Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

ВАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Північної групи по ОПС звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS], користується електроенергією на підставі особового рахунку № 23203494 на постачання електроенергії. [PERSON] не виконує обовязків по сплаті за використану електроенергію, у звязку з чим за період з 17 лютого 2005 року по 31 серпня 2015 року у нього виникла заборгованість по сплаті за спожиту електроенергію у розмірі 3810, 80 грн. Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиту електроенергію в розмірі 3810,80 грн., а також судовий збір в розмірі 243,60 грн. та 121,80 грн. В судовому засіданні представник позивача на уточнених позовних вимогах наполягає і просить суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечує, просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, в запереченнях зазначає, що є пенсіонером МВС України та відповідно до ч. 6 ст. 22 Закону України «Про міліцію» за ним та членами його сімї зберігаються пільги, а саме: 50% знижка по оплаті жилої площі, комунальних услуг, а тому, сплачував вартість спожитої електроенергії з урахуванням вказаної знижки. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] та користується електроенергією на підставі особового рахунку № 23203494, проте не виконує обовязків по сплаті за використану електроенергію, у звязку з чим у нього виникла заборгованість по сплаті за спожиту електроенергію. Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст.ст. 24-27 Закону України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 (далі Правила), та Методикою визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією (далі Методика), затвердженою Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 562 від 4 травня 2006 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 липня 2006 року за № 782/12656. Пунктом 42 Правил користування електричної енергії для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 25.07.1999 р., закріплений обовязок споживача сплачувати спожиту електричну енергію. Пунктом 42 Правил користування електричної енергії для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 25.07.1999 р., обумовлено, що розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. Так, згідно розрахунку боргу, наданого позивачем, відповідно до фактичних показань приладу обліку спожитої електроенергії, встановленого у буд. № 1а по вул. Грязнова в м. Запоріжжі з 17 лютого 2005 року по 31 серпня 2015 року [PERSON] спожив 34836 кВт/г електроенергії, проте, оплату послуг здійснив частково, у звязку з чим утворилась заборгованість в розмірі 3810, 80 грн. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про електричну енергію» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та Правил згідно із законодавством України. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обовязків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, в даному випадку відповідач обґрунтовує свої заперечення тим, що позивачем пропущений строк позовної давності. Аналізуючи зазначені відповідачем підстави та надані суду докази, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно положень ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частиною 1 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно з частиною 3 цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як вбачається з матеріалів справи, позивач 18 грудня 2014 року звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] суми заборгованості за спожиту електричну енергію у розмірі 3318,12 грн. за період з березня 17.02.2005 року по 12.08.2014 року (включно). 22.12.2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя винесено судовий наказ про стягнення суми заборгованості за вказаний період. Проте, зазначений судовий наказ скасований ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2015 року. Виходячи з положень ст. 256, 257, 267 ЦК України, позивач пропустив строк позовної давності по вимогам з лютий 2005 р. - листопад 2011 року, а відповідач наполягає на застосуванні строку позовної давності. Підстав для поновлення процесуального строку суду не надано. З огляду на вищевикладене, з урахуванням того, що заява про видачу судового наказу позивачем подавалася до суду у грудні 2014 року, а отже, строк позовної давності за період лютий 2005 р. - листопад 2011 року пропущено, стягненню підлягає заборгованість, яка утворилась за період з грудня 2011 року по серпень 2015 року, а саме, у розмірі 1911, 32 грн., що підтверджується розрахунком за період з 18.12.2011 р. по 31.08.2015 р., який приймається судом та покладається в основу рішення. Доводи представника позивача, що відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривався вчиненням особою дій, що свідчать про визнання ним боргу, суд не бере до уваги, як безпідставні, оскільки суду не надано документальних доказів переплати відповідачем періодичних платежів, з чітким зазначенням призначення платежу на погашення боргу за визначений період, які б свідчили про визнання заборгованості та її погашення. Щомісячна сплата\~\~відповідачем \~\~за спожиту електричну енергію,\~\~ не є\~\~ підтвердженням\~\~ визнання останнім\~\~свого\~\~боргу\~\~за попередній\~\~період та підставою\~\~ для\~\~переривання\~\~перебігу\~\~строку\~\~ позовної давності. Стосовно доводів відповідача щодо неврахування пільги, як міліціонеру на пенсії, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 31 Правил користування електричною енергією для населення № 1357, 26.07.1999, споживач, який має право на встановлені законодавством пільги з оплати спожитої електричної енергії, повідомляє у письмовій заяві енергопостачальника про своє право на пільгу з посиланням на відповідний законодавчий акт. Пільгова оплата електричної енергії здійснюється з дня подання споживачем заяви. Споживач, який має декілька пільг, може обрати одну, більшу за розміром пільгу. Згідно з\~постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.03 № 117\~Управління праці та соціального захисту населення здійснює прийом від надавачів - послуг розрахунків щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно із затвердженою формою, та проводить відшкодування витрат за надані пільги; надання пільг та їх нарахування провадиться організаціями - надавачами послуг. Згідно з п. 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого Постановою КМУ від 29.01.2003 року № 117, підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою "2-пільга". На підставі цих даних управління праці та соціального захисту населення здійснює відшкодування надавачу послуг витрат на надані пільги. Відповідачем не надано суду жодного доказу, що він у встановленому порядку звертався до управління праці та соціального захисту населення або ВАТ «Запоріжжяобленерго» з заявами про право на пільги. Відповідно до пояснень представника позивача, звернення [PERSON] до ВАТ «Запоріжжяобленерго» про право на пільги не надходило. Лише 05.06.2015 в порядку ст.31 ПКЕЕН, на підставі письмового заперечення на позов ВАТ «Запріжжяобленерго», відповідач вперше письмово повідомив енергопостачальника про свою пільгу, як міліціонер на пенсії. Крім\~\~того, [PERSON] не\~\~звертався до ВАТ «Запоріжжяобленерго» або до суду з\~\~приводу\~\~невірного нарахування плати за\~\~спожиту\~\~електроенергію\~\~за\~\~період\~\~з\~\~2005 р.\~\~по\~\~2015 р., не оскаржував направлені \~ВАТ «Запоріжжяобленерго» на адресу відповідача попередження. Згідно з витягом програми «Побут» по особовому рахунку № 23203494, [PERSON] є має пільгу - 50% від 01.01.2000 р., пільговий тариф 0.128500 в межах 75 кВт. Так, з моменту відкриття особового рахунку відповідач користувався пільгою ветерану органів внутрішніх справ, встановленої Законом України «Про статус ветеранів військової служби та ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціального захисту», що підтверджується витягом з особового рахунку від 13.11.2015 р. За вказаною пільгою передбачені обмеження - 75 кВт-год на місяць. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів військової служби та ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціального захисту» Ветерани військової служби, ветерани органів внутрішніх справ, ветерани податкової міліції, ветерани державної пожежної охорони, ветерани Державної кримінально-виконавчої служби України, ветерани служби цивільного захисту, ветерани Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України та члени їх сімей поряд з пільгами, передбаченими цим Законом, користуються пільгами, встановленими для них іншими нормативно-правовими актами. У разі, коли право на одну і ту саму пільгу передбачено різними нормативно-правовими актами, ця пільга надається по одному із них за вибором ветерана військової служби, ветерана органів внутрішніх справ, ветерана податкової міліції, ветерана державної пожежної охорони, ветерана Державної кримінально-виконавчої служби України, ветерана служби цивільного захисту, ветерана Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що\~\~право\~\~відповідача\~\~на\~\~пільги\~\~не\~\~порушено,\~\~позивач діяв\~\~у\~\~межах\~\~вимог\~\~діючого\~\~законодавства. За таких обставин, з урахуванням строків позовної давності, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягненню з [PERSON] підлягає заборгованість, яка утворилась за період з грудня 2011 року по серпень 2015 року у розмірі 1911, 32 грн. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, також підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь загальної суми судового збору в розмірі 365,40 грн., які складаються з оплати судового збору за подання позову у розмірі 243,60 грн. та оплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 121, 80 грн.

Outcome: partial