Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Постановою Верховного Суду від 16.01.2020 року вирок Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26.06.2019 року щодо [PERSON] в частині стягнення з останнього на користь [PERSON] та [PERSON] матеріальної шкоди скасовано та призначено новий розгляд у цій частині вимог в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Підставою для скасування вироку Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2019 року та ухвали Київського апеляційного суду від 26.06.2019 року щодо [PERSON] в частині стягнення з останнього на користь [PERSON] та [PERSON] матеріальної шкоди було помилкове покладання обов`язку з відшкодування шкоди лише на заподіювача за наявності у останнього чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За таких обставин, при розгляді справи в порядку цивільного судочинства за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди та за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди до участі в справі у якості третьої особи залучено ПрАТ СК «Уніка» у якій було застраховано цивільно-правову відповідальність [PERSON] . Згідно позовної заяви [PERSON] , як чоловік загиблої [PERSON] , просив стягнути з [PERSON] , що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 с. 286 КК України, витрати понесені на поховання дружини у загальній сумі 42 700 грн. у які включено: 13 500 грн. витрат на організацію проведення поховання; витрати на поминальний обід у розмірі 8 200 грн.; витрати на придбання та установку пам`ятника в сумі 21 000 грн. Згідно позовної заяви [PERSON] , як матір загиблої [PERSON] , просила стягнути з [PERSON] , що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 с. 286 КК України, витрати понесені на поховання доньки у сумі 7 864 грн. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились подали до суду заяву про розгляд справи та ухвалення рішення за їх відсутності. Засуджений вироком Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2019 року [PERSON] , який відбуває покарання у Державній установі «Кагарлицька виправна колонія (№115)» у своїх письмових поясненнях направлених на адресу суду просив врахувати при розгляді позовів [PERSON] та [PERSON] добровільне перерахування грошових коштів у рахунок відшкодування потерпілим заподіяної матеріальної шкоди, а також необхідність залучення до участі у справі страхової компанії ПрАТ СК «Уніка» у якій було застраховано його цивільно-правову відповідальність. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував факту заподіяння матеріальної шкоди рідним загиблої [PERSON] і необхідність здійснення відшкодування, при цьому не погоджувався із розміром компенсацій та поставив під сумнів доцільність та вартість наданих ритуальних послуг. ПрАТ СК «Уніка» неодноразово повідомлялися про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, причин неявки до суду не повідомили. Вислухавши пояснення представника відповідача, письмові пояснення відповідача, вивчивши матеріали кримінальної та цивільної справи, судом встановлено наступне. 11.10.2017 року о 7 год. 43 хв. [PERSON] рухалася по пішохідному переходу, розташованому навпроти будівлі №1-Б Оболонського проспекту в м. Києві. У цей же час [PERSON] керуючи технічно справним транспортним автомобілем «MG 6» д/н [NUMBER] та рухаючись зі сторони вул., Маршала Тимошенко в напрямку вул., Маршала Малиновського, порушив вимоги п.п.1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1 та 18.4 ПДР України, проявивши неуважність до дорожньої обстановки при наближенні до пішохідного переходу, на якому окрім інших осіб перебувала [PERSON] , та нехтуючи вимогами наявних дорожніх знаків і відповідними діями інших водіїв, які рухаючись на сусідніх дорожніх смугах в одному з ним напрямку при наближенні до пішохідного переходу стали пригальмовувати, як наслідок не вибрав небезпечну швидкість руху, а в подальшому не зупинився перед пішохідним переходом і не надав дорогу пішоходу [PERSON] , що рухалася по ньому, в результаті чого виїхав на пішохідний перехід та вчинив наїзд на останню. В результаті даної ДТП пішохід [PERSON] померла на місці пригоди в автомобілі швидкої допомоги. Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.06.2019 року, [PERSON] визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 с. 286 КК України та призначено покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Крім іншого, задоволено цивільні позови про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за вимогами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому, постановою Верховного Суду від 16.01.2020 року вирок Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26.06.2019 року щодо [PERSON] в частині стягнення з останнього на користь [PERSON] та [PERSON] матеріальної шкоди скасовано та призначено новий розгляд у цій частині вимог в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. За правилами Глави 82 ЦК України шкода заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року № 6 (із змінами та доповненнями) під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З огляду на зміст вироку Оболонського районного суду м. Києва від 08.04.2019 року, [PERSON] є винним і відповідальним за скоєння кримінального правопорушення, що потягло за собою смерть особи та спричинило матеріальну шкоду, а також витрати пов`язані з її похованням. Судом встановлено та підтверджено Полісом №АК/7021821 від 08.09.2017 року, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як водія транспортного засобу «MG 6» д/н [NUMBER] була застрахована в ПрАТ СК «Уніка» із лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров`ю 200 000 грн. на одного потерпілого. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаною із смертю потерпілого визначений ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому у відповідності до п. 27.2. вказаної статті страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. У відповідності до ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, в тому числі: чоловікові, батькам, які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; одному з батьків або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років. За правилами ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Таким чином, для звернення до страхової компанії про отримання страхового відшкодування потерпіла особа має відповідати ознакам та вимогам до особи, яка має право на відшкодування встановлених статтею 1200 ЦК України і є не обов`язком, а правом цієї особи. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, позовні заяви [PERSON] та [PERSON] не містять вимог, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернення до [PERSON] або до ПрАТ СК «Уніка» із вимогами про відшкодування шкоди заподіяної життю, відшкодування яких можливо в межах ліміту відповідальності визначеної страховим полісом саме страховою компанією. В свою чергу, вимоги [PERSON] та [PERSON] у їх позовних заявах зводяться до відшкодування витрат пов`язаних із похованням [PERSON] . Згідно ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. З огляду на зазначене, обґрунтування та природу вимог даних позовів, наявність у [PERSON] полісу цивільно-правової відповідальності чинного на момент ДТП не звільняє його від особистого обов`язку компенсації витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. Зі змісту ст. 1201 ЦК України та Закону України «Про поховання та похоронну справу» вбачається, що під поняттям «поховання» законодавець розуміє комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу чи колумбарну нішу, облаштування і утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Поховання померлого покладається на виконавця його волевиявлення. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення останнього поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Зазначена особа може вимагати також й надання ритуальних послуг, пов`язаних з похованням, що, як правило, здійснюються на підставі відплатного договору-замовлення. Що стосується спорудження надгробного пам`ятника, то витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож у даній місцевості. Витрати на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, не підлягають відшкодуванню згідно з вимогами вказаного Закону. Таким чином, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 8 200 грн. за поминальний обід у листопаді 2017 року не підлягає задоволенню, оскільки не узгоджуються з вимогами Закону України «Про поховання та похоронну справу». Положеннями ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначене, суд вважає законним та таким, що підлягає відшкодуванню [PERSON] 13 500 грн. на поховання [PERSON] , здійснення яких підтверджується чеком від 13 жовтня 2017 року (а.с. 9). При цьому, суд критично ставиться до відомостей накладної №30 від 23 січня 2017 року начебто на придбання пам`ятника, його доставку та встановлення, загальною вартістю 21 000 грн., оскільки дата вказаної накладної передує події ДТП та часу настання смерті [PERSON] . На підтвердження позовних вимог [PERSON] подано Договір про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведення поховання померлої [PERSON] від 12.10.2017 року на загальну суму 7 164 грн. Таким чином, на думку суду, позивачем [PERSON] допущено помилку та невірно зазначено суму до стягнення у розмірі 7 864 грн., хоча ця помилка не виключає стягнення з [PERSON] на користь матері загиблої 7 164 грн. сплачених за організацію та проведення поховання [PERSON] . Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження добровільної оплати [PERSON] грошових виплат на компенсацію чоловікові та матері загиблої [PERSON] витрат на поховання останньої. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Згідно ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь держави в рахунок компенсації судового збору по 908 грн. за розгляд кожного з вказаних позовів, позивачі у яких звільнені від сплати судового збору. Враховуючи наведене та

Outcome: partial