилого будинку з відповідною часткою надвірних побудов та земельної ділянки при ньому, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вул. Калініна, 52 заповів [PERSON] Заповіт посвідчено при свідках [PERSON], [PERSON] У зв`язку з тим, що [PERSON] особисто не може прочитати заповіт, заповіт прочитано вголос особисто свідками. У зв`язку з тим, що із-за хвороби заповідач не може особисто підписати заповіт, на прохання заповідача та в його присутності замість нього заповіт підписано [PERSON] у присутності нотаріуса. У зв`язку з хворобою заповідача заповіт в присутності [PERSON] повністю прочитаний уголос [PERSON], [PERSON], посвідчено державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори [PERSON] 23 листопада 2010 року та зареєстрований в реєстрі за №2-3952. 24 листопада 2015 року [PERSON], батько [PERSON] та [PERSON] помер. 15 грудня 2015 року до Новомосковської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом та законом після смерті [PERSON] 22 квітня 2016 року до Новомосковської державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] Постановою державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори від 03 червня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Рішенням суду встановлено, що на момент смерті [PERSON] належали 1/2 та 1/6 частка у майні, що загалом становить 4/6 частки. Спадкоємцями померлого за законом є [PERSON] та [PERSON] і у випадку спадкування за законом, частки у спадщині після смерті [PERSON] становили б 2/6 та 2/6. Таким чином, з урахуванням заповіту, складеного на користь [PERSON], останній належить 3/6 частки у праві власності, що складає 1/2 частину житлового будинку. При цьому рішенням суду встановлено, що [PERSON] на час смерті [PERSON] (24 листопада 2015 року) перебував на обліку в Новомосковському об`єднаному УПФУ Дніпропетровської області, отримував пенсію по інвалідності з 11 грудня 2012 року, визнаний інвалідом з 11 грудня 2012 року, а тому має право на обов`язкову частку у спадщині. Згідно з резолютивною частиною рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2017 року за [PERSON] визнано в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 24 листопада 2015 року, право власності на 1/2 частину житлового будинку А-шпали об.цегл., розмір жилої площі в цілому 23,8 кв.м., загальної площі 51,2 кв.м., з відповідною частиною надвірних побудов: Б літня кухня, Г сарай, Д убиральня, Е літній душ, я яма вигрібна, к, к1 колодязь питний, 4 ворота, 6 огорожа, 7 хвіртка, 8, 9 огорожа, що знаходиться за адресою: м. Новомосковськ Дніпропетровської області, вулиця І.Ємельяненка (Калініна), 52. Постановою нотаріуса від 09 листопада 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку № 52 по вул. І.Ємельяненка (Калініна), 52 в м. Новомосковську. Розглядаючи позовні вимоги суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст.ст.1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. За ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року № 1-рп/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), Конституційним судом визначено, що за своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині. Право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сімї чи найближчих родичів спадкодавця. Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обовязкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку. Відповідно до абзацу сімнадцятого частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Ст.1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено судовим рішенням у справі за позовом [PERSON]В до [PERSON] про визнання заповіту дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, [PERSON] на момент смерті належали на праві власності 4/6 частини майна, відповідач в порядку спадкування за заповітом набула у власність 3/6 частки, за таких обставин позивач повинен набути права власності на 1/6 часту в порядку спадкування на обов`язкову частку у спадщині. Доказів на підтвердження підстав набуття позивачем інших 2/6 частин у праві власності, суду не надано, відтак позов підлягає задоволенню частково. Розглядаючи заперечення [PERSON] щодо належності відповідача, суд виходить з наступного. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК. За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. За таких обставин, з огляду на наявність спору, відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії позивачу, посилання на неналежність відповідача суд не приймає до уваги під час ухвалення рішення. Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial