Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 24.01.2009 року позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2012 року шлюб між подружжям розірвано, стягнуто із відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] Вказує, що на даний час дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач на даний час свої батьківські обов'язки не виконує, про стан здоров'я, фізичний та духовний та моральний розвиток своєї доньки не піклується, участі в її вихованні не бере. З часу розірвання шлюбу відповідач не відвідує дитину за місцем її постійного проживання. На даний час дитина з відповідачем не бачаться, батько сам, з власної волі не виявляє бажання виховувати свою доньку, бачитись та спілкуватися з нею, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду позовом та просила позбавити батьківських прав [PERSON] Крім того позивач зазначає, що призначених судом аліментів не вистачає для утримання дитини, у зв'язку із чим вона просить суд змінити розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000,00 грн. щомісячно на утримання дитини. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала . Відповідач в судове засідання не з»явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом опублікування оголошення у «Урядовий кур»єр» №86 від 12.05.2017 р., заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, а також надав суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі ненадання фізичними особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання або місця реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що з 24.01.2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8). У шлюбі [INFO] року народилася [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень [INFO] зроблено відповідний актовий запис за №2315, батьками якої є: батько - [PERSON]; мати - [PERSON] (а.с. 9). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі 1000,00 гривень доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], починаючи з 22.06.2012 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.10). 05 липня 2013 року [PERSON], [INFO], змінила прізвище на [PERSON] про що 05.07.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис №78 (а.с. 11). 23 липня 2016 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], про що 23.07.2016 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зроблено відповідний актовий запис №905, і змінила прізвище на [PERSON] (а.с.12). Як вбачається із матеріалів справи, на даний час дитина проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою виданою Житлово-будівельним кооперативом «ХІМІК-21» від 06.06.2016 року за №42 (а.с.27). Відповідно до листа відділу державної виконавчої служби Овруцького районного управління юстиції Житомирської області за №885 від 15.07.2016 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на користь [PERSON], станом на 01.13.2016 року становить 38516,16 грн. (а.с. 17-18). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування. А частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. 10 червня 2016 року Дарницьким управлінням поліції ГУ НП у м. Києві порушено кримінальне провадження за ст..164 КК України в зв»язку з ухиленням [PERSON] від сплати аліментів (а.с.22). У відповідності до п. 2 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Таким чином, обов'язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. Обставини справи свідчать про небажання відповідача займатися вихованням дитини, а саме відсутність будь-яких дій, які б свідчили про його намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дитини. Доказів щодо спростування таких обставин в матеріалах справи немає. Водночас Пленум Верховного Суду України в п. 15 зазначеної вище постанови роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 13.03.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], встановлено, що з 2012 року батько з дитиною не проживає. Не бере участі у вихованні доньки, не цікавиться її шкільним життям, впродовж року не відвідував батьківські збори, св»ята, не брав участі у позакласній діяльності дитини, про що свідчить довідка із Скандинавської гімназії. На даний час малолітня [PERSON] разом із матір»ю проживає за адресою: [ADDRESS]. При проведенні обстеження житлово-побутових умов проживання дитини встановлено, що дитини створені належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку. [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дитині, не турбується про стан її здоров'я. З метою захисту майбутнього та інтересів дитини, органу опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO] року народження (а.с.40-43). Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв»язку з чим , враховуючи відсутність будь-якого спілкування відповідача з дочкою досить тривалий час по відношенню до її віку , існування реальної можливості виконання батьківських обов»язків, проте їх свідоме не вчинення, неприйняття участі в матеріальному утриманні дитини, відсутність зацікавленості перебування дитини у дошкільному, загальноосвітньому навчальних закладах, відсутність турботи про її здоров»я, побут і виховання , тому суд вважає, що задоволення даного позову відповідатиме правам та інтересам дитини. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої доньки [PERSON], [INFO] року народження. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів у твердій сумі, суд дійшов наступного висновку. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Одним із основоположних принципів цивільного судочинстава є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинстава - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом повинні були належними та допустимими доказами (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) довести зміну сімейного стану або матеріального стану після зміни аліментних зобов'язань. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Разом з тим, належних доказів покращення матеріального стану відповідача, зміну його сімейного стану протягом часу наявності аліментного зобов'язання, позивачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовна вимога про зміну розміру аліментів та стягнення з відповідача аліментів в сумі 2000,00 грн. щомісячно на утримання дитини задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 551,20 грн. та присуджує з відповідача на користь [PERSON] понесені останньою судові витрати у сумі 420 грн. . На підставі викладеного,

Outcome: partial