Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району, Жовтневого відділу у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] року у нього та [PERSON] народилася донька - [PERSON]. З 2007 року по 2012 рік [PERSON] мешкала з ним за адресою: [ADDRESS] або за адресою: [ADDRESS] У вересні 2012 року [PERSON] виїхала до Сполучених штатів Америки для народження другої дитини та повернувшись з США до України у 2014 році [PERSON] не забрала [PERSON] проживати до себе, а тому [PERSON] продовжує проживати разом з батьком та бабусею за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] про відібрання малолітньої [PERSON] від батька [PERSON] та бабусі [PERSON] та повернення її матері відмовлено. Задоволено зустрічний позов [PERSON] про передання [PERSON], [INFO], на виховання батькові [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 02.04.2015р. рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.12.2014 року залишено без змін. З метою оздоровлення доньки у морській кліматичний зоні та поглибленого навчання іноземній мові у язиковому середовищі він звернувся до відповідача за наданням дозволу на тимчасовий виїзд дитини, однак відповідачка відмовила в наданні згоди на виїзд їх спільної дитини. Посилаючись на ст.ст. 150, 154 СК України, ст. 313 ЦК України просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], у супроводі батька [PERSON] за межі державного кордону України до ОАЕ (Об'єднані Арабські Емірати) в період з 26.12.2015 по 20.01.2016 року, та в період з 25.05.2016 по 12.06.2016року до Італії, та в період з 15.08.2016 по 25.08.2016 року до Туреччини, без згоди на такий виїзд її матері [PERSON]. Зобов'язати орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району надати висновок щодо можливості виїзду дитини у супроводі батька за межі державного кордону України Зобов'язати Жовтневий районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області виготовити проїзний документ дитини, підготовити всіх інших документів, необхідних для виїзду за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO], для виїзду за кордон без згоди матері - [PERSON]. В процесі розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги та остаточно просив суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], у супроводі батька [PERSON] за межі державного кордону України до ОАЕ (Об'єднані Арабські Емірати) в період з 01.02.2016 по 25.02.2016 року, та в період з 01.05.2016 по 01.06.2016року та 01.10.2016 року по 20.10.2016 року до Італії, та в період з 15.08.2016 по 25.08.2016 року до Туреччини, з 10.06.2016 року по 25.06.2016 року до Автономної Республіки Крим без згоди на такий виїзд її матері [PERSON]. Зобов'язати орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району надати висновок щодо можливості виїзду дитини у супроводі батька за межі державного кордону України Зобов'язати Жовтневий районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області виготовити проїзний документ дитини, підготовити всіх інших документів, необхідних для виїзду за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO], для виїзду за кордон без згоди матері - [PERSON] Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав та просив суд їх задовольнити, посилаючись на те, що вони є законними, обґрунтованими та такими, що базуються на вимогах діючого законодавства України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Причину неявки суду не повідомила. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду від неї не надходило. Проте засобами поштового зв'язку відповідач [PERSON] надала суду лист, в якому вона посилається на рішення апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 13.01.2014 року по справі 22-ц/190/61/14, згідно якого місце мешкання її дитини - [PERSON], визначено з матір'ю, посилається на порушення суддями апеляційного суду Запорізької області, а також суддями Жовтневого районного суду м. Запоріжжя кримінального законодавства при ухваленні рішень по справі 331/4050/14-ц щодо передачі батькові на виховання їх спільної дитини [PERSON], та відмові у позові матері щодо відібрання її у батька. Крім того зазначає, що батько може вивезти їх дитину за кордон на постійне місце проживання. Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Жовтневому району в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник Жовтневого відділу у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, але надав суду заперечення проти позову в частині надання дозволу саме Жовтневим районним відділом УДМС, оскільки відділ не оснащено відповідним технічним обладнанням, а тому громадян, місце проживання яких зареєстровано на території Жовтневого району м. Запоріжжя з приводу оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон обслуговуються Орджонікідзевським РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області. В іншій частині позову, за наявності в матеріалах справи необхідних доказів, не заперечує та просить суд розглянути справу за відсутності представника відділу. Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України « Про статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об'єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, її розгляд неодноразово відкладався у зв'зку з неявкою у судове засідання відповідача [PERSON], взявши до уваги пояснення представника позивача, заяву представника Жовтневого районного відділу УДМС, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення представника позивача, заперечення представника Жовтневого районного відділу УДМС, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] року у [PERSON] та [PERSON] під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу народилася донька - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.03.2008р. (а.с. 5) З 2007 року по 2012 рік [PERSON] мешкала з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] або за адресою: [ADDRESS] У вересні 2012 року [PERSON] виїхала до Сполучених штатів Америки для народження другої дитини та повернувшись з США до України у 2014 році [PERSON] не забрала [PERSON] проживати до себе, а тому [PERSON] продовжує проживати разом з батьком - [PERSON], та бабусею - [PERSON] за адресою: [ADDRESS].(а.с. 11-12) Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] про відібрання малолітньої [PERSON] від батька [PERSON] та бабусі [PERSON] та повернення її матері відмовлено. Задоволено зустрічний позов [PERSON] про передання [PERSON], [INFO], на виховання батькові [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 02.04.2015р. рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.12.2014 року залишено без змін. (а.с. 14-19) З метою оздоровлення доньки у морській кліматичний зоні та поглибленого навчання іноземній мові у язиковому середовищі [PERSON] 11 вересня 2015 року звернувся до відповідача - [PERSON] через нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д. з листом - пропозицією, щодо вчинення нотаріальної дії, а саме, підписання заяви про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO]. 05 жовтня 2015 року [PERSON] повідомила [PERSON] про відмову в наданні дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO], яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козленко В.В.. (а.с. 20). Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, і Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Частина 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Крім того, відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України та виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналогічним чином питання обов'язків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Так, в даному випадку представник позивача обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що надання дозволу на виїзд [PERSON] за кордон наступними доказами: довідкою з лікувального закладу, про наявні захворювання у [PERSON], лікування яких запропоновано у морській кліматичний зоні; довідкою-рекомендацією, щодо навчання дитини іноземній мові у язиковому середовищі. Зазначені докази в сукупності свідчать про кардинальні дії [PERSON] з метою виконання покладених на нього, як на батька неповнолітньої дитини, обов'язків по вихованню дитини та забезпечення в повному обсязі її інтересів, стану здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Крім того, надані копії електронних квитків та бронювання місць у готелях за місцем перебування в часовий проміжок зазначений позивачем, дозволяє суду зробити висновок щодо обґрунтованих планів перебування за кордоном в певний проміжок часу із забезпеченням дитини на наявність місця проживання та належного харчування. Також, місце перебування у Автономні Республіці Крим підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва на право власності на будинок [ADDRESS] який зареєстрований за позивачем [PERSON] Таким чином, реалізація можливості виїзду за межі України з навчальної метою та оздоровлення дитини не суперечить вимогам закону та відповідає інтересам дитини. Аналізуючи перелічені норми сімейного права, враховуючи вимоги Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцієї про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої постановою Верховної ради Української РСР від 27.02.1991р. № 789-ХІІ, Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 р., а також з метою захисту інтересів та прав малолітньої дитини [PERSON], 2005 р.н, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на виїзд [PERSON] супроводі батька [PERSON] за межі державного кордону є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки надання такого дозволу надасть можливість [PERSON] оздоровитися та поліпшити стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Проте, відповідно до п. 20 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення , який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 "Оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється: особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників. У разі оформлення паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі України заява від другого з батьків не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства. " Тому оформлення паспорту на дитину можливо у позасудовому порядку , а доказів відмови у такому оформленні суду не надано, таким чином позовні вимоги в частині зобов'язання Жовтневий районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області виготовити проїзний документ дитини, підготовити всіх інших документів, необхідних для виїзду за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO] не підлягають задоволенню. Також слід зауважити, що згідно Законодавства України у повноваження органів опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань, функцій та розподілу повноважень між структурними підрозділами не входить надання висновку щодо можливості виїзду дитини у супроводі батька за межі державного кордону України, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, суд не приймає до уваги посилання відповідачки у листі, спрямованому на адресу суду 11 січня 2016 за допомогою засобі поштового зв'язку, оскільки посилання відповідачки на те, що позивач може залишитися за кордоном на постійне проживання разом з малолітньою дочкою, не можуть бути підставою для відмови в позові про надання дозволу на тимчасовий виїзд, оскільки ґрунтуються на припущеннях. До того ж, судом надається дозвіл на тимчасовий виїзд дитини, а відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України і ст.14 ЦПК України, обов'язок по виконанню судового рішення поширюється і на позивача. А, тому отримання дозволу на виїзд за кордон буде діяти в інтересах дитини, сприяти її оздоровленню, розвитку й вихованню, при цьому не буде порушувати прав матері, яка без достатнього обґрунтування не надає згоди на виїзд [PERSON] у супроводі батька.

Outcome: partial