Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури у розмірі 500000,00 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. У підтвердження позовних вимог посилається на те, що йому було пред`явлене звинувачення за ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 р.), в тому що він 27 червня 1995 року приблизно о 23 годині 30 хвилин керуючи автомобілем BMW 520, і рухаючись по новому мосту через р. Дніпро в м. Дніпропетровську, в порушення вимог п. п. 10.1, 8.5.1 Правил дорожнього руху, виїхав на смугу зустрічного руху і допустив зіткнення з автомобілем ГАЗ-24 «таксі». Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля BMW 520 [PERSON] отримав смертельну травму, а водій і пасажир автомобіля ГАЗ-24 «таксі» тілесні ушкодження. Вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 жовтня 1997 року позивач виправданий за недоведеністю його вини. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Полтавського обласного суду від 03 грудня 1997 року вирок Кобеляцького районного суду від 17 жовтня 1997 року стосовно [PERSON] залишено без змін. Постановою Президії Полтавського обласного суду від 02.02.1998 вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.10.1997 та ухвала судової Колегії в кримінальних справах Полтавського обласного суду від 03.12.1997 скасовані, а справу передано на новий розгляд в іншому складі суду. Постановою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 березня 1999 року справу по обвинуваченню [PERSON] за ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 р.) направлено прокурору Індустріального району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування. Постановою слідчого прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська від 02.06.1999 кримінальну справу № 88918 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 р.), у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Оскільки мінімальна заробітна плата станом на час звернення до суду складає 5000 грн., відповідно сума мінімальної моральної шкоди позивач розрахував наступним чином: знаходження під слідством: 1995 рік - 7 місяців, з 1996 року по 1998 рік по 12 місяців - 36 місяців, 1999 рік - 6 місяців, а всього 49 місяців * 5000,00 грн. = 245000,00 грн. Позивач зазначає, що моральна шкода, завдана йому, полягає у тому, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суду йому було завдано страждання у вигляді душевних переживань та мук, занепокоєності, постійного нервування, приниженості, страху, відчаю, він постійно знаходився у депресії. Притягнення позивача до кримінальної відповідальності позбавила його шансу будувати власне життя, робити кар`єру. Позивач був змушений звільнитись з органів Державної служби де він працював на момент ДТП. У зв`язку з тривалим перебуванням під слідством він не міг налаштувати звичайний для себе ритм життя. Позивач не міг працювати та годувати свою родину. На протязі майже 5 років позивач весь час находився у напруженні, постійній депресії у зв`язку з очікуванням результатів розслідування справи. Моральну шкоду позивач оцінив в 500000,00 грн., які просив стягнуто одноразово з Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, а також просив стягнути 10000,00 грн. витрати на правничу допомогу. Ухвалою суду від 23.09.2020 року відкрито провадження по даній справі. 17.02.2021 року представник третьої особи надала суду письмовий відзив на позов, в якому зазначила про необґрунтованість розміру заявленої до відшкодування суми з урахуванням усіх імовірних негативних наслідків, які на думку позивача, настали у ході здійснення передбачених кримінально-процесуальним законодавством повноважень органів прокуратури в ході досудового розслідування. Крім того, стягнення з державного бюджету сум, які належним чином не обґрунтовані, становлять надмірний тягар для державного бюджету, що суперечить принципу розподілу судових витрат. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення всіх учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] було пред`явлене звинувачення за ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 р.), в тому що він 27 червня 1995 року приблизно о 23 годині 30 хвилин керуючи автомобілем BMW 520, і рухаючись по новому мосту через р. Дніпро в м. Дніпропетровську, в порушення вимог п. п. 10.1, 8.5.1 Правил дорожнього руху, виїхав на смугу зустрічного руху і допустив зіткнення з автомобілем ГАЗ-24 «таксі». Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля BMW 520 [PERSON] отримав смертельну травму, а водій і пасажир автомобіля ГАЗ-24 «таксі» тілесні ушкодження. Вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 жовтня 1997 року [PERSON] виправданий за недоведеністю його вини. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Полтавського обласного суду від 03 грудня 1997 року вирок Кобеляцького районного суду від 17 жовтня 1997 року стосовно [PERSON] залишено без змін. Постановою Президії Полтавського обласного суду від 02.02.1998 вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.10.1997 та ухвала судової Колегії в кримінальних справах Полтавського обласного суду від 03.12.1997 скасовані, а справу передано на новий розгляд в іншому складі суду. Постановою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 11 березня 1999 року справу по обвинуваченню [PERSON] за ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 р.) направлено прокурору Індустріального району м. Дніпропетровська для проведення додаткового розслідування. Постановою слідчого прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська від 02.06.1999 кримінальну справу № 88918 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 р.), у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою ( п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі Перетяка та Шереметьєв проти України ). У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).(Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 року Справа № П/9901/370/18). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. (ст.55 Конституції України). У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року Про судову практику в справах про вілшкодування моральної (немайнової) шкоди ). В пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на відшкодування шкоди у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до ст. З Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених у ст. 1 Закону випадках, громадянинові відшкодовується, зокрема, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, суми сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, моральна шкода. За ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Згідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно з положенням п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно зі ст. ст. 25, 43 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно зі ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. №845. Згідно п.35 Порядку, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Державною казначейською службою України (центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів). П.п.3, 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Суд погоджується з посиланнями позивача про те, що у зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження [PERSON] був змушений відвідувати органи досудового розслідування та суду, що не входить до його звичайної діяльності та призводить до моральних страждань. Надмірна тривалість кримінального провадження призвела до його моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність та перебуванні у напруженому психологічному стані. Внаслідок дій посадових осіб органів досудового розслідування, позивачу завдано моральної шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україна. Однак при визначенні розміру моральної шкоди суд обчислює строк, з якого порушенні права позивача. Оскільки з поданих доказів неможливо встановити дату пред`явлення обвинувачення позивачу, суд виходить з дати допиту [PERSON] в якості підозрюваного, а саме з 08.07.1995, що вбачається з Постанови Президії Полтавського обласного суду від 02 лютого 1998 року, а отже з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, яка станом на час розгляду справи складала 6000,00 грн., одночасно

Outcome: partial