Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] 08.02.2013 звернулась до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди, завданої при виконанні трудових обовязків. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у 2003 році відповідачі були прийняті на роботу на посади продавців магазину продовольчих товарів, який належить позивачці на праві власності. При прийнятті відповідачів на роботу з кожним із них позивачка уклала договори про повну матеріальну відповідальність, однак у звязку із тим, що відповідачі працювали спільно, без передачі одна одній товару і виникали труднощі в розмежуванні відповідальності за можливі збитки, 11.04.2006 року між позивачкою, з одного боку та відповідачами і продавцем [PERSON], з іншої сторони був укладений договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність. Через місяць [PERSON] звільнилась, і при її звільненні була проведена інвентаризація, виведений залишок товару, який відповідачі прийняли під свою відповідальність. Працюючи відповідачі самостійно приймали товар, брали його на облік, розраховувались за товар з оптовими постачальниками та вели облік прийому і розходу по магазину. 13.09.2011 року в магазині було проведено ревізію, під час якої виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 23585,11 грн. Пояснити причину недостачі відповідачі не могли, при цьому, ключі від магазину знаходились у відповідачів, магазин обладнаний сигналізацією, слідів проникнення в приміщення не виявлено. Продавці працювали по два дні кожна, не передаючи одна одній матеріальних цінностей за усною домовленістю між собою. Вони ж спільно вели журнал обліку приходу та розходу. Позивачка вказує, що в результаті недбалого виконання відповідачами своїх обовязків, зокрема по обліку отриманого товару, його зберіганню та реалізації виникла недостача. Зазначає, що відповідачі виявили бажання нести відповідальність по договору про колективну відповідальність, оскільки довіряють одна одній і не бажають розмежовувати відповідальність за можливі недостачі. Відповідно до договору про колективну відповідальність члени колективу зобовязані бережно відноситись до цінностей, приймати міри по запобіганню збитків, вести облік, складати та своєчасно надавати звіти про рух та залишки цінностей. До їх обовязків відносилось приймання цінностей, ведення обліку та проведення інвентаризації. На думку позивачки, відповідачі не вели належним чином облік товарно-матеріальних цінностей, зокрема, не вели обліку та не зберігали накладних по приходу товару, не проводили інвентаризацій для встановлення відповідності залишку товару, допускали інші порушення, які вплинули на збереження цінностей та виникнення недостачі. Враховуючи наведене позивачка просить суд визнати відповідачів винними у недостачі товарно-матеріальних цінностей, стягнути з відповідачів солідарно на її користь матеріальну шкоду завдану недостачею у розмірі 23585,11 грн., а також витрати на правову допомогу, сплату судового збору та вартість проведеного аудиту. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та пояснила суду, що на початку роботи відповідачів претензій до них не було. Згодом вони навіть перестали робити інвентаризації, оскільки позивачка довіряла відповідачам, а відповідачі довіряли одна одній. Через деякий час позивачка стала помічати, що в магазині чомусь мало товару, при цьому, відповідачі пояснювали таку ситуацію конкуренцією та іншими обєктивними причинами. По неналежному обліку товару вона неодноразо робила відповідачам зауваження, але у відповідь отримувала тільки скандал. Тоді позивачка позичила значну суму коштів та закупила необхідний товар і передала відповідачам, а через місяць, коли кошти потрібно було повернути, виявилось, що виторгу немає. Така ситуація змусила позивачку провести інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей в результаті якої була виявлена недостача, при цьому, відповідачі відмовились підписувати її результати, хоча сама інвентаризація проводилась у їх присутності і вони приймали безпосередню участь у її проведенні. Позивачка вважає, що недостача виникла з їх вини, оскільки останні ніяких заходів по веденню обліку не приймали. Пояснила, що інколи вона могла допомогти продавцю у прийманні товару, проте тільки переписувала його у книгу обліку, а продавці самі виводили його залишок, і розраховувались з постачальниками, про отримання готівки з каси позивач ставила у журналі свій підпис. Позивач та члени її сім'ї в магазині самі ніколи не залишалися, ключів від магазину не мали, навпаки - родичі відповідачів часто були у магазині, окремі столяли за прилавком. Позивачка вважає, що відповідачі роздавали товар у борг. Зазначила, що укладення договору про повну колективну матеріальну відповідальність було викликано неможливістю розмежувати відповідальність продавців, оскільки часто відповідачі підміняли одна одну та встановлювали графік своєї роботи за домовленістю між собою. Вважає, що нею були створені всі належні умови для отримання, зберігання та реалізації товаро-матеріальних цінностей- приміщення було обладнано пожежною та охоронною сигналізацією, на вікнах були грати. Поросила суд стягнути з відповідачів солідарно на її користь розмір недостачі товарно-матеріальних цінностей, враховуючи їх відповідальність за договором про повну колективну матеріальну відповідальність. Крім того, просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з відповідним позовом та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги не визнала, пояснила суду, що при проведенні інвентаризації вона відмовилася підписувати опис, так як була не згідна з її результатами (зокрема, з розміром визначеного на початок проведення інвентаризації залишку ТМЦ). Вважає, що недостачі у магазині не було, вона сумлінно виконувала свої обов'язки. Зазначила, що інколи позивачка сама привозила товар, ставила його на облік, торгувала разом з відповідачами і мала доступ до каси. З 2006 року позивачка з власної ініціативи перестала проводити ревізію, незважаючи на прохання продавців, а коли щось їй здалось підозрілим провела ревізію, але майже через два роки після цього. Пояснити причину виникненя недостачі у суді не могла. Пояснила, що позивачка не вимагала від продавців ведення обліку товарів. Також додала, що доступ до товарно-матеріальних цінностей мали не тільки продавці, а й сама позивачка, її чоловік. Торгували відповідачі змінами з восьмої ранку до восьмої вечора, без перерв, товару було багато, тому перевіряли його по змозі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у письмових запереченнях, просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та пояснила суду, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження фактів порушення працівниками трудових обовязків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного звязку між порушенням і шкодою та вини працівників. Зазначила, що позивач не надала жодного документу, який би засвідчував факт ведення бухгалтерського обліку товарно-матеріальних цінностей на її підприємстві, що дозволило б визначти їх обсяг на момент прийняття відповідачів на роботу, на певний звітний період та на момент проведення інвентаризації. Оскільки таких документів немає, то відсутній і збиток підприємству. Для притягнення працівників до колективної матеріальної відповідальності позивач не провела ретельної перевірки причин виникнення шкоди, не відібрала у відповідачів письмових пояснень. Також було допущено ряд порушень при проведенні процедури інвентаризації ТМЦ. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просить відмовити у його задоволенні та пояснила суду, що працювала у позивача з 2003 року. виключно за вказівками позивача, майже всі дії погоджувалися з нею. З умовами договору про колективну матеріальну відповідальність вона не була ознайомлена, підписала його не читаючи. У проведенні ревізії 2006 року брала участь, проте чи нею власноручно виведений залишок станом на 16.07.2006 однозначно не стверджувала. Відповідачка також пояснила, що позивачка мала доступ до магазина та каси і бували випадки коли позивачка залишались в магазині сама. Від підпису результатів інвентаризації від 13.09.2011 відповідач відмовилася, так як там не було занесено алкогольні напої (лише враховано їх ціну). На її думку, причиною недостачі є помилка в розрахунках при веденні обліку товарів у звязку з великою завантаженістю продавців, які працювали у позивачки. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що вони ґрунтуються на припущеннях, оскільки позивачем не надано жодних доказів винних протиправних дій або бездіяльності відповідачів, які призвели до нестачі. В судовому засіданні також не виявлено жодних обставин, які б підтверджували вину відповідачів у виникненні нестачі. Представник зазначив, що не можна розглядати як належний доказ аудиторський звіт, оскільки вказаним аудитом проведено лише математичний підрахунок записів у внутрішніх журналах, які не є книгами обліку доходів і витрат фізичної особи-підприємця встановленого зразка, що видається та реєструється податковим органом. Вказані книги не були прошнуровані та пронумеровані і позивач мала до них доступ. Також представник вказує на те, що колективна (бригадна) відповідальність запроваджується лише у випадках, зазначених у ст. 135-2 КЗпП України, при цьому, такі підстави її запровадження були відсутні, оскільки відповідачі виконували обовязки продавців кожна окремо, доказів передачі їм цінностей позивачем не надано, а тому розмежувати матеріальну відповідальність кожного з відповідачів та укласти з ними з кожним окремо договір про повну матеріальну відповідальність можливість була. В порушення вимог чинного законодавства України позивачем не надано доказів про видачу наказу погодженого з профспілковим комітетом або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, про встановлення колективної (бригадної) матеріальної відповідальності, а також не здійснено дій спрямованих на призначення чи обрання керівництва колективу (бригади). На думки представника, пояснення надані позивачем в судовому засіданні свідчать про її самоусунення від контролю та обліку руху товарно-матеріальних цінностей, власником яких вона є. Крім того, представником відповідача суду надано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 01 січня 2003 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено трудовий договір, згідно якого остання була прийнята на посаду продавця до магазину, що належить позивачу. Аналогічний трудовий договір було укладено 27 червня 2003 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] (а.с. 198- 199 т.1). При прийнятті відповідачів на роботу інвентаризація товарно-матеріальних цінностей у магазині не проводилася. Згідно ч. 2 ст. 131 КЗпП України, працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. 11.04.2006 року позивачкою з відповідачами був укладений письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, за умовами якого відповідачі прийняли на себе колективну (бригадну) матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності майна та інших цінностей, переданих їм для торгівлі і зобовязались дбайливо відноситись до цінностей та приймати міри до попередження збитків (а.с. 5-6). Укладення зазначеного договору відповідає Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, затвердженого наказом Міністерства праці України №43 від 12.05.1996 року. Підставою покладення саме колективної матеріальної відповідальності на продавців було те, що останні працювали змінами поденно без передачі товарно-матеріальних цінностей одна одній, у звязку з чим їх робота мала спільний характер виконання з неможливістю розмежування матеріальної відповідальності кожного з працівників окремо. Безпредметним, на думку суду, є заперечення відповідачів, що договір не погоджено з профспілковим комітетом, оскільки у справі встановлено, що діючої профспілки на підприємстві немає і профспілковий комітет відсутній (а. с.63 т.1) Згідно п. 14 зазначеного договору, підставою для притягнення членів колективу (бригади) до матеріальної відповідальності є матеріальні збитки спричинені недостачею, підтвердженою інвентаризаційною відомістю (а.с. 6). 13.09.2011 року позивачкою була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей у належному позивачу магазині, за результатами якої був складений акт від 13.09.2011 року про виявлену недостачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 23631,90 грн. (а.с.10-26 справи №1624/2684/2012 , а.с. 64 т. 1). З-під звіту матеріально-відповідальних осіб позивач списала товарів за період з 25.09.2006 по 13.09.2011 на суму 4968, 34 (а.с.65-73). 20 листопада 2011 року позивачкою відправлено вимоги відповідачкам про добровільне відшкодування завданої матеріальної шкоди (а.с.74,75 т.1 ), проте вимога про повернення коштів, не була виконана. Згідно ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами, тощо. Згідно ст. 135-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність. Колективна (бригадна) матеріальна відповідальність установлюється власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації. Письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність укладається між підприємством, установою, організацією і всіма членами колективу (бригади). Судом також встановлено та не заперечувалося сторонами, що членом бригади продавців з 11.04.2006 також була прийнята [PERSON] (а.с.55 т.2). До проведення інвентаризації у 2011 році остання ревізія в магазині була проведена при її звільненні 16.07.2006 (т.2. а.с.3-6). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не зперечувала, що вказана відомість була написана нею власноручно. За результатами ревізії встановлено залишок товарів, який станом на 17.07.2006 склав 28 860 грн 19 коп та недостача становила 374, 45 коп, відповідальність за яку було покладено на [PERSON] Викладене також підтвердила у судовому засіданні допитана як свідок [PERSON] Позивач [PERSON] зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності , що перебуває на спрощеній системі оподаткування (а.с.54 т.2). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» таким субєктам надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат та ведення бухгалтерського обліку у встановленому законом порядку. Облік доходів та витрат таких фізичних осіб-підприємців у 2006-2011 роках та формування фінансової звітності здійснювався на підставі даних книги обліку доходів і витрат, до якої заносилися дані про період обліку, витрати на виробництво продукції, суму виручки та чистого доходу, строк зберігання яких складає 3 роки (а.с.52-53 т.2). Ведення будь-яких інших документів фінансової та бухгалтерської звітності законодавством для вказаних осіб не передбачено. У зв'язку з викладеним суд відхиляє доводи відповідачів про недоведеність вимог позивача щодо обсягу та обліку товарно-матеріальних цінностей на підприємстві за відсутності документів бухгалтерського обліку. Дані про рух товарно-матеріальних цінностей на підприємстві фіксувався продавцями у книгах обліку, які частково були досліджені та оглянуті у ході судового розгляду. У даній книзі продавцями зазначалися дані про надходження товару у магазин з урахуванням націнки товару, на підставі видаткових накладних (документів первинної бухгалтерської звітності), які також було надано позивачем на огляд у судовому засіданні, та видаток готівки за придбаний товар. Ведення вказаних книг обліку, за даними яких була проведена інвентаризація (зокрема, встановлення залишку товарно-матеріальних цінностей на початок її проведення) відповідачі у судовому засіданні не заперечували. В матеріалах цивільної справи №1624/2684/2012 міститься аудиторський звіт (а.с. 67-100), виконаний зареєстрованим субєктом аудиторської діяльності, відповідно до якого було проведено підрахунок обсягів придбання товарів та сум виданої готівки відповідно до книг обліку ФОП [PERSON] за період з 25 вересня 2006 по 13 вересня 2011 року, результатом якого є встановленя різниці між сумою надходження товару до магазину з урахуванням націнки та сумою виданої готівки у розмірі 31306,79 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідачі були присутні 13.11.2011 року при проведенні інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині, від підпису у інвентаризаційному опису відмовилися та своїх зауважень та пояснень не подавали. Відтак, суд не приймає до уваги заперечення відповідачів щодо порушення порядку її проведення. Відсутність певних реквізитів у акті результатів інвентаризації (а.с.64) не впливає на її висновки, що зафіксовані у інвентаризаційному опису (де зазначений залишок ТМЦ по обліку та їх фактична наявність на день її проведення ), який містить всі необхідні реквізити. Отже, у судовому засіданні дослідженими доказами доведена наявність завданої позивачу прямої дійсної шкоди у сумі 23631,90 грн., що полягає у виявленій недостачі товарно-матеріальних цінностей. Згідно п.15 договору про колективну матеріальну відповідальність, притягнення колективу (бригади) до матеріальної відповідальності проводиться адміністрацією після ретельної перевірки причин виникнення шкоди, з урахуванням письмових пояснень, наданих членами колективу (бригади), а у необхідних випадках також висновків експертів (а.с.6). Щодо причин виникнення шкоди відповідачі письмових пояснень власнику магазину після проведення інвентаризації не надавали, у судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що на її думку, причиною недостачі є помилка в розрахунках при веденні обліку товарів у звязку з великою завантаженістю продавців, які працювали у позивачки. Проте, відповідно до договору про колективну матеріальну відповідальність працівники, які його підписали, зобовязувалися в установленому порядку вести облік, складати та своєчасно подавати звіти про рух та залишки цінностей, своєчасно ставити до відому адміністрацію про всі обставини, що загрожують збереженню цінностей, дбайливо ставитися до цінностей та приймати заходи запобігання шкоди. Відповідачі підписали вказаний договір, чим засвідчили свою згоду на його умови, тому їх заперечення про те, що вони не були ознайомлені з його змістом, є неспроможними. Неналежний порядок ведення відповідачами обліку та руху ввірених їм товарно-матеріальних цінностей, недбале ставлення до переданого їм майна та не вжиття заходів щодо запобігання шкоди, враховуючи, що за пять років роботи у магазині не проводилася їх планові інвентаризації для встановлення відповідності залишку, на думку суду, і стало причиною виникнення шкоди. Разом з тим, стаття 137 КЗпП України приписує суду при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, враховувати не лише пряму дійсну шкоду, але й враховувати ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. В ході судового розгляду було встановлено, що позивач [PERSON] як власник магазину брала безпосередню участь у керівництві його роботою, вела фінансову звітність, а також іноді допомагала продавцям приймати товар, який власноручно ставила на облік, роз'яснювала продавцям порядок ведення такого обліку. Разом з тим, позивач як власник у повній мірі не забезпечила колективу продавців, на якого покладено повну матеріальну відповідальність, умови, необхідні для своєчасного обліку та звітності про рух та залишки переданих йому цінностей не був обраний керівник колективу, на якого було б покладено ведення такого обліку та складання звітів. За тривалий період часу, за який виникла нестача ТМЦ, позивач як керівник магазину та його власник не виявила ініціативу щодо проведення інвентаризації майна, не проводила перевірку виконання продавцями своїх трудових обовязків, які повязані із зберіганням та продажем цінностей, не вживала заходів щодо усунення обставин, що сприяли б виникненню їх недостачі. Слід визнати, що відсутність з її сторони належного контролю за веденням бухгалтерської документації та подання звітності, сприяли виникненню негативних наслідків як для працівників так і для неї, як роботодавця, який виявивши неналежну завбачливість легковажно розраховував на відвернення таких наслідків. У звязку з цим, на думку суду, ступінь вини у вчиненні порушення, в результаті якого виникла пряма дійсна шкода, є рівнозначною як у діях продавців магазину (відповідачів у справі), які порушили свої трудові обовязки, так і діях його керівника та власника (позивача у справі), який неналежно здійснював свої обовязки за договором про колективну матеріальну відповідальність. Отже, з урахуванням викладених обставин, шкода, яка підлягає стягненню з відповідачів підлягає зменшенню і становить 50% від її загальної суми предявлених позовних вимог. Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив судам, що розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб. Враховуючи, те, що відповідачки спільно виконували як працівники одні види робіт, пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), переданих їм цінностей і неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника, то стягнення з їх вини шкоди має відбутися в солідарному порядку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~У судовому засіданні відповідачі та їх представники надали суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог [PERSON]М Відповідно до положень ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. За статтею 234 КзПП Украхни, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як встановлено у ході розгляду справи, недостача товарно-матеріальних цінностей була виявлена позивачкою 13.09.2011 року, що підтверджується актом результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та інвентаризаційним описом. Таким чином, перебіг строку звернення до суду за вимогами про стягнення з працівників матеріальної шкоди заподіяної позивачу недостачею товарно-матеріальних цінностей закінчився 14.09.2012 року. Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів про стягнення матеріальної шкоди завданої ними під час виконання трудових обовязків 14.09.2012 року, тобто в останній день строку визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України (а.с.69-70). У судовому засіданні позивач подала заяву, у якій просила суд поновити строк звернення до суду з тих підстав, що до набрання чинності ухвали суду від 01.02.2013 про залишення даного позову без розгляду, нею подана друга позовна заява про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, але з інших підстав. Суд вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з поважних причин. Поважність причин означає, що позивачка не ставилася зневажливо до питання про захист своїх прав, та перший раз звернулася до суду з позовом про відшкодування завданих їй збитків 14.09.20012, тобто з дотриманням річного строку. Ухвалою суду від 01.02.2013 року вказана позовна заява за клопотанням представника позивачки була залишена без розгляду. 05.02.2013 позивач, змінивши підставу позову, повторно звернулася до суду з даним позовом. За таких обставин суд вважає, що формально пропущений позивачем строк звернення до суду підлягає поновленню. З огляду на викладене, завдана позивачу діями відповідачів матеріальна шкода у сумі 11792, 55 грн підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку з викладеним, на користь позивача з відповідачів повинні бути присуджені понесені нею судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 117,92 грн та за надання правової допомоги -750 грн. Щодо вимоги про стягнення вартості проведеного аудиторського дослідження у розмірі 2000 грн., то вона не підлягає задоволенню, оскільки не є судовими витратами, пов'язаними з розглядом даної справи. Тому в цій частині слід відмовити.

Outcome: partial