Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського міського суду з вищевказаним позовом, відповідно до якого просить постановити рішення про усунення йому перешкод у користуванні квартирою №19 в житловому будинку №30 по вул. Л.Чайкіної в м. Покров Дніпропетровської області, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою та шляхом зняття його з реєстрації в ній. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 15.06.1995 року належить квартира №19 в житловому будинку №30 по вул. Л.Чайкіної в м. Покров. Відповідач [PERSON] є рідним сином позивача, який зареєстрований в даній квартирі. Однак фактично з 2010р. відповідач за вказаною адресою не проживає. В жовтні 2010р. відповідач виїхав до Києва на заробітки та став проживати в м.Київ, повертатись до місця своєї реєстрації він не має наміру. Сам факт реєстрації відповідача в квартирі позивача порушує права позивача як власника, оскільки створює перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, зокрема, позивач не має можливості отримати субсидію. Тому позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги, з викладених у позовній заяві підстав, підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач до суду повторно не зявився, хоча про час, дату та місце розгляду повідомлявся належним чином, причину своєї неявки та її поважність суду не повідомив, відзив та заяву про перенесення слухання не надав. Відповідно до ст.280 ЦПК України , суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши позивача та її представника, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування від 15 червня 1995р. [PERSON] належить квартира №19 в житловому будинку №30 по вул. Л.Чайкіної в м. Покров Дніпропетровської області (а.с.6). Згідно довідки виконкому Покровської міської ради №193 від 07.09.2018 року за адресою: вул. Л.Чайкіної, 30/19 в м. Покров Дніпропетровської області зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). З актів виданих МКП «Житлкомсервіс» від 18.10.2016р. та 27.07.2017р. вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою [INFO], однак з червня 2014 року за вказаною адресою не проживає. Крім того, в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, згідно яких вона є сусідкою позивача та проживає за адресою [PERSON], 30/22. Вказує, що відповідач [PERSON] за адресою [PERSON], 30/19 не проживає. Стверджує, що останній раз вона бачила відповідача 5 років потому. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказала на те, що вона є сусідкою позивача та проживає за адресою [PERSON], 30/24. Стверджує, що відповідач [PERSON] поки ходив до школи то проживав за адресою [PERSON], 30/19, а коли він закінчив школу, то виїхав проживати до м.Києва. Статтями 47, 48\~Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст. 156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сімї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Приписами ст. 317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування нею є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення. Що стосується позовної вимоги про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7\~Закону України\~"Про\~свободу пересування\~та вільний\~вибір місця\~проживання в\~Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial