Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивачі звернулися до Орджонікідзевського міського суду з вищевказаним позовом про усунення їм перешкод у користуванні житловою квартирою № 20 в будинку № 15 по вул. Соборна в м. Покров Дніпропетровської області, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування нею та шляхом зняття з реєстрації в ній. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали на те, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частині належала квартира [ADDRESS]. Згодом відповідач [PERSON] подарував свою частину квартири своїй матері [PERSON] Таким чином [PERSON] належить 2/3 частини квартири [ADDRESS]. При даруванні своєї частки відповідач запевнив, що він зніметься з реєстрації, однак до теперішнього часу не виконав своєї обіцянки, тому позивачі змушені звернутись з даним позовом до суду. В ході розгляду справи позивачі свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечували. Відповідач до суду повторно не зявився, хоча про час, дату та місце розгляду повідомлявся належним чином, причину своєї неявки та її поважність суду не повідомив, відзив не надав. Відповідно до ст.280 ЦПК України , суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частині належала квартира [ADDRESS] (а.с. 11). Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частині належала квартира [ADDRESS] (а.с.12). Згідно договору дарування від 21.10.2016р. [PERSON] подарував свою 1/3 частку квартири за адресою вул..Соборна, 15/20 [PERSON] (а.с.13). Згідно довідки Виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 22.11.2018р. за адресою: вул. Соборна, 15/20 в м. Покров Дніпропетровської області зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Однак, відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, що підтверджується актами про перевірку паспортного обліку від 24.11.2018р. та 18.05.2016р., згідно якого [PERSON] за даною адресою з грудня 2014р. не проживає (а.с. 19). Даний факт також підтверджується показами свідків, допитаних у судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] надав покази, згідно яких він є сусідом та проживає за адресою [INFO]. Вказує на те, що відповідач більше трьох років не проживає за адресою [INFO]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази, згідно яких вона є сусідкою та проживає з 1986 року за адресою вул..Соборна, 15/14. Стверджує, що відповідач вже не один рік не проживає за адресою [INFO]. Статтями 47, 48\~Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст. 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст. 317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги позивача 1: [PERSON], позивача 2: [PERSON] до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому підлягають до задоволення. Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7\~Закону України\~"Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial