Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

В травні 2020 року позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Карнаух Тетяна Вікторівна звернувся з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Мотивуючи свою заяву тим, що з 13.02.1997 року по 26.06.2017 року працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, а саме підземним прохідником шахти «Родіна» ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» внаслідок чого захворів на професійне захворювання, яке встановлено в липні 2019 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту протокол № 1195 промислової медицини. Висновком МСЕК від 06.11.2019 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням без встановлення групи інвалідності з наступним переоглядом. Згідно рекомендацій МСЕК позивач потребує забезпечення лікарськими засобами, виробами медичного призначення. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивача постійно турбує біль у поперекова - крижовому відділі хребта з іррадіацією в ліву ногу, періодичне оніміння 1-2 пальців обох стоп, біль в шиї, постійний біль ниючого характеру у плечових, ліктьових суглобах, обмеження руху в них, болі в кистях, підвищену чутливість їх до холоду, побіління пальців рук на холоді, судоми в гомілкових м`язах та м`язах стегон, загальну слабкість, сухий кашель, задишку, а також підвищену втомленість. Зазначив, що за станом здоров`я не в змозі повноцінно забезпечувати свою сім`ю, усі державні компенсації ідуть на медичну реабілітацію та придбання ліків, від цього позивач почуває себе неповноцінною людиною. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 188 920 гривень, яку просив стягнути з відповідача, а також судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 3900 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.05.2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що відповідач як роботодавець, не винен у виникненні професійних захворювань у відповідача, оскільки умови праці не створювалися шахтою «Родіна» ПАТ «Кривбасзалізрудком», а є наслідком недосконалості технології корисних копалин підземним способом. В свою чергу, жодних заяв від позивача [PERSON] про відмову від дорученої йому роботи у зв`язку з небезпекою для здоров`я або розірвання трудового договору за власним бажанням з причин порушення підприємством законодавства про охорону праці. Тому відповідальність за виникнення професійних захворювань повністю покладається на позивача. Зазначають, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. Однак, висновків медичних органів, які підтверджують факт перенесення позивачем моральних страждань до суду не надано, а тому факт спричинення моральної шкоди є недоведеним. У свою чергу, документи на які посилається позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди є лише документами, що підтверджують факт виникнення професійних захворювань та як наслідок ушкодження здоров`я, проте жодним чином не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди позивачу. Вказують, що відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача, які б знаходилися в причинному зв`язку з настанням професійного захворювання - не вчиняв, в наслідок чого не може нести відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом встановлено, що [PERSON] . з 13.02.1997 року по 26.06.2017 року працював на підприємстві ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на різних посадах. 26 червня 2017 року звільнений з підприємства за власним бажанням по виходу на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с.18-19). У медичному висновку ДУ «УКРАЇНСЬКОГО НАУКОВО-ДОСЛІДНОГО ІНСТИТУТУ ПРОМИСЛОВОЇ МЕДИЦИНИ» № 1195 від 18.07.2019 року визначено, що підставою для встановлення характеру професійного захворювання стала праця 20 років 4 місяців у шкідливих умовах на посаді підземним прохідником шахти «Родіна», а саме з 13.02.1997 року по 26.06.2017 року ( а.с.9-10). Пунктом 7 Санітарно- гігієнічною характеристикою умов праці, складеною ГУ ДЕРЖПРАЦІ У ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОБЛАСТІ від 30.05.2018 року відображено професійний маршрут та трудова діяльність позивача, а саме [PERSON] працював з 20.07.1992 року по 01.12.1993 року - вальцювальником 4 розряду КМК «КРИВОРІЖСТАЛЬ»; з 27.10.1995 року по 28.06.1996 року- слюсарем 4 розряду ПП «КРИВБАСУНІВЕРСАЛСЕРВІС»; з 26.07.1996 по 21.10.1996 року - підземний гірничий робітник, шахта «ПІВНІЧНАЯ» РУ ім. Кірова; з 21.10.1996 року по 03.02.1997 року - підземний кріпильник шахта «ПІВНІЧНА» РУ імені Кірова; з 03.02.1997 року по 12.02.1997 року - підземний прохідник шахта «ПІВНІЧНА» РУ імені Кірова; з 13.02.1997 року по 26.06.2017 року - підземний прохідник, шахта «Родіна» ПАТ «КРИВБАСЗАЛІЗРУДКОМ» (а.с. 22-24). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 11.09.2019 року встановлено причини виникнення професійного захворювання , а саме робота позивача протягом 20 років 04 місяці в умовах впливу шкідливих факторів, а саме : маса вантажу, що підіймається постійно та переміщується вручну 40 г. при нормі до 30 кг.; періодичне перебування в позі стоячи 80,6% при допустимому до 60%; вібрація загальна: 114 дБ при ГДР 112 дБ; пил переважно фіброгенної дії з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10% до 70%в повітрі робочої зони -3,9 мг/м3 при нормі 2,0 мг/м3; шум- 108 дБА при нормі 80 дБА (а.с.4-7). Відповідно до висновку МСЕК від 06.11.2019 року позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, групу інвалідності не встановлено, з наступним переоглядом 01.10.2020 року (а.с.8). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало саме виконання ним трудових обов`язків значний період на підприємстві відповідача , а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачені\~ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України\~встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті\~43, частина 1 статті\~46 Конституції України\~передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до\~статті 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.\~ Статтею 173 КЗпП України\~закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частинами 1,3 статті 13\~Закону України\~«Про охорону\~праці» визначено: роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України\~передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 237-1 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини підприємства суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. Посилання представника відповідача на судову практику щодо стягнення моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки встановлені у вказаних справах фактичні обставини не є тотожними обставинам у цій справі. Зокрема, у цій справі встановлено усі складові елементи правопорушення, сукупність яких згідно закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, а саме кашель, біль, проходження періодичного лікування, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 40 %, період роботи у відповідача на протязі 20 років 04 місяці в умовах впливу шкідливих факторів, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 72 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Позивача згідно п.2 ч.1ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1статті 133\~ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141\~ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 840 гривень 80 копійок. Що стосується витрат на правову допомогу суд приходить до наступного висновку. Частиною 1-4\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання правової допомоги № 05/20 від 10 лютого 2020 року, акт приймання передачі правової допомоги від 14.02.2020 року відповідно до умов договору № 05/20 від 10.02.2020 року у справі, розрахунок судових витрат на правову допомогу, згідно якого позивачу [PERSON] надана правова допомога на загальну суму - 3 900 гривень, яка полягає у наданні усної консультації (1 година) - 300 гривень, правовий аналіз наданих замовником документів для складання позовної заяви (2 години) - 800 гривень, формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі (30 хвилин) - 200 гривень, копіювання документів для складання позовної заяви (30 хвилин) - 150 гривень, вивчення судової практики ( 1 година 30 хвилин) - 450 гривень, складання позовної заяви ( 2 години ) - 800 гривень, та судове представництво (орієнтовно 2 години) - 1200 гривень. Відповідно до прибуткового касового ордеру № 5 від 10.02.2020 року позивачем сплачено 3900 гривень адвокату Карнаух Т.В. (а.с.25-29). Верховний Суд зазначає, що, відповідно до положень\~ст. 14 ПК\~адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу,\~Закон "Про\~адвокатуру та\~адвокатську діяльність" не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. ВС вказав, що аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (постанова ВС у справі № 727/4597/19 від 16 квітня 2020 року). Однак зважаючи, на те, що розгляд справи відбувається у письмовому провадженні, тому судові витрати на правову допомогу в частині судового представництва (1 200грн.), задоволенню не підлягають, оскільки такі дії представником позивача - адвокатом Карнаух Т.В. не вчинялися. Таким чином, виконано робіт на суму 2 700 грн. Що стосується\~клопотання представника\~ПАТ «Кривбасзалізрудком»\~адвоката Ніколенко\~К.В.\~про зменшення\~витрат на\~професійну правничу\~допомогу суд\~зазначає,\~що Згідно\~положень\~статті 30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність»\~гонорар є\~формою винагороди\~адвоката за\~здійснення захисту,\~представництва та\~надання інших\~видів правової\~допомоги клієнту.\~Порядок обчислення\~гонорару (фіксований\~розмір,\~погодинна оплата),\~підстави для\~зміни розміру\~гонорару,\~порядок його\~сплати,\~умови повернення\~тощо визначаються\~в договорі\~про надання\~правової допомоги.\~При встановленні\~розміру гонорару\~враховуються складність\~справи,\~кваліфікація і\~досвід адвоката,\~фінансовий стан\~клієнта та\~інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Представником відповідача не доведено неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивача, а суд вважає їх обґрунтованими, а отже підстав для зменшення не вбачає. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню у розмірі 2 700,00 гривень, при цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97), а також враховано складність справи та виконаних представником робіт (наданих послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони позивача.

Outcome: partial