Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що перебував у шлюбі з відповідачкою, який розірвано 28.07.2020. Під час перебування у шлюбі придбав на аукціоні в Південній Кореї автомобіль. 29.10.2019 була проведена державна реєстрація цього транспортного засобу та видано йому свідоцтво про державну реєстрацію. Оскільки автомобіль придбано у шлюбі, він є спільною сумісною власністю сторін. Перебуваючи у шлюбі, відповідачка вчиняла неодноразові сварки щодо тієї обставини, що автомобіль був зареєстрований на її чоловіка. З метою запобігти конфліктам, позивач погодився переоформити автомобіль на свою дружину. Відповідно до договору купівлі-продажу позивач продав, а відповідачка придбала транспортний засіб. Купівля-продаж відбувалася між подружжям, а автомобіль фактично залишився у власності родини. Після розірвання шлюбу залишилось невирішеним питання щодо спільного автомобіля. В уточненій позовній заяві позивач також зазначив, що автомобіль є неподільною річчю, на даний час знаходиться у фактичному його розпорядженні. Вбачає підстави для виплати відповідачці грошової компенсації вартості половини автомобіля, ціна якого визначена на підставі наявного в матеріалах справи висновку експерта. Зазначає також, що правочин з купівлі-продажу автомобіля є фіктивним (недійсним), оскільки при його укладенні була відсутня спрямованість сторін на настання реальних наслідків правочину. Жодна зі сторін нічого не продала, а інша нічого не придбала, майно так і залишилося у спільній власності сторін. Розрахунок між сторонами не проводився. Остаточно уточнивши позовні вимоги, просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5946/2020/2031974 від 05.06.2020, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбала автомобіль марки КІА К5, 2014 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; - визнати автомобіль марки КІА К5, 2014 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] об?єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - провести поділ спільного майна подружжя, виділивши [PERSON] автомобіль марки КІА К5, 2014 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля. У зустрічному позові відповідачка зазначила, що після одруження її батьки вирішили подарувати їй автомобіль, оскільки у позивача був власний, а їй автомобіль був необхідний для роботи. Коли грошові кошти були передані їй батьками, [PERSON] придбав автомобіль та здійснив його реєстрацію на своє ім?я. У червні 2020 року звернулась до відповідача за зустрічним позовом з вимогою переоформити на неї автомобіль, оскільки він був придбаний її батьками. Позивач проти цього не заперечував. Сторони вирішили укласти договір дарування, однак нотаріус повідомив, що за складання даного договору та його посвідчення плата становила б 5 000 грн. Натомість послуги з оформлення договору купівлі-продажу у сервісному центрі становити б 300 грн. Тому було прийняте рішення переоформити транспортний засіб шляхом укладення договору купівлі-продажу. Фактично автомобіль залишився у родині, а жодних коштів сторони між собою не передавали. Оскільки жодного відшкодування за передачу у власність не передбачалося і сторони не заперечують безвідплатності договору, можна зробити висновок, що договір був укладений з метою приховати інший правочин, який сторони насправді вчинили. Договір є удаваним, фактично був вчинений договір дарування. Крім того, зазначала, що під час перебування у шлюбі подружжям була придбана квартира, яка також є об?єктом права спільної сумісної власності. Просила визнати удаваним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5946/2020/2031974 від 05.06.2020 року; визнати угоду, укладену 05.06.2020 року відносно автомобіля марки КІА К5, д.н.з. [NUMBER] договором дарування. Визнати в порядку поділу майна подружжя за нею право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] . У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] зазначив, що метою удаваного правочину є досягнення певної мети. Поведінка [PERSON] свідчить саме про те, що він не мав намір дарувати автомобіль своїй дружині, доля даного майна йому не байдужа. По своїй правовій природі спірний правочин є не удаваним, а фіктивним. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 16.10.2020 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 16.10.2020 забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірний транспортний засіб. Ухвалою від 30.11.2020 прийнято до провадження зустрічний позов, об?єднано його в одне провадження із первісним та призначено підготовче засідання. Підготовче засідання 16.12.2020 було відкладено за клопотанням представника відповідача. Ухвалою від 22.01.2021 було зупинено провадження у зв?язку із призначенням судової авто-товарознавчої експертизи. Ухвалою від 29.03.2021 поновлено провадження у справі. У судовому засіданні 20.04.2021 оголошена була перерва у зв?язку із витребуванням доказів. Судове засідання 13.05.2021 не відбулось у зв`язку із зайнятістю головуючого судді у розгляді іншої справи. У судовому засіданні 21.05.2021 була оголошена перерва у зв?язку із повторним витребуванням доказів. Судове засідання 02.06.2021 було відкладено за клопотанням представника позивача. Судове засідання 29.06.2021 було відкладено за клопотанням представників сторін. Судове засідання 11.08.2021 було відкладено за клопотанням представника відповідача. Ухвалою від 02.09.2021 відмовлено у задоволенні клопотання про забезпечення позову. Ухвалою суду від 03.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 16.09.2021 залишено без розгляду за заявою представника позивача за зустрічним позовом зустрічну позовну заяву у частині вимог про визнання за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частину квартири. У судовому засіданні 16.09.2021 була оголошена перерва у зв?язку із закінченням процесуального часу. У судовому засіданні позивач-відповідач за зустрічним позовом та його представник позовні вимоги підтримали із зазначених у позові заперечували проти зустрічного позову із підстав, зазначених у відзиві. Додатково пояснили, що батьки [PERSON] не давали грошей на придбання автомобіля, оскільки їх доходи не дозволяють придбати дорогий автомобіль. Доказів на підтвердження факту придбання автомобіля на кошти батьків [PERSON] не надано. Батьки [PERSON] проживають на тимчасово непідконтрольній території Луганської області. Вона періодично їздила до батьків на автомобілі. Для спрощення процедури перетину лінії розмежування та зменшення ризиків для майна необхідно було, щоб [PERSON] їздила на тимчасово непідконтрольну територію на транспортному засобі, який зареєстрований особисто за нею. З цією метою було укладено договір купівлі-продажу. В територіальному сервісному центрі МВС надаються послуги також з оформлення договору дарування транспортного засобу, вартість оформлення така ж, як і договору купівлі-продажу, тобто сторони мали можливість за ті ж гроші оформити договір дарування, проте цього не зробили. Вказане свідчить про те, що перереєстрація спірного транспортного засобу була здійснена без мети його дарування. Просили позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні представник відповідача- позивача за зустрічним позовом заперечував проти первісного позову та підтримав зустрічний. Додатково пояснив, що гроші на придбання спірного автомобіля надавались батьками [PERSON] . Це були їх власні заощадження та дохід від продажу власного автомобіля. Будь-якого наміру укладати договір купівлі-продажу сторони не мали. Правочин є удаваним. Просив відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний - задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі у періоді з 18.08.2018 по 28.07.2020 (а.с. 7,8 т. 1). Під час перебування у шлюбі у 2019 році [PERSON] був придбаниий в Республіці Південна Корея транспортний засіб - автомобіль Kia R5 (Optima), VIN-код [NUMBER] . У жовтні 2019 року транспортний засіб було зареєстровано в ТСЦ 5946, надано номерний знак [NUMBER] (а.с. 9-23 т. 1). 05.06.2020 між сторонами укладено договір купівлі-продажу автомобіля, за яким [PERSON] зобов?язується передати у власність покупцеві транспортний засіб КІА К5, 2014 року випуску, колір білий, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований за продавцем 29.10.2019. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 48 000 грн. Договір оформлений та підписаний сторонами у сервісному центрі 596 РСЦ МВС в Сумській області (а.с. 24 т.1.) Як вбачається з відповіді РСЦ ГСЦ МВС у Сумській області на адвокатський запит за перереєстрацію транспортного засобу [PERSON] було сплачено 409,15 грн. Вартість послуг з перереєстрації транспортного засобу за договором дарування становила б 409,15 грн. (а.с. 138). Після перереєстрації транспортного засобу йому присвоєно реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до висновку від 23.03.2021 №СЕ-19/119-21/193-АВ судової транспортно-товарознавчої експертизи ринкова вартість легкового автомобіля марки Кіа К5, 2014 року випуску, білого кольору, ідентифікаційний номер [NUMBER] , з урахуванням зносу, комплектності, технічного стану, станом на час проведення дослідження складає 280868 грн.(а.с. 158-169 т. 1). Станом на час звернення [PERSON] із первісним позовом автомобіль перебував у фактичному користуванні [PERSON] , згодом [PERSON] транспортний засіб було передано [PERSON] . 13.05.2021 [PERSON] на депозитний рахунок суду внесено в рахунок компенсації вартості автомобіля у справі №591/6856/20 140 434,00 грн., що підтверджується оригіналом фіскального чеку АТ "Укрпошта" (а.с. 214 т.1). Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вказаними нормами статті 203 ЦК України передбачено, що 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до пунктів 24 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Обгрунтовуючи вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу [PERSON] посилається на невідповідність вчиненого правочину вимогам ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК України та на те, що правочин містить ознаки фіктивності, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків. Обгрунтовуючи вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу удаваним, [PERSON] посилається на відсутність спрямованості волі сторін на встановлення інших цивільно-правових відносин, аніж дарування та на фактичну безвідплатність вчиненого правочину. Суд не погоджується із такими твердженнями сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. При цьому враховуючи положення ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Всупереч вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України [PERSON] не доведено, що був наявний умисел обох сторін спірного правочину на укладення його без наміру створення ніяких правових наслідків. За поясненнями позивача у судовому засіданні необхідність укладення вказаного правочину була обумовлена тим, що необхідно було здійснити реєстрацію автомобіля за [PERSON] для спрощення перетину лінії розмежування з тимчасово непідконтрольними територіями. Доказів безвідплатності договору суду не надано. Правочин було виконано, оскільки було здійснено перереєстрацію спірного транспортного засобу. Всупереч положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України [PERSON] не доведено, що обидві сторони договору вчиняли правочин з метою приховати інший правочин - дарування транспортного засобу. Також не доведено, що вчинений правочин був безвідплатним. Суд вважає безпідставним твердження представника відповідача про те, що був укладений саме договір купівлі-продажу по тій причині, що плата за оформлення договору дарування є значно більшою, аніж плата за оформлення договору купівлі-продажу. З відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Сумській області вбачається, що вартість послуг з перереєстрації транспортного засобу за договором дарування та договором купівлі-продажу є однаковою. Не заслуговують також на увагу доводи представника відповідача-позивача за зустрічним позовом, що фактично спірний автомобіль був придбаний за кошти батьків [PERSON] . Вказане твердження не підтверджується доказами та не може бути підставою для задоволення вимог у частині визнання договору удаваним. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] щодо визнання спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та позовних вимог [PERSON] щодо визнання цього договору удаваним. За таких обставин, позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом у цій частині не підлягають задоволенню. Відносно позовних вимог [PERSON] про визнання спірного автомобіля об?єктом права спільної сумісної власності та його поділ шляхом виділення його у власність [PERSON] з компенсацією [PERSON] половини вартості автомобіля суд зазначає таке. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний [PERSON] під час шлюбу з [PERSON] . Суду не надано доказів та не повідомлено обставин, за яких вказане майно може бути визнано об?єктом права особистої власності однієї зі сторін. За таких обставин, наявні підстави для визнання автомобіля марки КІА К5, 2014 року випуску, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] об?єктом права спільної сумісної власності. А відтак, вказане майно підлягає поділу між колишнім подружжям. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом згідно статті 11 ЦК України та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 березня 2021 у справі №161/4554/19. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 N 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В ході розгляду справи [PERSON] не висловила згоди на присудження їй грошової компенсації замість її частки у спільному майні. Однак судом встановлено, що спірне майно є неподільною річчю, спільне володіння і користування вказаним майном є неможливим, оскільки шлюб між сторонами розірваний. Судом також не встановлено обставин, за яких припинення права власності [PERSON] на частку у майні завдасть істотної шкоди її правам та інтересам. [PERSON] внесено на депозитний рахунок суду суму, яка відповідає половині вартості спірного майна. Вартість майна визначена висновком транспортно-товарознавчої експертизи та є дійсною на час розгляду справи. Заперечень щодо визначеної вартості спірного транспортного засобу від [PERSON] та її представника не надходило. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність передбачених статтями 71 СК України та 365 ЦК України підстав для проведення поділу спільного майна подружжя у спосіб, запропонований [PERSON] в уточненій позовній заяві від 20.04.2021: шляхом виділення [PERSON] у приватну власність спірного транспортного засобу та стягнення з нього на користь колишньої дружини компенсації половини вартості автомобіля. Позивачем було сплачено судовий збір, пов?язаний із розглядом даної справи, в загальному розмірі 2102 грн., у тому числі 840,80 грн. при зверненні до суду з позовом, 420,40 грн. - із заявою про забезпечення позову, 840,80 грн. - із уточненою позовною заявою. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення первісного позову, підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, пов?язані зі сплатою судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог - 1051 грн. 00 коп. Також представником позивача було заявлено клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 15 000 грн. Понесені витрати підтверджуються квитанціями про сплату вартості послуг на суму 5 000 грн. та на суму 10 000 грн. (а.с. 17,127 т.1), ордером, копією договору про надання правової (правничої) допомоги на представництво інтересів [PERSON] у Зарічному районному суді м. Суми щодо проведення цивільної справи про поділ спільного майна подружжя (а.с. 25,26-27 т.1). Відповідачем -позивачем за зустрічним позовом та її представником не було заявлено клопотання про зменшення розміру відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. На переконання суду вказані витрати підтверджені належними доказами, є співмірними зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, а тому підлягають відшкодуванню в розмірі, пропорційному до задоволених позовних вимог, тобто в сумі 7 500 грн. У зв?язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати [PERSON] , пов?язані із розглядом даної справи, не розподіляються.

Outcome: partial