Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання сина разом з матір'ю, припинення стягнення аліментів з неї, стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача з її користь, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, за наступними підставами. Як зазначає позивачка, дитина зі свого народження проживала з нею, у 2011 році разом з відповідачем та дитиною вони поїхали до Іспанії на заробітки, проживали там два с половиною роки, а відповідач втікаючі від відповідальності у серпні 2013 року у цій країні, виїхав за межі Іспанії в Україну, забравши з собою дитину. За рішенням Якимівського районного суду від 31 березня 2014 року повинен проживати з батьком, оскільки, поки вона працювала в Іспанії, батько звернувся до Якимівського районного суду та визначив місце проживання сина з собою. Також позивачка вказує на те, що відповідач зловживав спиртними напоями, а зараз закодований, однак вона хвилюється, що він може знову почати пиячити, доходів не має, грає в азартні ігри, програє гроші. Аліменти, що вона висилає він програє. При таких умовах дитина не може з ним проживати, крім того син бажає проживати з нею та боїться батька. Мати має бажання виховувати свою дитину, як виховувала дитину за місцем проживання в Іспанії, так буде виховувати дитину за місцем проживання в с. Червоне Якимівського району, де створені умови для комфортного проживання та розвитку дитини. Відповідач фактично позбавив її можливості виховувати дитину, перевізши сина через кордон, та погрожуючи їй фізичною розправою, якщо вона приїде та забере дитину. За таких умов, проживання [PERSON] разом з батьком суперечить інтересам дитини. Відповідачем [PERSON], у свою чергу, було подано зустрічний позов до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав щодо її малолітнього сина, [PERSON], 2005 року народження, з тих підстав, що він є батьком цієї дитини, у 2011 році вони разом з дитиною та відповідачкою поїхали до Іспанії, однак спільне життя в них там не склалося, вони стали мешкати окремо, син залишився з матір'ю. Однак, через постійну її відсутність (бо вона перебувала або на роботі, або у іншого чоловіка) дитина залишилася без нагляду на цілий день, зазнавала знущань з боку старших дітей, після чого погіршилося і самопочуття хлопчика і його навчання у місцевій школі. Враховуючи інтереси дитини, [PERSON] вирішив повернутися разом з сином на Україну, однак [PERSON] їхати разом з ними відмовилася. На теперішній час син мешкає разом з батьком, з яким, за рішенням суду визначено місце проживання дитини, знаходиться на його утриманні, для нього створені усі умови для навчання та проживання, дитина навчається в школі, відвідує спортивний гурток. При цьому [PERSON] мешкає за кордоном, сина не відвідує, не спілкується з ним, не цікавиться його вихованням та станом здоров'я, аліменти на його утримання були перераховані нею тільки після того, як через заборгованість їй було заборонено виїзд за межі України. На підставі викладеного [PERSON] просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивачка та її представник уточнили позовні вимоги, просили визначити місце проживання сина разом з матір'ю, припинити стягнення аліментів за рішенням суду від 31 березня 2014 року, та стягнути аліменти на утримання дитини з відповідача на користь позивачки, підтримали доводи викладені у позовній заяві, вказували, що місце проживання дитини з матір'ю було встановлено ще за домовленістю сторін та затверджено соціальними службами міської ради Сан-Феліу-де-Льобрегат 26 червня 2013 року. Батько забрав сина на Україну силоміць, крім того, спочатку створив такі умови, щоб позивачка не могла спілкуватись з дитиною. Матір має постійне місце проживання в Україні, належні побутово-житлові умови проживання, постійний дохід, має безперешкодний доступ через кордон. В Іспанії вона працює до кінця липня 2015 року з метою поліпшення матеріального становища свого та своєї дитини. Збирається придбати домівку на території України. Поки що проживає у батьків. [PERSON] має притягнення до кримінальної відповідальності а саме згідно вироку від 19.10.1999 року був засуджений за ст. 121 КК УРСР за розбещення неповнолітніх. В країні Іспанії його заочно притягнуто до відповідальності відповідно до постанови № 539/2013 кримінального суду № 20 Барселона від 13 листопада 2013 року. Щодо зустрічного позову, [PERSON] його не визнала повністю, пояснивши, що в Іспанії місце проживання дитини було визначено з нею, посилання [PERSON] на незадовільні умови проживання хлопчика та на її постійну відсутність разом з дитиною ніяким чином не підтверджуються. Крім того, сина [PERSON] вивіз на Україну без її відому і просто не надавав хлопчику ніякої можливості для спілкування з матір'ю, постійно налаштовував дитину проти неї, чим також спричиняв останньому моральні страждання. Також просить взяти до уваги той факт, що, коли син перебував у її батьків, вона постійно спілкувалася з ним, передавала йому речі і подарунки, пересилала батькам гроші на його утримання, коли приїздила до України, хлопчик весь час перебував із нею. Вважає, що позбавлення її батьківських прав не має під собою достатніх правових підстав та суперечить інтересам малолітньої дитини. Відповідач та його представник, у свою чергу, у судовому засіданні на задоволенні зустрічного позову наполягали, первісний позов не визнали в повному обсязі, надали до суду письмові заперечення, з яких вбачається, що хибними вважають посилання позивача на притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, оскільки судимості його були погашені в порядку ст. 89 КК України, а рішення кримінального суду Каталонії від 11.11.2013 року не має юридичної сили на території України, оскільки для виконання не направлявся. Крім того зазначають, що, не дивлячись на твердження позивачки про бажання проживати разом з дитиною на Україні, вона останні три роки мешкає за кордоном, де має роботу та джерело доходу, на Україні в неї таких умов немає. Враховуючи це, [PERSON] вважає, що кінцевою метою позивачки є вивезення сина на постійне проживання до Іспанії, що позбавить його, як батька, можливості належним чином спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, а також негативно вплине на душевний та фізичний стан сина, оскільки хлопчик бажає жити на Україні, повертатися до Іспанії не хоче і це повернення може нанести йому психологічну травму. Представник третьої особи Служби у справах дітей Якимівської державної районної адміністрації в першому судовому засіданні підтримала первісний позов, а пізніше надали висновок у якому просили винести рішення про визначення місця проживання дитини, враховуючи інтереси дитини, покладалися на розсуд суду. Треті особи по справі - орган опіки та піклування Новоданилівської сільської ради та орган опіки та піклування Розівської сільської ради до судового засідання не з'явилися, надавши заяву про слухання справи у відсутність їх представників, виходячи з інтересів дитини. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. Як встановлено в судовому засіданні, сторони є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.4). Між позивачем та відповідачем офіційно шлюб не укладався, вони проживали однією сім'єю, та вели спільне господарство. На початку 2011 року [PERSON] разом з [PERSON] та їхнім сином, [PERSON], 2005 року народження, переїхали проживати до Іспанії. Рішенням Якимівського районного суду від 31 березня 2014 року по справі 330\\2371\\13-ц визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом батьком. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Вище зазначені обставини не оспорюють ся сторонами і, на підставі ст. 61 УРК України, суд вважає їх достовірно встановленими. Крім того, у судовому засіданні були досліджені обставини, при яких виник спір про місце проживання дитини, передумови виникнення спору, обставини, за яких батько дитини вивіз дитину з Іспанії в Україну забравши її у матері. Через надмірні прояви ревнощів з боку відповідача сімейні відносини сторін припинились у березні 2013 року, коли відповідач побив позивачку, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності за насилля над жінкою. 13 березня 2013 року заведено кримінальну справу № 20 у міському управлінні юстиції Барселони й окрузі Льобрегат. Під час зазначеної процедури суддя справу до розгляду призначив на 06 листопада 2013 року на 9 годину ранку 30 хвилин. Батькові, [PERSON], за рішенням соціальних служб міської ради округу Сан-Феліу-де-Льобрегат, Іспанії від 26 червня 2013 року було встановлено часи побачень з дитиною та порядок виховання дитини. 10 серпня 2013 року, [PERSON], попередньо спланувавши виїзд, дитину додому матері не повернув та вивіз через кордон в Україну, не погодивши виїзд із матір'ю. Дізнавшись про це, наступного ранку, 11 серпня 2013 року, [PERSON] звернулась до Головного Управління поліції з заявою про викрадення дитини та несанкціонований вивіз дитини без згоди матері, заведена справа 614520\\2013. Причиною, за якої відповідач виїхав з Іспанії, стала перспектива притягнення його до відповідальності, а, відповідно, відсутність для нього можливості отримати вид на проживання в Іспанії. Він не заперечував проти вказаного, та визнав у судовому засіданні що дійсно мали місце факт виклику поліції під час конфлікту сторін у Іспанії, що його забирали під варту потім випускали, а розгляд справи за його обвинуваченням було призначено на 11 листопада 2013 року. А також відповідач визнав той факт що він консультувався у юристів та у родичів, які давно проживають в Іспанії, про перспективи вказаних подій і знають про те що його засудять до арешту або позбавлення волі. 11 листопада 2013 року кримінальним судом Каталонії відповідача [PERSON] заочно засуджено до 3 місяців 15 днів позбавлення волі за приватне переслідування як факт жорстокого поводження, втручання в приватну власність і спробу вплинути на свободу жертви [PERSON], а також на збереження її робочого місця, та намір вплинути на свободу потерпілої у сфері їхніх стосунків. Знаючі про майбутнє можливе покарання, відповідач у серпні 2013 року вирішив повернутись до України, таємно забравши з собою дитину. Суд також враховує, що матір має постійне місце проживання в Україні, належні побутово-житлові умови проживання, постійний дохід, має безперешкодний доступ через кордон. В Іспанії вона перебувала з метою поліпшення матеріального становища себе та своєї дитини. Збирається придбати домівку на Україні,поки що проживає у батьків. Відповідач [PERSON] має свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи підприємця від 2010 року, однак не надав доказів своєї підприємницької діяльності у теперішній час. Не надав жодних доказів отримання доходу, довідок про доходи, копії декларації про майновий стан та доходи, з яких вбачалося б, що він веде підприємницьку діяльність, відповідно неможливо визначитись, чи має він можливість утримувати дитину. Факт притягнення відповідача [PERSON] до кримінальної відповідальності за ряд кримінальних злочинів (у тому числі вироком від 19.10.1999 року за ст. 121 КК (розбещення неповнолітніх), характеризує його як особистість з негативного боку, однак раніше судами при розгляді справи про визначення місця проживання дитини, вказаний факт не був врахований, між тим він є визначальним. Рішенням Якимівського районного суду від 31 березня 2014 року по справі 330\\2371\\13-ц визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом батьком. Вказане рішення суду було прийнято у відсутність матері дитини - [PERSON] на території України. Однак, на теперішній час обставини змінились, матір проживає на Україні, згідно до наданих документів можливість її перебування на території Іспанії закінчується 31.07.2015 року. Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України, у разі відсутності згоди між батьками рішення повинно прийматися компетентним органом або судом. Згідно ст. 161 СК України, при вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що обидві сторони мають належні умови проживання на території України, а відповідно мають умови для проживання малолітньої дитини. Відповідно до ст. 29 ч.3 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, віком від 10 років до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. У разі спору місце проживання фізичної особи визначається органом опіки або судом. Відповідно до ч.6 ст. 29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч.1 вказаної статті, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.2 ст. 161 СК України, суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Сину сторін по справі, [PERSON], [INFO] виповнилось 10 років. У відповідності до ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спору між батьками, іншими особами щодо її виховання, місця проживання, у тому числі, при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. При прийняті рішення по даній справі суд враховує думку дитини щодо прихильності та визначеності с ким бажає вона проживати. У судовому засіданні була вислухана думка неповнолітнього [PERSON], який повідомив що бажає проживати тільки з матір'ю, він її дуже любить та сумує за нею, вона йому дарує подарунки, балує, весь вільний час проводить з ним, матір і дитина бажають бути разом та не розлучатись. Судом, на підставі допустимих та належних доказів, досліджених у судовому засіданні, встановлено, що визначення місця проживання з батьком буде суперечити інтересам та бажанням дитини, яка дуже любить маму та бажає проживати з матусею і ніколи з нею не розлучатись Відповідно до ч 4,5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Участь органів опіки та піклування у даній справі обумовлена в першу чергу інтересами дитини, та необхідністю проведення актів обстеження умов проживання як батька, так і матері, та дачі свого висновку щодо рекомендацій та доцільності визначення місця проживання дитини з одним з батьків. Висновок органів опіки не має для суду наперед встановленого значення. Суд, при винесенні рішення, в більшості випадків керується висновком органу опіки та піклування, проте може відступити від нього, адже суд оцінює усю сукупність доказів, та не забуває про прихильність дитини. Органи опіки та піклування по даній справі не висловили пріоритетної думки щодо жодної із сторін, посилалися на розсуд суду, тому суд приймає рішення на підставі отриманих під час судового розгляду доказів, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Будь-які виключні обставини, які б викликали у даному випадку необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір ю - відсутні. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не може бути вирішальною умовою для передачі (чи відмови у передачі) йому дитини. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У першу чергу це пов'язано з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яким проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом встановлено на підставі показів свідків як з боку позивачки так і з боку відповідача, що батько у минулому зловживав алкоголем, зараз є закодованим, прихильний до азартних ігор, застосовував фізичну силу до матері дитини, нецензурно лається у присутності дитини, програє гроші, вчиняв злочини, серед яких злочин відносно малолітньої дитини. Все це, на думку суду, є прикладами аморальної поведінки. У той же час посилання відповідача на аморальну поведінку позивачки [PERSON] свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли. Законодавець не надав визначення аморальної поведінки, яка може зашкодити розвиткові дитини. Проте, загальноприйнятим в суспільстві є визначення аморальної поведінки, як поведінки, що порушує загальновизнані в суспільстві моральні норми та цінності. Отже, орган опіки та піклування чи суд, який вирішує спір, встановивши в діях одного з батьків ознаки аморальної поведінки (заняття проституцією, азартними іграми, вчинення злочинів чи адміністративних правопорушень, які з об'єктивної сторони не можуть асоціюватися з поняттям моральності тощо), повинен визначити місце проживання малолітньої дитини разом з іншим з батьків. Центральним питанням у цих випадках є інтереси дитини, ставлення до неї кожного з батьків, більша прихильність дитини до батька чи матері, тобто суд також повинен враховувати при цьому бажання дитини залишитися з тим чи іншим із батьків. Наведений аналіз правових норм, дає підстави стверджувати, що при вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини в першу чергу повинні враховуватись інтереси самої дитини. При розгляді таких позовів суд не пов'язаний правом батьків, якщо визнає, що передача їм дитини суперечить її інтересам. Якщо суд визнає, що ні батьки, ані треті особи не взмозі забезпечити належне виховання дитини, він виносить рішення про передачу дитини на опікування органів опіки і піклування (ч. 3 ст. 161 СК України). Згідно з "Декларацією про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок", схваленої Постановою Верховної Ради України від 06 березня 1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір ю. Судом також встановлено, що позивачка на даний час має постійний дохід, нею додані до матеріалів справи довідки про доходи та контракти про тимчасове працевлаштування, відповідно до яких, з серпня 2014 року позивачка працювала прибиральницею у Іспанії, а у грудні 2014 року влаштувалась помічником офіціанта, та отримує офіційний дохід. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання позивачки, який проведено органом опіки та піклування, у житловому будинку, де на теперішній час мешкає [PERSON], створені всі умови для проживання та виховання малолітньої дитини. За місцем проживання позивачка характеризується позитивно. Відповідно до довідки від 18.09.2014 року з місця проживання, позивачка проживає за місцем реєстрації. Позивачка у подальшому збирається проживати в Україні, за місцем її реєстрації та проживання батьків по вул. Привільна, буд. 40, с. Червоне, Якимівський р-н, Запорізька область. Відповідно до відповіді Адміністрації Прикордонної служби від 26 червня 2015 року, отриманої за клопотанням відповідача, позивачка [PERSON] останній раз в їхала на територію України 21 червня 2015 року, на день винесення рішення суду даних про її виїзд немає, крім того під час винесення рішення вона була особисто присутня. Вказаний факт повністю узгоджується з іншими доказами проживання позивачки на території України, та намірами позивачки проживати в Україні. У судовому засіданні встановлено, попри надані відповідачем характеристики зі школи, що батько не приділяє достатньої уваги синові при засвоюванні учбової програми, про що свідчать покази свідків [PERSON] та вчителя [PERSON], які пояснювали, що часто не виконуються домашні завдання, хлопчик досі не знає таблиці множення. Перебуваючи у четвертому класі, дитина навчилась списувати тексти та читати. Дитині потрібні додаткові зайняття. Батьком же до уваги вказані факти не прийнято, рекомендації вчителів не сприйняті. Зазвичай хлопчик не цікавиться освітою, в нього немає друзів у класі. Вона спостерігала, що він дійсно радіє тільки коли до нього у школу приходить матір, [PERSON], або бабуся та дідусь [PERSON], «тоді у нього очі горять». Очевидно, що дитині не вистачає щоденної присутності матері. Матір цікавиться навчанням дитини у вчителя, запитувала про рекомендації з навчання. При з'ясуванні факту доцільності зміни місця проживання дитини та факту наявності визначення в найкращих інтересах дитини місця проживання дитини, суд виходив з доказів, отриманих під час судового розгляду та оцінених за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалось на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] охарактеризували позивачку з позитивної сторони, як добру, порядну людину, гарну матір. Відповідача характеризували як неадекватного, агресивного брехливого ігромана, злочинця, який постійно вчиняв сварки з матір ю дитини, викрав дитину у матері в Іспанії, привіз дитину на Україну, погрожував матері дитини вбивством якщо вона приїздить та забере дитину, він постійно використовує у присутності дитини нецензурну лексику, у присутності свідків він не одноразово сварився, що є недопустимим у присутності дитини. Відповідач залишає дитину без нагляду дорослих, про що свідчать покази свідків [PERSON] та [PERSON]. Як наслідок, одного разу, перебуваючи без присутності дорослих, хлопчик отримав тілесне ушкодження, а саме - вдарився в область ока об край столика. Відповідач залишає дитину у сторонніх осіб на тривалий час, побутово-житлові умови яких не були досліджені. Крім того, допитані судом за клопотанням відповідача свідки пояснювали суду, що позивачка з відповідачем жила в Іспанії, а після того як відповідач через виниклі проблеми з законом Іспанії вирішив повернутись на Україну та вивіз з собою дитину, матір покинула дитину та після цього майже не бачиться з дитиною. Дані свідки характеризували позивачку з негативної сторони, як погану матір та господарку та вважали, що дитині буде краще проживати з батьком, оскільки він може створити для дитини більш забезпечене життя. Однак, суд ставиться критично до показів цих свідків та пов'язує негативну характеристику особи позивачки з неприязними стосунками, які склалися та тривають між нею та родичами відповідача. Таким чином,

Outcome: partial