Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

У березні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Азот», у якому просить стягнути середній заробіток за весь час невиконання рішення суду по день фактичного розрахунку у розмірі 455 001,19 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказував, що 13.04.2018 року був звільнений із займаної посади у ПАТ «Азот» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. Позивач вказує, що на момент звільнення суми належні йому до виплати відповідачем виплачені не були, при цьому, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.01.2019 року у цивільній справі №756/8953/18 (провадження №2/756/4762/18), яке набрало законної сили, з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] стягнуто 336 464,67 грн., в тому числі: заборгованість щодо належних на дату звільнення сум - 78 487,50 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати - 1 147,23 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2018 по 06.12.2018 у розмірі 256 829,94грн. Враховуючи, що відповідач добровільно рішення суду не виконав, Оболонським районним судом в м. Києві 15.05.2019 було видано виконавчий лист №756/8953/18, на підставі якого приватним виконавцем Пишним A.B. 18.07.2019 було відкрито виконавче провадження №59587599, в рамках якого, 31.01.2020 відповідачем було перераховано на рахунок приватного виконавця Пишного A.B. заборгованість у розмірі 315 240,51 грн., в тому числі: заборгованість щодо належних на дату звільнення сум у розмірі 78 487,50 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 1 147,23 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2018 по 06.12.2018 у розмірі 206 748,50 грн.; основну винагороду приватного виконавця у розмірі 28 638,28 грн.; 219,40 грн. витрати виконавчого провадження. Таким чином, позивач вказує, що фактична виплата сум, належних йому до виплати при звільненні, відбулась 03.02.2020 року, тому відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час невиконання рішення суду по день фактичного розрахунку за період з 06.12.2018 року до 31.01.2020 року, виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 1 585,37 грн., що становить 455 001,19 грн. 06.10.2020 року відповідач через свого представника надав відзив, у якому не визнавав позовні вимоги щодо стягнення середньомісячного заробітку за весь час невиконання рішення суду по день фактичного розрахунку, зазначав, що банківські рахунки відповідача перебували під арештом, що унеможливлювало в день звільнення провести розрахунок з позивачем, вказували що на даний час з позивачем здійснили повний розрахунок. 19.10.2020 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якій категорично заперечував наведене відповідачем у відзиві, вказував, що існуючий на той час арешт банківських рахунків відповідача не був вагомою підставою для несплат належних позивачу коштів за трудовим договором. 03.11.2020 року відповідач через свого представника надав суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначав, що позивач вже стягнув з відповідача 256 829,94 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, що в більш як три рази перевищило основну суму боргу, з цих підстав просили в позові відмовити. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. Вивчивши позовну заяву, відзив, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. 13.04.2018 року [PERSON] був звільнений із займаної посади у ПАТ «Азот» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15.01.2019 року у цивільній справі №756/8953/18 (провадження №2/756/4762/18), яке набрало законної сили, з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] стягнуто 336 464,67 грн., в тому числі: заборгованість щодо належних на дату звільнення сум - 78 487,50 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати - 1 147,23 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2018 по 06.12.2018 у розмірі 256 829,94грн. Із матеріалів справи вбачається, що на виконання вищевказаного рішення Оболонським районним судом в м. Києві 15.05.2019 було видано виконавчий лист №756/8953/18, на підставі якого приватним виконавцем Пишним A.B. 18.07.2019 відкрите ВП №59587599, в рамках якого 31.01.2020 року відповідачем було перераховано на рахунок приватного виконавця Пишного A.B. заборгованість у розмірі 315 240,51 грн., в тому числі: заборгованість щодо належних на дату звільнення сум у розмірі 78 487,50 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати у розмірі 1 147,23 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2018 по 06.12.2018 у розмірі 206 748,50 грн.; основну винагороду приватного виконавця у розмірі 28 638,28 грн.; 219,40 грн. витрати виконавчого провадження. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15.01.2019 у цивільній справі №756/8953/18 (провадження №2/756/4762/18) з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2018 року по 06.12.2018 року. При цьому, із матеріалів справи вбачається, час затримки розрахунку при звільненні позивачу складає 287 робочих днів, тобто з 06.12.2018 року по 31.01.2020 року (день фактичної сплати заборгованості). Також, із вказаного вище рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15.01.2019 року у цивільній справі №756/8953/18 (провадження №2/756/4762/18) вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 1 585,37 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на зазначене, оскільки час затримки у виплаті заробітної плати з 06.12.2018 року по 31.01.2020 року складає 287 робочих днів, середня заробітна плата за весь час невиконання рішення суду по день фактичного розрахунку складає 455 001,19 грн. (1 585,37 грн.*287=455 001,19 грн.). Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи наведені обставини, зокрема розмір простроченої заборгованості ПАТ «АЗОТ» щодо виплати [PERSON] всіх належних сум, передбачених на день звільнення, період прострочення, співмірність заявлених позивачем до стягнення сум стягнення за весь час невиконання рішення суду по день фактичного розрахунку, враховуючи що заборгованість відповідачем вже погашена, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір середнього заробітку за весь час невиконання рішення суду по день фактичного розрахунку з 455 001,19 грн. до половини середньомісячної заробітної плати [PERSON] , що становить 39 243,75 грн. Таким чином, з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає стягненню 39 243,75 грн. за час затримки у виплаті сум за весь час невиконання рішення суду по день фактичного розрахунку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні. З огляду на зазначене, питання щодо справляння і сплати податків й інших обов`язкових платежів у такому випадку вирішуватиметься при виконанні рішення суду. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб які їх понесли, пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial