Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом. Зазначила, що постійно проживає в будинку за адресою: м. Знамянка, вул. Московська, 43, ? частина якого належала їй на праві власності. 25.04.2014 року вона уклала договір дарування, за яким подарувала належну їй нерухомість онуці [PERSON], оскільки як вважала остання буде здійснювати її довічне утримання. Однак, онука припинила її доглядати. Зрозумівши, що та її ошукала, звернулась з вимогою повернути помешкання, але онука припинила з нею спілкування. Відтак, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування, посилаючись на те, що останній є удаваним, укладеним з метою приховання договору довічного утримання, а також на те, що з її сторони договір укладено під впливом помилки. В ході судового розгляду позивач вимоги збільшила, просила суд також визнати недійсним і договір дарування ? частини зазначеного вище будинку, укладений 02.11.2015 року, за яким вже [PERSON] подарувала зазначене нерухоме майно своєму малолітньому синові [PERSON], від імені якого діяла [PERSON]. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник позивача вказав, що позивач має вади слуху, відтак повністю зміст договору не розуміла, вважала, що укладає договір довічного утримання, онука [PERSON] буде її доглядати, так як вона потребує догляду та сторонньої допомоги. Після укладення договору 25.04.2014 року продовжувала проживати у будинку і проживає в ньому по теперішній час, одноособово оплачує комунальні послуги, що свідчить про відсутність фактичної передачі дарунку. В подальшому, позивач дійшла висновку, що онука належним чином її догляд не здійснює, відтак вирішила договір розірвати і довідалася, що між сторонами насправді був укладений договір дарування з її боку помилково, природу договору на момент його укладення вона до кінця не розуміла. В ході судового розгляду зясувалось, що онука [PERSON] подарувала спірну нерухомість своєму малолітньому сину [PERSON]. Таким чином позивач та її представник просили визнати недійсними обидва договори дарування. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Вказала, що бабуся [PERSON] мала намір саме подарувати їй належну частину будинку. Ніхто її з будинку не виганяє. Вона з малолітнім сином хоч і зареєстровані в будинку позивача, фактично проживають за іншою адресою. Бабусі вона по можливості допомагала, а тоді остання сама почала відмовлятись від будь-якої допомоги. Зрештою, відповідач просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] пояснила суду, що позивач доводиться їй матірю, а відповідач [PERSON] донькою. Позивач є самостійною вольовою жінкою, і наразі хоч і перебуває у похилому віці та має деякі можливо проблеми зі здоровям, але може себе самостійно обходити, стороннього догляду не потребує. Спочатку мати пропонувала подарувати свій будинок їй, але вона відмовилась, тоді бабуся вирішила подарувати будинок її доньці своїй онуці [PERSON] Проживають вони за різними адресами, але допомогу по господарству позивачу у разі потреби надають. Відтак, вважає неправдивими доводи позивача щодо ненадання такої допомоги відповідачами. Загалом, відповідач просила відмовити у задоволенні позову внаслідок його безпідставності. Представник відповідачів серед іншого вказав на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки у такому разі будуть порушені права та інтереси малолітнього [PERSON] Представник Органу опіки та піклування зазначив, що внаслідок визнання недійсним договору дарування, укладеного [PERSON] на користь малолітнього сина, дійсно будуть порушені права останнього на житло. На укладення відповідних договорів органом опіки та піклування надавались дозволи. При цьому, представник також відзначив, що з виконкому Знамянської міської ради за місцем проживання позивача виїжджала комісія, житлово-побутові умови її є незадовільними, з чого вбачається, що позивач дійсно потребує сторонньої допомоги. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву, згідно якої претензій по спору не має, просить розглядати справу за його відсутності. З огляду на те, що позивач не обґрунтовує свої вимоги посиланням на неправомірні дії нотаріусів, суд не вбачав необхідності в їх залученні до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, як того вимагає п. 26 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання недійсними правочинів» № 9 від 06.11.2009 року. Заслухавши присутніх осіб, які беруть участь у справі, свідків [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 квітня 2014 року приватним нотаріусом Знамянського міського нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON] посвідчено договір дарування, який зареєстровано в реєстрі за № 330, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй ? частку житлового будинку з відповідною часткою господарсько-побутових будівель, що знаходиться в м. Знамянка по вулиці Московській, 43, що належала дарувальниці на праві спільної часткової власності на підставі договору дарування від 11 квітня 1997 року. Іншим співвласником цього ж будинку є [PERSON] Позивач є людиною похилого віку, [INFO], непрацездатною пенсіонеркою. На підставі довідки Поліклінічного відділення Знамянської центральної районної лікарні за № 609 від 01.09.2015 року, судом зясовано, що [PERSON] потребує сурдопротезування, страждає на глухоту правого вуха, неврит слухового нерва зліва ІІІ ст. Зазначена обставина, на думку суду, могла суттєво вплинути на розуміння позивачем істотних умов договору, зокрема і п. 3.8 договору щодо роз'яснення нотаріусом вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами. У судовому засіданні представник позивача і так само допитані свідки стверджували, що позивач, маючи вади слуху та будучи людиною похилого віку, потребує сторонньої допомоги та догляду. Ці обставини в цілому не заперечувались і відповідачами. Зокрема, відповідач [PERSON] відзначала, що їй відомо про те, що матір зверталась за допомогою до Центру милосердя, який надає послуги людям похилого віку. Зазначені обставини вказують на те, що позивач потребує допомоги зі сторони, і намагається її отримати не лише від рідних, які можливо на її думку приділяють їй недостатньо уваги в тому числі і в побуті, але і від сторонніх осіб. Крім того, і представник органу опіки та піклування у судовому засіданні вказував на те, що за наслідками виїзду комісії виконавчого комітету міської ради було зясовано, що позивач дійсно потребує допомоги. У судовому засіданні також зясовано, що після посвідчення оспорюваного договору, позивач продовжує проживати у будинку, сплачує комунальні платежі, що свідчить на користь того, що фактична передача дарунку не відбулась. Наведені обставини відповідачі також не заперечували. Позивач стверджує, що вказаний будинок є її єдиним житлом і такі обставини в ході судового розгляду спростовано не було. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 10.03.2016 року за № 54833566, за позивачем до сих пір зареєстровано право власності на ? частину будинку № 43 по вул. Московській в м. Знамянка, іншого нерухомого майна за позивачем не зареєстровано. Позивач, звернувшись до суду із даним позовом, серед іншого зазначає, що договір дарування укладено з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання, відтак такий договір є удаваним. Відповідно до ч. 1\~ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. У ч. 2\~ст. 235 ЦК України\~зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснень, даних у п. 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 фроку\~«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним. В ході судового розгляду не встановлено існування умислу на приховання іншого правочину у обох сторін договору, навіть власного наміру на приховання дійсного правочину позивач не виказувала. Позивачем та його представником взагалі відповідні обставини ніяким чином не обґрунтовано. У судовому засіданні представник позивача обґрунтовував позовні вимоги виключно помилкою позивача щодо природи правочину, яка вважала, що укладає договір довічного утримання. Вимоги позивача ґрунтуються на наявності факту відсутності волевиявлення у неї, під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачу [PERSON] будинку, який є її єдиним житлом. Суд має відзначити, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинна довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Обставини щодо вчинення договору дарування під впливом обману (в позовній заяві позивач відзначає, що відповідач [PERSON] її ошукала) не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, позивачем не доведено наявності умислу зі сторони відповідача з приводу введення її в оману щодо природи правочину. Позивач вважала, що спірний договір встановлює обов'язок відповідача надавати їй допомогу, а тому відповідно до ч.2\~ст. 717 ЦК України, спірний договір не є договором дарування, оскільки фактично встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дії майнового характеру. Відповідно до ч.1\~ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно із частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~\~листопада 2009 року №\~\~9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми\~частини першої статті 229\~та\~статей 203\~і\~717\~ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-202цс15 від 21.10.2015 р, яка в силу ст.. 360-7 ЦПК України\~є обовязковою для застосування судами у своїй діяльності. З урахуванням наведених вище обставин, суд дійшов до висновку, що позивачка, укладаючи договір з\~\~відповідачем\~\~[PERSON] помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, тобто помилились щодо змісту правочину. Оскільки, внаслідок помилки позивач неправильно сприймала угоду та її істотні умови, існують підстави для визнання угоди недійсною з підстав\~ст. 229 ЦК України. Судом також встановлено, що 02.11.2015 року [PERSON] подарувала ? частину будинку № 43 по вул. Московській в м. Знамянка своєму малолітньому сину [PERSON], від імені якого згідно витягу з рішення виконавчого комітету Знамянської міської ради № 347 від 23.10.2015 року, діяла його бабуся [PERSON]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Знамянського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 802. Суд звертає увагу на те, що позивачем при предявленні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 02.11.2015 року не вірно обрано спосіб захисту свого права, виходячи з наступного. Як роз'яснено в п. 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК. Аналогічні розяснення містить п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист права власності», в якому зазначається, що суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-67цс15, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Таким чином позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 02.11.2015 року укладеного [PERSON] на користь [PERSON] задоволенню не підлягають. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 487,20 грн., тобто за одну вимогу немайнового характеру. В подальшому в ході судового розгляду, позивач вимоги збільшила, предявивши ще одну вимогу немайнового характеру, але судовий збір не доплатила. В свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Відтак, відмовляючи у задоволенні однієї позовної вимоги немайнового характеру суд залишає судові витрати в цій частині за позивачем як фактично понесені; задовольняючи позовні вимоги в іншій частині суд стягує судовий збір у розмірі 487,20 грн. з відповідачів.

Outcome: partial