Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій з подальшим уточненням просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання відповідача разом з [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . В обгрунтування уточнених позовних вимог посилається на наступне. На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації житлового фонду від 23.03.1998 р. за реєстр. №2-98-106422, чотирьохкімнатна квартира [ADDRESS] належить позивачу, та третім особам. 26.02.1996 року син позивача [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , від якого в них народилась донька [PERSON] (відповідач по справі). 13.05.2003 року онука була зареєстрована у спірній квартирі, та відвідувала з 01.09.2003р. по 30.06.2008р. школу №17 поблизу вказаного будинку. Рішенням Коломацького районного суду Харківської області від 11.07.2008р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, та відповідач залишились проживати разом зі своєю матір`ю, та з того часу вона у спірній квартирі не проживає. В подальшому позивачу стало відомо, що матір відповідача стала двокімнатної квартири [ADDRESS] . Реєстрація відповідача створює для позивача певні труднощі та перешкоди у користуванні власністю. 15.05.2019 року в спірній квартирі був зареєстрований син відповідача [PERSON] , дитина у спірну квартиру не вселялась, та її права є похідними від прав матері - відповідача. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористалась. Представник позивача - адвокат Краснікова Л.С. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги просила задовольнити, та ухвалити заочне рішення по справі. Відповідач не надала до суду відзив на позов, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно та належним чином, в тому числі і на сайті Судової влади України. Від третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшла до суду заява про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали, та просили його задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі учасників судового розгляду в заочному провадженні за згодою представника позивача та за наявними в справі доказами. 28.12.2018 року вказана позовна заява надійшла до суду та розподілена судді Нев`ядомському Д.В . 29.12.2018 року судом надано запит до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який повернувся до суду 14.01.2019 року. Ухвалою судді від 16.01.2019 року було прийнято до розгляду дану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. 04.03.2019 року здійснено повторний розподіл вказаної справи у зв`язку з відпусткою судді Нев`ядомського Д.В., справа розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 27.03.2019 року вказану справу прийнято до провадження судді. Ухвалою суду від 01.08.2019 року було закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Судом встановлено, що позивачу та третім особам на праві приватної спільної часткової власності належить квартира, що розтаована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.01.1998 року за реєстр. №2-98-106432. Відповідно до наданої до суду довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16.07.2019 року, у спірній квартирі зареєстровані позивач, треті особи, відповідач (прізвище якої змінено на « [PERSON] », та її малолітній син [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що відповідач є онукою позивача, та шлюб між сином позивача [PERSON] (третьою особою) та [PERSON] (матір`ю відповідача) було розірвано. Після розірвання шлюбу їх дитина (відповідач по справі) залишилась проживати разом з матір`ю. Відповідач у період з 01.09.2003 року по 30.06.2008 року навчалась в Харківській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №17 ХМР, а з 12.08.2008 року по 30.05.2014 року в Харківській ЗОШ І-ІІІ ступенів №70 ХМР. Матері відповідача [PERSON] належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до наданого до суду акту, відповідач не мешкає у спірній квартирі з 30.06.2008 року. Вказаний факт реєстрації відповідача та її малолітнього сина у вказаній квартирі порушує права позивача як власника, тому він звернувся до суду за захистом своїх прав. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. За змістом статтей 71 , 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Як роз`яснено у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Таким чином, встановивши, що відповідач дійсно не проживає у спірній квартирі з 30.06.2008 року, оплату комунальних послуг не здійснює, та доказів того, що створені перешкоди для вселення відповідача у вказану квартиру протягом останнього року матеріали справи також не містять, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, а саме визнати відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою. Що стосується позовної вимоги про визнання таким, що втратив право користування спірною квартирою малолітнього сина відповідача [PERSON] , то слід зазначити наступне. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Згідно п. 18 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону (ст. ст. 3, 176 СК, ст. 405 ЦК України). При цьому дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Таким чином, судом встановлено, що батьки малолітньої дитини [PERSON] , за спільною згодою визначили його реєстрацію з одним з батьків - відповідачем, адже стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Тому, визнання відповідача по справі, такою що втратила право на житло, ніяким чином не впливає на житлові права її малолітнього сина, а тому посилання позивача, що права дитини в даному випадку є похідними від прав матері є помилковим. Сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). Згідно статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки. За вимогами статей 42, 46, 47 ЦПК України сторонами у справі можуть бути лише фізичні чи юридичні особи, які мають цивільну процесуальну правосуб`єктність. Позивач звертаючись до суду з уточненим позовом про усунення перешкод у користуванні власністю не зазначила в якості відповідача законного представника малолітнього [PERSON] в якості відповідача, а лише зазначила відповідачем [PERSON] з пред`явленням до неї самостійних вимог, а суд під час судового розгляду самостійно не може залучити в якості співвідповідача законного представника дитини, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив користування спірною квартирою, суд вважає за необхідне відмовити. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial