Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 липня 2015 року був частково задоволений позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління Покровське» про відшкодування моральної шкоди: стягнуто з публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління Покровське» на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 25 000 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 937 гривень, та судовий збір на користь держави. Публічне акціонерне товариство «Шахтоуправління Покровське» принесло апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити або зменшити розмір моральної шкоди з тих підстав, що суд першої інстанції не врахував наступне: - рішення суду першої інстанції не відповідає засадам виваженості та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди, - позивачем не було надано жодного медичного документу на підтвердження спричинення моральних страждань, - поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що до працевлаштування на роботу до відповідача у 2004 році позивач 20 років працював на інших підприємствах вугільної промисловості. Згідно із медичними документами позивач відчув наслідки захворювання у 2006 році, тобто через 1.5 роки роботи на ш. «Покровська», - суд першої інстанції не врахував, що позивач отримує пенсію та щомісячні страхові виплати від Фонду соціального страхування. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони не з'явились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать направлені на їх адреси телефонограми, які зареєстровані в журналі телефонограм апеляційного суду. Крім того, від позивача і представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу скасуванню з наступних підстав. Судом першої інстанції було встановлено, що позивач має стаж роботи у шкідливих умовах більше 31 рік, із яких 9 років 7 місяців працював у відповідача. Згідно з Довідкою МСЕК №451018 від 25 лютого 2015 року позивачу вперше було встановлено 50% втрати працездатності та третю групу інвалідності (а.с. 23-24). 3 липня 2015 року позивач був звільнений із займаної посади за станом здоров'я відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 9). Частиною 2 статті 153 КЗпП України передбачено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно із статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується в установленому законодавством порядку. Відповідно до вимог статті 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки за час роботи у публічному акціонерному товаристві «Шахтоуправління Покровське» позивачу вперше рішенням МСЕК від 25 лютого 2015 року встановлена 50% втрати працездатності та третю групу інвалідності, то суд правильно стягнув моральну шкоду у розмірі 25 000 гривень. Встановлюючи розмір моральної шкоди що підлягає стягненню з підприємства, суд першої інстанції урахував конкретні обставини справи, характер і ступінь моральних страждань позивача, перебування останнього на лікуванні у звязку із професійним захворюванням порушення нормального укладу життя і обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позову про стягнення на його користь моральної шкоди у відповідності із статтями 153, 173 і 237-1 КЗпП України. Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивач до працевлаштування на роботу до відповідача (у 2004 році) 20 років працював на інших підприємствах вугільної промисловості і згідно із медичними документами саме в 2006 році він відчув наслідки захворювання, тобто через 1.5 роки роботи на ш. «Покровська», то апеляційний суд виходить із наступного. Відповідно до п. 76 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою КМ України №1112 від 25 серпня 2014 року роботодавець організовує розслідування причин виникнення професійного захворювання. Пунктом 87 цього Порядку передбачено, що підтверджені випадки професійних захворювань у працівників, які змінили місце роботи, або у непрацюючих пенсіонерів підлягають реєстрації та обліку на останньому підприємстві, де були умови для виникнення професійного захворювання (незалежно від стажу роботи на ньому), у робочому органі виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням цього підприємства та в установі державної санітарно-епідеміологічної служби, яка обслуговує підприємство. Таким чином, саме на роботодавця за останнім місцем роботи покладено обовязок відшкодовувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять яких-небудь інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди, а тому довід апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованим. Посилання в апеляційній скарзі та те, що розмір моральної шкоди повинен бути зменшений, виходячи із стажу роботу на цьому підприємстві і із урахуванням того, що позивач фактично отримав професійне захворювання на іншому підприємстві, не ґрунтується на Законі, оскільки законодавець пов*язує право на відшкодування моральної шкоди з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки рішенням МСЕК позивачу було встановлено стійку втрату працездатності під час роботи у відповідача, а не на попередніх підприємствах, то публічне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» повинно відшкодувати потерпілому моральну шкоду. Необґрунтованим є довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди не врахував отримання позивачем пенсії та щомісячного страхового відшкодування, оскільки отримання цих платежів регулюється спеціальними Законами України і є правовідносинами між позивачем та Пенсійним Фондом України та відділенням соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Довід апеляційної скарги про неправильне стягнення з відповідача витрат на правову допомогу є обґрунтованим і рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 1 500 гривень. На підтвердження вказаних витрат позивачем була надана квитанція про сплату 1500 гривень юридичній фірмі «[PERSON] і право» (а.с. 25). Відповідно до частини 1 статті 56 ЦПК правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Згідно із наданими позивачем документами правова допомога по справі повинна була надаватись йому юридичною фірмою «[PERSON] і право» на підставі Договору від 24 червня 2015 року, який був укладений між позивачем і юридичною фірмою в особі директора [PERSON] (а.с. 26). Однак документів на підтвердження статусу юридичної фірми «[PERSON] і право» і видів її діяльності, позивачем надано не було. Крім того, оскільки договір про надання правової дороги був укладений між позивачем і юридичною фірмою, то позивачу необхідно було підтвердити повноваження [PERSON] діяти від імені фірми. Таким чином, із наданих позивачем документів вбачається що договір про надання правової допомоги був укладений між позивачем і юридичною фірмою «[PERSON] і право» і витрати за надання правової допомоги були сплачені саме цій фірмі. Відсутність в матеріалах справи документів щодо статусу юридичною фірми і видів діяльності позбавляє апеляційний суд можливості зробити висновок чи має право вказана фірма надавати правову допомогу. Із наданих позивачем документів вбачається, що [PERSON] має право на надання правової допомоги як фахівець в галузі права у відповідності до статті 56 ЦПК України, оскільки має юридичну освіту і зареєстрований як фізична- особа-підприємець (а.с. 28, 31). У судовому засіданні в першій інстанції [PERSON] приймав участь як представник позивача на підставі довіреності. Але витрати за надання правової допомоги були сплачені не йому, як фізичній особі-підприємцю, а юридичній фірмі «[PERSON] і право». Виходячи із встановлених обставин, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про задоволення вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України порушення судом першої інстанції норм процесуального є підставою для скасування рішення в цій частині і ухвалення нового рішення про відмову у задоволені вимог про відшкодування витрат на правову допомогу з вищенаведених підстав.

Outcome: partial