Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що 9 березня 2016 року в мережі Інтернет знайшов оголошення про продаж нового автомобіля «ЗАЗ Lanos Pick-up» за ціною 125000 грн. Це оголошення зацікавило позивача, а тому зателефонував за номером зазначеним в оголошені, дізнався, що цей автомобіль 2014 року випуску, а тому така низька ціна. Крім цього, автомобіль можливо було придбати в лізинг у товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (далі ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»). Прибувши до вищезазначеної компанії, позивач [PERSON] сплатив авансовий платіж у розмірі 65000 грн, після чого 9 березня 2016 року уклали договір фінансового лізингу № 003765 (далі Договір). Після укладення Договору, позивача попросили очікувати телефонного дзвінка з метою зясувати дату та час передачі автомобіля. Через декілька днів [PERSON] особисто зателефонував до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та був повідомлений, що тепер автомобіль «ЗАЗ Lanos Pick-up» 2014 року випуску має якийсь дефект, одна є такий самий автомобіль 2015 року випуску, що коштує значно більше, а тому при доплаті 65000 грн може його отримати. Після вищезазначеної розмови подивився у Договір, ознайомився з його умовами, дізнався, що предмет лізингу за цим Договором становить 7830,37 доларів США. Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 215000 грн (п. 8.2.). Також побачив, що має право розірвати Договір за власним бажанням, однак Лізингодавець поверне тільки 60 % від сплаченого авансового платежу. Адміністративний платіж поверненню не підлягає (п. 12.1.). Договором передбачено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, що вказується у квитанції, зараховуються у такому порядку: адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу (п. 9.7.). Тобто будь-який перший платіж є адміністративним платежем, що не підлягає поверненню. [PERSON] зазначає, що не був про це проінформований. Позивач [PERSON] указує, що спірний Договір є недійсним, оскільки порушує права споживача через істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу, Договір укладений фінансовою установою без відповідної ліцензії та не дотримано вимог закону щодо його нотаріального посвідчення. Як на правову підставу своїх вимог, позивач [PERSON] посилається на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. ч. 1, 2 ст. 215, ст. 220, ст. 227 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позов підтримав за обставин зазначених у ньому, попросив позов задовольнити, не заперечує проти винесення у справі заочного рішення. Також уточнив позовні вимоги, пояснив, що відповідач добровільно перерахував [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 26250 грн, а відтак сума грошових коштів, що підлягає стягненню має бути зменшена на цю суму сплачених грошових коштів. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» в судове засідання не зявився, про причину неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надіслав. Оскільки відповідач, який належним чином повідомлений і від якої не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності в судове засідання не зявився, суд уважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, представник позивача не заперечує проти винесення у справі заочного рішення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що 9 березня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 003765 (а. с. 7-15). Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 1 цього Договору, предметом фінансового лізингу за цим договором є транспортний засіб зазначений у цій статті та Специфікації (Додаток № 2 Договору), а саме автомобіль «ЗАЗ Lanos Pick-up». Специфікація предмета Лізингу була самостійно та свідомо обрана Лізингоодержувачем та повністю відповідає його вимогам. Вартість Предмет лізингу на момент укладення цього Договору зазначається у Договорі та в Додатку № 1. Лізингодавець бере на себе зобовязання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах Договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Незалежно від наявності у Продавця Предмета лізингу, вказаного Лізингоодержувачем у цьому Договорі та лише за заявою Лізингоодержувача, сам Предмет лізингу може бути замінений на інший Предмет лізингу до моменту купівлі Предмета лізингу. Умови такої заміни та проведення додаткових розрахунків, вказуються у відповідній Додатковій угоді до Договору. Лізингодавець разом із Продавцем солідарно відповідають перед Лізингоодержувачем виключно за зобовязанням щодо продажу якісного Предмета лізингу. Предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на Предмет лізингу на Лізингоодержувача згідно з умовами цього Договору. Ризики пошкодження або виникнення несправностей Предмета лізингу переходять від Лізингодавця Лізингоодержувачу в момент передачі Предмета лізингу за актом приймання-передачі. Предмет лізингу передається у користування Лізингоодержувачу протягом терміну, що становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 цього Договору або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 Договору. Термін передання Лізингоодержувачу у користування Предмета лізингу може бути збільшено з причин, незалежних від Лізингодавця (включаючи випадки затримки поставки Продавцем/Постачальником транспортного засобу), при чому Лізингодавець бере на себе зобовязання письмово або в телефонному режимі повідомити Лізингоодержувача про причини та приблизні терміни затримки (у випадках затримки поставки транспортного засобу Продавцем/Постачальником після отримання від нього відповідної інформації), при цьому Лізингоодержувач погоджується про зміну строків передання Предмета лізингу у користування без укладення Додаткових угод до Договору. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно змісту ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи\~\~умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 \~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За змістом п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. З огляду на вищезазначене, слід дійти висновку, що виключно оспорюваний правочин, тобто той недійсність якого прямо не встановлена законом, можливо визнати недійсним з підстав, передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також ст. 227 ЦК України. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. До вищезазначеного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року, справа № 6-2766цс15, що згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Згідно ст. 799 ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як видно зі змісту договору фінансового лізингу № 003765 від 9 березня 2016 року, що укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (а. с. 7-15), цей Договір нотаріально не посвідчений. Оскільки договір фінансового лізингу є змішаним договором, містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, враховуючи те, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно можливо дійти висновку, що спірний договір фінансового лізингу № 003765 від 9 березня 2016 року є нікчемним згідно положень ч. 1\~ст. 220 ЦК України, а відтак не може бути визнаний недійсним, зокрема й з підстав, передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 227 ЦК України, що є самостійними підставами для визнання недійсними оспорюваних правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Як убачається з матеріалів цієї цивільної справи, позивач [PERSON] сплатив ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на виконання нікчемного договору фінансового лізингу № 003765 від 9 березня 2016 року 65000 грн (а. с. 16). Відповідач ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» перерахувало [PERSON] 26250 грн, при цьому зазначаючи, що розірвало цей нікчемний правочин в односторонньому порядку, згідно його умов. Отже, з відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» підлягає стягненню на користь [PERSON] залишок коштів сплачених позивачем на виконання нікчемного правочину в розмірі 38750 грн. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про задоволення частково цього позову [PERSON] до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання правочину недійсним, стягнення коштів. Згідно змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У цій справі позивач [PERSON] поніс судові витрати, що складаються зі сплати судового збору в розмірі 1201,21 грн (а. с. 5), що підлягають стягненню з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на його користь пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial