Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, де просить стягнути завдану злочином матеріальну шкоду у розмірі 3102,42 гривень та моральну шкоду у розмірі 150000 гривень на його користь з відповідача, Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, як з володільця джерела підвищеної небезпеки. Свої вимоги обґрунтував тим, що в ніч з 31.03.2010 року на 01.04.2010 року в м. Дніпропетровську службовий автомобіль під керуванням співробітника Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ водія [PERSON] потрапив у дорожньо-транспортну пригоду. Будучи пасажиром вказаного автомобіля, він отримав тілесні ушкодження, які віднесені до категорії тяжких, небезпечних для життя. Вказані обставини встановлені вироком суду, яким засуджено [PERSON] На момент події він (позивач) був працівником органу внутрішніх справ та проходив службу інспектором відділу організації служби Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ. Спричинені йому тілесні ушкодження потягли за собою необхідність довготривалого відновлення стану здоров»я, на лікування витрачено значну суму грошей. Крім того, йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає в тому, що через понівечене обличчя (шрами, втрата частини лобної кістки, деформація лобної кістки над лівим оком), він постійно відчуває дискомфорт при спілкуванні з людьми, деякі глузують з нього або навіть лякаються. Через отримані травми голови він постійно відчуває головний біль, застереження лікарів щодо ускладнень стану здоров»я в подальшому через забій головного мозку викликають у нього душевні страждання та переживання. Зважаючи на те, що була пошкоджена щелепа, він зазнав крім моральних страждань і значного фізичного болю, мав труднощі із задоволення біологічної потреби харчуватися. 14.04.2010 року йому було проведено шунтування щелепи через що він взагалі не міг повноцінно харчуватися, значно схуд, відчував постійний дискомфорт та постійний голод. Його повсякденне життя докорінно змінилося після дорожньо-транспортної пригоди у гірший бік. Постійні стреси, головний біль та швидка втомленість не дають змоги почувати себе повноцінно. Вказав, що на момент отримання тілесних ушкоджень він був працівником органів внутрішніх справ та проходив службу на посаді інспектора відділу організації служби Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, але керівництво університету не забезпечило йому безкоштовного медичного обслуговування та знехтувало відповідними положеннями Закону «Про міліцію». В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представники відповідача Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ Гончаренко Н.В. та Яструб О.П. позовні вимоги [PERSON] не визнали, в обґрунтування своєї позиції вказали, що обов»язок відшкодувати шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв»язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини. Згідно виписки з медичної карти [PERSON], який перебував на лікуванні в другому нейрохірургічному відділенні обласної клінічної лікарні ім.. Мечнікова з 01.04.2010 року по 13.04.2010 року, травма отримана ним внаслідок хуліганського нападу. В матеріалах кримінальної справи по звинуваченню [PERSON] містяться пояснення осіб, які надавали первинну медичну допомогу позивачу, а саме пояснення [PERSON], [PERSON], та підтвердили, що за поясненнями [PERSON] тілесні ушкодження йому спричинили невідомі в ніч на 01.04.2010 року. Аналогічні пояснення надає [PERSON] Крім цього, згідно з матеріалами кримінальної справи ДТП сталося о 21 годині, [PERSON] відразу покинув місце події, а до лікарні позивач звернувся лише о 05.00 годині наступного ранку. Вважають, що вказані факти свідчать про відсутність причинно-наслідкового зв»язку між ДТП та отриманими позивачем травмами, матеріали кримінальної справи носять подекуди суперечливий характер. Вказали, що з часу події керівництво університету змінилося і нинішньому керівництво взагалі не було відомо про даний випадок, документи службового розслідування за фактом ДТП не збереглися. Сама подія відбулася у неробочий час, службовий автомобіль використано з ініціативи позивача у особистих цілях для відпочинку, при цьому ним надано недостовірну інформацію черговому університету щодо узгодження питання виїзду службового автомобіля за територію університету з керівництвом, а також порушено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ. Незважаючи на це [PERSON], незважаючи на порушення ним службової дисципліни, не було звільнено з органів внутрішніх справ. Також вказали, що позивач повинен був звернутися до лікарняного закладу органу внутрішніх справ, де б отримав безкоштовну медичну допомогу, та повідомити про отримані травми при проходженні щорічних медоглядів, що останнім зроблено не було з метою уникнення звільнення за станом здоров'я. Зазначили, що позивач не зазначає в чому конкретно полягає спричинена йому моральна шкода, з яких міркувань він виходить, визначаючи її розмір та не обґрунтовує ці вимоги жодними доказами. Третя особа [PERSON] проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, суду надав письмові заперечення та пояснив, що дійсно, у післяробочий час 31.03.2010 року він разом з [PERSON] та їх товаришем [PERSON] святкували День народження останнього. Ініціатором того, щоб взяти службовий автомобіль, був [PERSON], який зателефонував черговому та повідомив, що нібито узгодив виїзд автомобіля під його керуванням за межі університету. Він керував автомобілем, оскільки [PERSON] та [PERSON] вживали алкогольні напої, а він алкоголю не вживав. Після ДТП [PERSON] відразу пішов, будь-яких видимих ушкоджень у нього не було, він ([PERSON]Є.) залишився один біля автомобіля, був у шоковому стані та не знав, що робити, оскільки розумів, що вони порушили внутрішні інструкції та дисциплінарний статут. Вважає, що позивач отримав травми не внаслідок ДТП. За вироком суду він дійсно визнаний винним у скоєнні злочину, вирок не оскаржував, хоча в матеріалах справи є суперечності, та взяв всю провину на себе для того, щоб [PERSON] з такими травмами міг продовжити службу в органах внутрішніх справ, а також тому, щоб їх обох не звільнили з займаних посад. В рамках кримінальної справи цивільний позов [PERSON] не заявлявся, оскільки між ними були певні домовленості, позивач погоджувався, що у скоєному є його провина. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що 31.03.2010 року він у неробочий час святкував День народження разом з позивачем [PERSON] та третьою особою в справі [PERSON], вони з [PERSON] вживали спиртні напої. На службовому автомобілі під керуванням [PERSON] вони потрапили в ДТП. Місце події він покинув відразу та самостійно, події, що сталася, майже не пам»ятає. Свідок [PERSON] суду показав, що він працював черговим комендантом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ. Близько 19 години вечора 31.03.2010 року йому зателефонував [PERSON] та попросив його надати дозвіл на виїзд за територію університету службової машини, при цьому повідомив, що з керівництвом виїзд ним узгоджений. Зважаючи на це він надав дозвіл на виїзд транспорту за територію університету. Наступного ранку його сповістили, що сталася ДТП. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як достовірно встановлено в судовому засіданні, вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2010 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки. Відповідно до ст..ст.75, 76 КК України звільнено [PERSON] від відбування призначеного покарання, якщо він протягом дворічного іспитового строку не скоїть нового злочину, буде періодично з»являтися до органів кримінально-виконавчої системи для реєстрації і буде повідомляти ці органи про зміну місця свого проживання. Вирок суду не оскаржувався та набрав законної сили, що не заперечується сторонами. Даним вироком від 09.06.2010 року встановлено, що підсудний [PERSON] 01.04.2010 року близько 04 годин, керуючи технічносправним автомобілем «Шкода Октавія», державний номерний знак якого [NUMBER], який належить Дніпропетровскому державному університету внутрішніх справ, рухався по проїзній частині вул. 6-й стрілкової дивізії в м. Дніпропетровську з боку Набережної Леніна в напрямку пр. К. Маркса в м. Дніпропетровськ. Під час руху підсудний, грубо порушуючи п. 12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в районі будинку № 30 по вказаній вулиці, виявив крайню неуважність до дорожньої обстановки и її змінам, в результаті чого не впорався з керуванням автомобілем, виїхав за межі проїзної частини на ліву обочину, де скоїв наїзд на дерево. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозгової травми з вдавленим переломом лобної кістки зліва, перелому решітчастої кістки, скулової кістки злева, перелому верхньої щелепи по типу Лефор-2 зі зміщенням уламків, гемосинусів лобної та гайморової пазухи ліворуч, пневмоцефалією, переломом кісток носу, забою головного мозку 1-го ступеню, забійних ран лобної ділянки ліворуч та верхньої губи, саден обличчя, які відносяться за своїм характером до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя. При цьому спричинення потерпілому вказаних тілесних пошкоджень знаходиться в прямому причинному зв»язку з невиконанням підсудним вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З цих підстав суд не сприймає як належні заперечення представників відповідача про відсутність причинно-наслідкового зв»язку між ДТП, що сталася 01.04.2010 року з вини водія [PERSON], та отриманими позивачем [PERSON] травмами. Посилання на те, що в матеріалах кримінальної справи містяться суперечливі відомості та травма отримана позивачем внаслідок хуліганського нападу, що підтверджується, на думку представників відповідача, поясненнями осіб, які надавали первинну медичну допомогу позивачу, випискою з медичної карти [PERSON] та іншими доказами, не може бути прийнято судом як належне обґрунтування. Вказані докази досліджувалися Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська при винесенні вироку [PERSON] та їм надавалася відповідна правова оцінка. Належність автомобіля «Шкода Октавія», реєстраційний номер [NUMBER], Дніпропетровскому державному університету внутрішніх підтверджується вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2010 року, фотокопією свідоцтва про реєстрацією транспортного засобу [NUMBER], та не заперечується сторонами. Судом достовірно встановлено, що на момент вчинення злочину [PERSON] займав посаду водія Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, на займаній посаді перебував з 01.12.2008 року по теперішній час. Суду не надано наказу про прийняття [PERSON] на вказану посаду чи копію трудового договору, проте даний факт визнається сторонами та зазначається у висновку за результатами службового розслідування щодо фактів, викладених в позовній заяві [PERSON], затвердженому 30.04.2014 року ректором університету. Матеріалами справи, а саме витягом з послужного списку, також підтверджується, що позивач [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ та в період з 14.11.2008 року по 15.06.2011 року займав посаду інспектора відділу організації служби Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ. В силу ст..1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Статтею 1187 цього Кодексу визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і у кримінальних справ в постанові «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. За змістом вказаної норми закону, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу. Разом з цим пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і у кримінальних справ в постанові «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4 вказує, що на особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров»ю у зв»язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно. Представники відповідача не заперечували, що автомобілем [PERSON] керував правомірно, відповідний дозвіл на виїзд службового автомобіля йому був наданий службовою особою університету, що також підтверджується показаннями свідка [PERSON] Посилання на те, що саме потерпілий [PERSON] був ініціатором того, щоб взяти службовий автомобіль, і він повідомив черговому неправдиву інформацію, не спростовують факту правомірного заволодіння автомобілем [PERSON] При цьому жодних заперечень чи доказів щодо того, що [PERSON] заволодів транспортним засобом неправомірно, суду не надано. Отже, судом достовірно встановлено, що на час скоєння ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах з Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ, мав посвідчення водія, що підтверджується в тому числі вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2010 року, керував службовим автомобілем, яким правомірно заволодів з дозволу службової особи університету. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого можуть бути застосовані лише за наявності грубої необережності потерпілого. Саме по собі перебування потерпілого у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, оскільки ним не були порушені Правила дорожнього руху чи вчинена інша груба необережність, яка б перебувала у причинному зв»язку з заподіяною шкодою. З цих підстав судом не приймаються як належні заперечення представників відповідача щодо того, що дії [PERSON] сприяли виникненню шкоди, а тому шкода не підлягає стягненню чи її розмір має бути зменшено. Суд вважає доведеним, що позивачеві внаслідок дорожньо-транспортної пригоди заподіяно матеріальну шкоду, яка складається із витрат на лікування. В зв»язку із тілесними ушкодженнями [PERSON] перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується письмовими доказами в справі: виписками з медичної карти, виписками з історії хвороби. В вищезазначений період ним за особисті кошти придбані медикаменти та супутні товари на суму 2977,72 грн., що підтверджується товарними чеками. З наданих копій чеків видно, що медикаменти були придбані відразу після дорожньо-транспортної пригоди та у послідуючі дні лікування позивача. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що слід задовольнити частково вимоги позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 2977,72 гривень, оскільки [PERSON] не довів суду, що інші витрати, підтверджені чеками, відносяться до даної справи. Зважаючи на те, що кожна особа має конституційно закріплене право вибирати лікувальний заклад, заперечення представників Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на те, що [PERSON] не звертався за медичною допомогою до медичного закладу ГУ МВС України в Дніпропетровській області, не є підставою для відмови в задоволенні позову. Разом з цим суд приходить до висновку, що твердження позивача [PERSON] щодо того, що керівництво університету не забезпечило йому безкоштовного медичного обслуговування та знехтувало відповідними положеннями Закону «Про міліцію», є безпідставними, оскільки позивачем не доведено, що він звертався за медичним обслуговуванням до медичних закладів органу внутрішніх справ. В силу ст..23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, від 31 березня 1995 року №4, визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в тому числі залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що позивачем доведено спричинення йому моральної шкоди, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він зазнав фізичного болю та душевних переживань, його повсякденне життя змінилося, та, виходячи з обставин справи, із засад розумності, виваженості й справедливості, приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, спричиненої [PERSON] слід визначити в сумі 10 000 грн., яку стягнути на його користь з відповідача, що відповідає характеру та ступеню спричинених позивачу моральних страждань.

Outcome: partial