Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що з відповідачем у справі [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 28.10.2002 року, та за час якого у них народилася спільна дитина - дочка [PERSON], [INFO]. Вказує, що на даний час дочка [PERSON] є повнолітньою та навчається у ЛНУ ім. І.Франка на ІІІ курсі денного відділення філологічного факультету даного учбового закладу. Стипендії не отримує. Стверджує, що відповідач на утримання дочки матеріальної допомоги не надає, хоча згідно законодавства він зобов'язаний це робити. Вона (позивачка) самостійно не в змозі утримувати їхню дочку, якій необхідні кошти на проїзд до місця навчання, проживання, одяг, харчування, підручники, що й зумовило звернення до суду із даним позовом. З огляду на наведене просить суд стягнути з відповідача [PERSON] в її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON] в розмірі 2500 гривень до досягнення нею 23 років за умови, що вона буде продовжувати навчання. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилалась на обставини, наведені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. На попередньому судовому засіданні проти позову заперечив та зазначив, що немає змоги сплачувати аліменти на дочку [PERSON], яка навчається, оскільки здійснює догляд за батьком [PERSON], який являється особою похилого віку та постійно потребує стороннього догляду. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, суд приходить до такого висновку. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ч.1 ст.3 ЦПК України зазначається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який 28.10.2002 року розірвано. Під час даного шлюбу у них народилася одна дитина: дочка [PERSON], [INFO]. Встановлено, що на даний час дитина - [PERSON] вже досягнула повноліття, проживає разом із позивачкою та навчається на третьому курсі денного відділення філологічного факультету ЛНУ ім. І.Франка, у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги. У відповідності до ч.3 ст.199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: копією рішення про розірвання шлюбу між сторонами від 28.10.2002 року; свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 31.12.2010 року; довідкою, виданою відділом житлового господарства ЛКП «Варшавське-407»Шевченківської рай адміністрації Львівської міської ради за №1585 від 11.05.2017 року про склад сім'ї позивачки [PERSON], виконавчим листом Шевченківського районного суду м. Львова від 24.10.1997 року про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини - дочки [PERSON]; рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 08.04.2014р. про позбавлення батьківських прав [PERSON]; довідкою виданою ЛНУ ім. І.Франка від 21.04.2017р. за № 503\\17, з якою вбачаються що [PERSON] навчається у ЛНУ ім. І.Франка на ІІІ курсі денного відділення філологічного факультету ЛНУ ім. І.Франка; іншими матеріалами справи. Згідно ч.1 та ч.2 ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Оскільки обов'язок по утриманню повнолітньої дочки [PERSON], яка продовжує навчання, покладається на обох батьків, між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на дочку та весь тягар по її утриманні лежить на позивачці, то суд вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача аліментів. Відповідно до ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Статтею 182 передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; - стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У Принципі 6 Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно до ст.18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У п.20 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України роз'яснив, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. З огляду на вищенаведене, враховуючи стан здоров'я і матеріальне становище відповідача [PERSON] та його дочки [PERSON], зокрема те, що відповідач є працездатним, тобто останній має можливість надавати дочці матеріальну допомогу, вартість навчання дочки [PERSON] в учбовому закладі, розмір прожиткового мінімуму, який відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» для працездатних осіб з 1 травня становить 1684 гривні, суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та визначити відповідачу аліменти в твердій грошовій сумі на утримання його повнолітньої дочки [PERSON], яка продовжує навчання, у розмірі по 1000 гривень щомісячно до закінчення дочкою навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років. На думку суду, такий розмір утримання є обґрунтованим, відповідатиме вимогам виваженості і справедливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Своїми процесуальними правами позивачка розпорядилася на власний розсуд, а відповідач не побажав прибути в судове засідання, щоб надати свої пояснення щодо заявленого позову. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Виходячи з вимог ст.367 ЦПК України, суд вважає, що слід допустити до негайного виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору при подачі позову, він стягується з відповідача в дохід держави. Згідно ст.5 ЗУ Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Оскільки при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на користь позивача, тому судові витрати слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial