Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] та стягнення моральної шкоди спричиненої смертю члена сім`ї. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що його мамою є [PERSON] , яка на час його народження [INFO] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 1988 року по 2006 рік. З дня його народження і по 2006 рік він проживав з мамою, дідом [PERSON] та бабою [PERSON] . Весь час, до смерті діда [PERSON] вони проживали разом, вели спільне господарство, допомагали один одному. Основним джерелом сімейного доходу була заробітна плата діда. Дід був головою їхньої сім`ї, головні питання вирішував він та непосильну мамі та бабі роботу виконував дід. Вони проживали в приватному будинку, за будинком та землею також необхідний був догляд, яку виконував дід. Важку роботу по господарству виконував також дід. На позивача покладалися незначні сімейні обов`язки, і то, починаючи з 7 річного віку, як він пішов до школи. Він зобов`язаний був виносити побутові відходи, допомагати по огороду, здійснював незначні покупки - хліб, молоко, тощо. Матеріальним забезпеченням в їх сім`ї були кошти, які складалися із заробітної плати діда, незначної заробітної плати мами та баби. Кошти розподілялися між всіма членами сім' ї. Таким чином, з моменту його народження і по день смерті діда - [INFO] , він із мамою, бабою та дідом спільно проживала однією сім`єю в будинку [ADDRESS] , мали взаємні права та обов`язки, допомагали один одному по домашньому господарству. На час смерті діда йому було 8 років та звістка про смерть діда дуже пригнітила його. Він по теперішній час пам`ятає ті події, які відбулися після смерті (загибелі) діда, оскільки втратив найбільш дорогу та люблячу для нього людину. З раннього віку він пам`ятає свого діда, що він завжди був поруч, захищав та оберігав його. Дізнавшись про смерть діда він закрився в кімнаті і дуже плакав, не хотів нікого бачити, нікого не пускав в кімнату та тривалий час не міг заспокоїтися. Після смерті діда його моральний стан змінився, він зрозумів, що в житті є не тільки радощі, а й горе. Незважаючи на те, що з моменту смерті діда пройшов тривалий час позивач все рівно переносить моральні страждання та переживання, оскільки дід був для нього і дідом, і батьком, і другом. Винним в смерті діда є підприємство ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на якому він працював водієм автотранспортного цеху на автомобілі ЗИЛ-481610, оскільки підприємство зобов`язано було створити безпечні умови праці, але цього не зробило. Тому, позивач просить суд, встановити факт його сумісного проживання однією сім`ю з [PERSON] , померлим [INFO] . Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на його користь 200 000 гривень, за спричинену моральну шкоду, в зв`язку зі смертю діда - [PERSON] без утримання податку з доходів фізичних осіб. Ухвалою від 31.01.2020 року суд вирішив питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» Тер-Товмасян Ю.Г. надала відзив на позову заяву, згідно якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначила, що в позовній заяві позивач помилково визначає, що відповідальним за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Вказані твердження позивача є безпідставними, оскільки нещасний випадок з [PERSON] стався внаслідок наїзду автомобіля БілАЗ-7522, який належав ТОВ «Прип`ять» на нерухомий автомобіль ЗІЛ д/н [NUMBER] , який належав відповідачу, при цьому водій автомобіля ЗІЛ [PERSON] знаходився зовні біля автомобіля ЗІЛ та був притиснутий переднім бампером автомобіля БілАЗ до задньої стінки автофургона ЗІЛ. В даному випадку, автомобіль ЗІЛ, який належав відповідачу, не перебував у русі, а отже був позбавлений характерних для джерела підвищеної небезпеки критеріїв - неможливості повного контролю з боку людини, наявності шкідливих властивостей, великої ймовірності завдання шкоди. Згідно п. 8 Акту №97/4 зазначений транспортний засіб, експлуатація якого призвела до нещасного випадку - автомобіль БілАЗ - 7522, тобто джерелом підвищеної небезпеки в даному випадку виступає лише вказаний транспортний засіб, а отже його власник має нести відповідальність за завдану шкоду. Крім того, факт вини водія цеху великовантажних автомобілів автотранспортної фірми №1 т.о.в. «Прип`ять» [PERSON] в заподіянні шкоди [PERSON] підтверджений вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 19.01.1999 року по справі №1-16 в якому визначено, що суд, прийшов до висновку щодо доведеності вини підсудного ( [PERSON] ) в порушенні правил безпеки руху та експлуатації транспорту особою, що керує транспортним засобом, що призвело до смерті потерпілого та по цим ознакам дії його кваліфікує за ст. 215 ч. 2 КК України (1960 року). Таким чином, враховуючи не доведення позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також безпідставність та необґрунтованість його позовних вимог, останні не підлягають задоволенню. Представник позивача [PERSON] , в судовому засіданні підтримав позов та просив суд задовольнити його в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Тер-Товмасян Ю.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її онуком, який проживав разом з нею, її чоловіком [PERSON] та її донькою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки у нього з мамою не було власного житла. Зазначила, що до смерті її чоловіка, вони всі разом проживали однією сім`єю і його заробітна плата була основним доходом їх родини. Її онук в 2010 року пішов жити окремо, а до цього часу проживав разом з нею та його матір`ю. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її сином та вони проживали разом в будинку, за адресою: [ADDRESS] з дня його народження і до 2010 року. Разом з ними проживали її мати [PERSON] та батько [PERSON] , який загинув в 1998 році. Основним доходом їх родини була заробітна плата її батька [PERSON] . Вислухавши думку сторін, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видано 07.02.1972 року та зроблено запис в книзі реєстрації актів про народження за №316 (а.с. 16). Позивач [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , про що в книзі реєстрації актів про народження 08.02.1990 року зроблено запис за № 137 (а.с. 12). Тобто, [PERSON] є онуком [PERSON] . Відповідно до акту від 14.11.2019 року з місця проживання, який затверджений головою квартального комітету №2 Базаровим С.М. , [PERSON] , 1990 року народження з дня свого народження і по 2006 рік проживав по [ADDRESS] , разом із своєю матір`ю [PERSON] , дідом [PERSON] та бабою [PERSON] (а.с. 17). Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї станом на 28.11.1991 рік, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] голова сімї, [PERSON] дружина, [PERSON] донька, [PERSON] донька, [PERSON] онук (а.с.18). Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно п.1 ч.1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. За вимогами ч. 2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 318 ЦПК України встановлено, що у заяві повинно бути зазначено , який факт заявник просить встановити та з якою метою; а також до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини. Встановлення факту, що має юридичне значення необхідно позивачу для стягнення моральної шкоди, спричиненою смертю члена сім`ї, тому відповідно до положень ч. 4 ст. 315 ЦПК України позивач звернувся до суду з заявою в порядку позовного провадження. Суд за наявними у справі доказами, а також з пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , які допитані в судовому засіданні та надали пояснення, що не суперечать обставинам справи й знайшли своє підтвердження відповідно наданих суду доказів, прийшов до висновку, що факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] є доведеним, а тому підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди спричиненої смертю члена сім`ї, суд виходить з наступного. Відповідно до Свідоцтва про смерть, виданої відділом РАГС Дзержинської районної ради м. Кривого Рогу від 24 вересня 1998р. [NUMBER] , [PERSON] [INFO] помер у віці 62 роки, причина смерті - сполучена травма грудей та хребта з пошкодженням внутрішніх органів (а.с. 32). Актом №97/4 форми Н-1 про нещасний випадок від 07 жовтня 1998 року, встановлено, що 23.09.1998 року водій автоколони [PERSON] отримав від диспетчера шляховий лист для обслуговування їдальні комбінату «Криворіжсталь». О 14 годині 35 хвилин водій [PERSON] під`їхавши до контрольно-пропускного пункту №5, де був зупинений контролером для догляду автомобіля. Після зупинки автомобіля [PERSON] вийшов з автомобіля і разом з контролером підійшов до автофургону, позаду автомобіля для проведення догляду. Контролер оглянувши автомобіль та давши сигнал жезлом іншому контролеру щоб вона випустила автомобіль ЗІЛ з території комбінату. Після цього, контролер повернув голову в бік [PERSON] , який закривав задні двері автофургона і побачив, що на автомобілі ЗІЛ з заду рухається автомобіль БІлАЗ 7522 з бортовим номером М-4, який належить ТОВ «Прип`ять». Контролер крикнув водію БІлАЗ щоб той зупинився, але водій [PERSON] допустив наїзд автомобіля БІлАЗ на автомобіль ЗІЛ. Внаслідок зіткнення водій [PERSON] був притиснутий переднім бампером БІлАЗ до задньої стінки автофургона ЗІЛ і отримав пошкодження несумісні з життям (а.с. 25-28). Із Додатка №2 Акту №97/4 форми Н-1 про нещасний випадок від 07 жовтня 1998 року встановлено, що відповідачем та ТОВ «Прип`ять», у зв`язку із нещасним випадком, було заплановано провести позапланові Інструктажі по Правилам дорожнього руху, провести цільову перевірку КПП, визначити місця догляду автомобілів, розглянути доцільність установки перед площадкою догляду автомобілів дорожнього знаку «Стоп» (проїзд без зупинки заборонено), провести позапланову перевірку знань правил охорони праці, доповнити Інструкцію по охороні праці для особового складу позавідомчого воєнізованого загону додатковими вимогами безпеки по догляду автомобілів. В період з 27.10.1998 року по 10.11.1998 року вказані заплановані заходи були виконані відповідачем та ТОВ «Прип`ять» (а.с.29-31). По кримінальній справі №1-16 Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу, ухвалено вирок 19.01.1999 року, відповідно до якого [PERSON] повністю визнаний винним в скоєнні дорожньо-транспортній пригоді в результаті якої загинув [PERSON] . [PERSON] було визначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 45 КК України призначене покарання вважати умовним із випробовувальним терміном 1 рік 6 місяців та з ТОВ «Прип`ять» на користь [PERSON] - дружини загиблого, стягнуто 10 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 57-70). За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України, відповідно в п. 5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно зі ст. ст. 440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. При цьому, відповідно до ст.441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі ст. 450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, відповідно до ч. 2 ст.456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників в галузі охорони праці. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. У відповідності до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності згідно ст.83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються. Дана норма також регламентується п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. При цьому, суд не спростовує висновки наданих документів щодо наявності вини [PERSON] у загибелі [PERSON] , проте вважає, що згідно вказаних документів у нещасному випадку мається також вина роботодавця в частині неналежного виконання своїх обов`язків, а також роботодавці не здійснювали належний контроль, що призвело до нещасного випадку виходячи з наступного. Статтею 6 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992р. N 2694-XII (зі змінами та доповненнями), які діяли на час виникнення правовідносин, передбачено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Стаття 153 Кодексу законів про працю України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. З трудової книжки загиблого [PERSON] та Акту про нещасний випадок, який стався із ним, встановлено, що [PERSON] працював у відповідача водієм автомобіля, нещасний випадок стався при виконанні ним трудових обов`язків та на території підприємства (а.с.23-24, 25-28). Як вище судом зазначалось, відповідно до Закону України «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпП України саме на власника підприємства покладається обов`язок що створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові. В пункті 2 Додатку № 2 до Акту №97/4 форми Н-1 про нещасний випадок від 07 жовтня 1998 року передбачені заходи - провести цільову перевірку КПП, які розташовані на території підприємства, визначити місця догляду автомобілів, розглянути доцільність установки перед площадкою догляду автомобілів дорожній знак «Стоп» (проїзд без зупинки заборонено). Також з Додатку №2 до вищевказаного Акту встановлено, що на підприємстві перед КПП не були визначені місця догляду автомобілів та був відсутній дорожній знак «Стоп». Відповідно до п. 2.7 та п. 5.10.60 «Загальних Правил безпеки для підприємств і організацій металургійної промисловості» затверджених Держтехнадзором СРСР від 15.03.1987 року (НПАОП 27.0-1.01-87), швидкість руху автомобілів по території підприємства не повинна перевищувати 5км\\годину. Рух вказаного транспорту повинен регулюватися дорожніми знаками у відповідності до вимог ГОСТу 10807-78 та ГОСТу 23457-86, а експлуатація автомобільного транспорту підприємства металургійної промисловості повинна відповідати вимогам Правил дорожнього руху і Правилам технічної безпеки для підприємства автомобільного транспорту. Пунктом 5.6.4 Правил охорони праці на автомобільному транспорті, затверджених наказом Державного транспорту України від 11.06.1996 року № 6/22-17-2907 та комітету України по нагляду за охороною праці від 13.01.97 № 5, було передбачено, що при в`їзді на контрольно-технічний пункт повинні бути вивішені дорожні знаки: «Проїзд без зупинки заборонено», «Обмеження максимальної швидкості» - 10 км/год; знак безпеки згідно з ГОСТ 12.4.026-76 - «Вхід (прохід) через ворота КТП заборонено». Крім того, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, про відмову в позові, з посиланням на те, що за вироком суду по кримінальній справі №1-16 з ТОВ «Прип`ять» на користь потерпілої [PERSON] було стягнуто моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, оскільки в даному провадженні позов заявлено онуком загиблого, який проживав однією сім`єю з [PERSON] та також має право на відшкодування моральної шкоди. Судом з письмових матеріалів справи достовірно встановлено, що відповідачем не було достатньо створено безпечні умови праці, а тому він також несе відповідальність, включаючи і моральну, за заподіяну позивачеві шкоду. Відповідачем не доводився факт відшкодування ним позивачеві моральної шкоди. Суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. З письмових матеріалів справи встановлено, що позивач, внаслідок смерті діда, переносить моральні страждання, оскільки дід був для нього і дідом, і батьком, і другом. Отже, смертю діда позивачу завдано глибоких моральних страждань. Крім того, на момент смерті діді, позивач був ще дитиною, проживав разом, жили дружно, дід допомагав мамі доглядати за ним, дуже його любив. При визначенні розміру відшкодування, суд враховує роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", згідно чого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Так, обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд враховує, характер та обсяг його душевних страждань, в зв`язку зі смертю близької людини, враховує той факт, що дійсно позивач є онуком померлого з яким він проживав однією сім`єю; наслідки викликані заподіяною шкодою - смертю близької людини; перенесені та діючі у теперішній час душевні страждання та переживання; тривалість перенесених страждань; зміни в житті викликані смертю діда, час, що пройшов з моменту смерті близької людини та до моменту звернення до суду, вважає за можливе стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю діда, грошові кошти в сумі 180000,00 гривень. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1800,00 гривень На підставі викладеного,

Outcome: partial