Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Позивач звернувся в Канівський міськрайонний суд Черкаської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. В позовній заяві вказала, що вона згідно договору дарування від 6 жовтня 2013 року і Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 26.10.2013 року і виданого приватним нотаріусом Стеблиною Сергієм Вячеславовичем Канівського міського нотаріального округу Черкаської області є власником 1/2 частини трикімнатної квартири [ADDRESS]. Співвласником іншої 1\\2 частини цієї квартири є моя дочка [PERSON], яка виступає за цим позовом як тертя особа на її стороні. Оскільки житло за договором дарування вона придбала у відповідача [PERSON], він залишився прописаним у цій квартирі і таким чином реєстрація його місця проживання залишилася. Проте, відповідач близько чотирьох років назад поміняв своє місце проживання і зараз мешкає на вулиці Шевченка за вище зазначеною адресою. За таких обставин виникли умови про анулювання реєстрації місця проживання [PERSON], адже цей факт унеможливлює здійснення позивачем права на субсидію, виникають додаткові проблеми з оплатою і таке інше. Оскільки відповідач не проживає у вище зазначеній квартирі з 2010 року, ці обставини є беззаперечними, підтверджуються документально та свідченнями сусідів - свідків то вчинення такої дії як зняття з реєстрації може бути здійснена лише судом. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], який проживає в [ADDRESS] З таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] зі зняттям його з реєстрації за місцем мого проживання. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала до суду заяву згідно якої позов підтримує повністю, просить справу розглядати за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Повідомлення про причину неявки в засідання відповідача до суду не надійшло, а тому суд вважає за можливе відповідно до п.4 ст. 169 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї відсутності суду не пояснила. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, що позивач [PERSON] є власником 1/2 квартири [ADDRESS] (а.с. 10) З акту від 28.04.2015 року (а.с.40) вбачається, що [PERSON], не проживає в будинку [ADDRESS] з 01.02.2014 року по даний час. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника житла, який не є його співвласником, на користування цим житлом обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у ньому. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником, або законом. В ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Ст. 9 Житлового кодексу УРСР визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. В п. 53 Правових позицій судової колегії Верховного Суду України висловлених в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 01.12.1997р. роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу III Житлового кодексу України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Згідно зі ст. 71 Житлового кодексу України за тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. В разі, якщо наймач або члени його сім'ї з поважних причин були відсутні понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а у випадку виникнення спору - судом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі вже понад шість місяців, що підтверджується актом складеним мешканцями житлового будинку від 28.04.2015 року. Відповідно до ст. ст. 319, 391 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11 грудня 2003року № 1382-IV - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи зі змісту ст. 30,35,36,118 ЦПК України, а також загальних засад цивільного судочинства, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору не можуть бути зобов'язанні до вчинення певних дій, а тому позовні вимоги в частині зняття з реєстрації відповідача необхідно залишити без задоволення. Суд вважає за необхідне застосувати вимоги ст. 217 ЦПК України встановити порядок виконання цього рішення суду, зокрема, вказавши що дане рішення є підставою для зняття особи з реєстрації за місцем мешкання. Таким чином, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та можливість їх часткового задоволення.

Outcome: partial