Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання права спільної часткової власності, визнання її спадкоємцем четвертої черги, зміну черговості на право спадкування та визнання за нею права власності в порядку спадкування після [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалася на те, що з початку 2001 року вона почала проживати однією сім'єю зі [PERSON] та мешкали у її квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Для ведення комерційної діяльності 08 лютого 2001 року ними було створено ТОВ «Хімпродукт» (ЄДРПОУ 31346810). Засновником вказаного товариства була позивачка, а директором - [PERSON]. Весь дохід від сумісного ведення бізнесу вони витрачали у рівних частинах для задоволення особистих потреб, разом відпочивали, купували необхідні речі, здійснювали необхідні ремонти, займались будівництвом, купували об'єкти рухомого та нерухомого майна. Оскільки на початку 2001 року [PERSON] іще не розірвав шлюб зі [PERSON], тому 20 грудня 2001 року він та [PERSON] уклали між собою угоду стосовно придбання спільного майна та визначення часток співвласників у даному майні. Згодом вказана угода 01 серпня 2002 року ними була скасована та у простій письмовій формі, в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], укладена друга угода, в якій вони конкретизували існуючі між ними правовідносини, мету придбання спільного рухомого та нерухомого майно, а також належні кожному з них частки. Згідно з вказаною угодою вони вирішили створити спільну часткову власність. За згодою позивачки право власності на все придбане рухоме та нерухоме майно було оформлено на ім'я [PERSON], але кожному з них повинно належати по 1/2 частині майна. Іншої домовленості щодо майна у подальшому між ними не укладалось. Протягом 2001-2012 р.р. вони придбали як рухоме так і нерухоме майно, а також зробили грошовий внесок у банк, на придбання та внесення яких кожен з них витратив кошти у рівних частинах. Так, 11.08.2002 року був придбаний гараж в Споживчому гаражно-лодочному кооперативі риболовів-любителів [ADDRESS]. На цьому місці був зведений елінг, на будівництво якого вони також витратили кошти у рівних частинах. 20.09.2002 року позивачка та [PERSON] склали у простій письмовій формі договір підряду на здійснення ремонтно-будівельних робіт з [PERSON], який був ними спільно підписаний, та упродовж 2002-2003 р.р. бригадою будівельників був побудований двоповерховий елінг та перебудований у жиле приміщення гараж. Згідно калькуляції і розписок на будівництво та ремонтні роботи кожен зі співвласників витратив по 100 000,00 гривень, а всього 200 005, 40 гривень. 20 вересня 2003 року будівництво було завершене та на підставі рішення Лучистівської сільської ради №10 від 13.02.2004 року на ім'я [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на елінг №17 в літ. М заг. площею 74,9 м.кв. та гараж №18 в літ.Н заг. площею 15,8 м. кв.. У 2003 році [PERSON] та [PERSON] заселились у вказаний елінг, зустрічали усі свята, відпочивали, в рівних частках брали участь у сплаті всякого роду податків та платежів, спільно несли витрати по утриманню і зберіганню належного їм майна. 18.04.2007 року відповідно до умов угоди від 01.08.2002 року за спільні кошти від комерційної діяльності ними в рівних частинах був придбаний автомобіль «Honda CRV», реєстраційний номер [NUMBER], який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу був зареєстрований на ім'я [PERSON]. Вартість автомобіля становила 194 425,00 грн., передача позивачкою грошей [PERSON] у сумі 97 200,00 грн. відбулася у присутності свідка [PERSON] безпосередньо у автомобільному салоні «HONDA», розташованому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Космічна, 6. Окрім цього, з метою відкладання спільних грошових коштів згідно з угодою від 01.08.2002 року, [PERSON] зі згоди [PERSON] 03.04.2012 року відкрив депозитний рахунок „Базовий" № [NUMBER] на суму 100 000,00 грн. у ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», з яких позивачці належало 50 000,00 грн.. Посилаючись на дані обставини, позивачка просила суд визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частину елінгу [ADDRESS]; на 1/2 частину автомобіля «Honda CRV», реєстраційний номер [NUMBER]; на 1/2 частину депозитного рахунку «Базовий» [NUMBER] на суму 100 000,00 гривень в ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». [INFO] [PERSON] помер. Як зазначає позивачка, тільки після поховання [PERSON] вона дізналася про те, що він не розірвав свій попередній шлюб з відповідачкою [PERSON], незважаючи на те, що вони саме на початку серпня 2012 року домовлялися укласти шлюб та обвінчатися. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на елінг №17 площею 74,9 м. кв. та гараж №18 площею 15,8 м. кв., які розташовані в Споживчому гаражно-човновому кооперативі риболовів-любителів «Дельфін» в м. Алушта; на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; на автомобіль «Honda CRV», реєстраційний номер [NUMBER]; на депозитний рахунок «Базовий» [NUMBER] на суму 100 000,00 грн. в ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Спадкодаємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його батько [PERSON], дружина [PERSON] та сини - [PERSON] і [PERSON]. Позивачка зазначає, що вона зі [PERSON] прожила однією сім'єю без реєстрації шлюбу більше 10 років, доглядала за ним під час хвороби, разом із його синами займалась похованням, організовувала супутні поминальні заходи, отримувала свідоцтво про його смерть, сумісно з молодшим сином [PERSON] оплатили та встановили йому пам'ятник. Зважаючи на дані обставини та посилаючись на вимоги ст.1264 ЦК України та ч.2 ст.1259 ЦК України, позивачка просила суд визнати її спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON], який помер [INFO]; змінити черговість одержання права на спадкування після його смерті прирівнявши її до першої черги спадкоємців; та визнати за нею право власності на 1/5 частину спадкового майна, яке складається з: 1/2 частини елінгу [ADDRESS]; 1/2 частини автомобіля «Honda CRV», реєстраційний номер [NUMBER]; 1/2 частини депозитного рахунку «Базовий» [NUMBER] на суму 100 000,00 гривень в ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»; 1/3 частини квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та додатково пояснила, що з 2001 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати однією сім'єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, у квартирі позивачки за адресою [ADDRESS]. Вони вели спільне господарство, мали частково спільний бюджет, разом відпочивали, придбали рухоме та нерухоме майно, предмети домашнього вжитку тощо. Оскільки [PERSON] на той час перебував у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON], тому, маючи за мету спільне придбання майна та у подальшому запобігання будь-яким сваркам та розподілам, 01.08.2001 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою угоду, в якій зазначили, що на все придбане в період спільного проживання рухоме та нерухоме майно вони мають рівні права та визнають один за одним право власності за кожним на 1/2 частину такого майна. Також в даній угоді [PERSON] не заперечувала проти оформлення правовстановлюючих документів на все майно на [PERSON], а він, у свою чергу, зобов'язався на першу вимогу [PERSON] оформити належну їй 1/2 частину майна. Дані особи мали спільний бізнес, заробляли гроші та витрачали їх на сімейні потреби, придбаваючи спільне майно. Так, для ведення комерційної діяльності 08 лютого 2001 року ними було створено ТОВ «Хімпродукт», засновником вказаного товариства була позивачка, а директором - [PERSON]. Весь дохід від сумісного ведення бізнесу вони витрачали у рівних частинах для задоволення особистих потреб, разом відпочивали, купували необхідні речі, здійснювали необхідні ремонти, займались будівництвом, купували об'єкти рухомого та нерухомого майна. Згодом, за рішенням [PERSON], засновником був введений також його молодший син [PERSON], що також підтверджувало рівність їх часток у корпоративних правах та майні підприємства. Таким чином, зважаючи на домовленість [PERSON] та [PERSON] на створення спільної сумісної власності, посилаючись на вимоги ст.ст. 112, 113 ЦК України (в редакції 1963 року), представник позивача просила задовольнити вимоги в цій частині. Що стосується позовних вимог щодо визнання [PERSON] спадкоємцем четвертої черги, зміну черговості на право спадкування та визнання за нею права власності в порядку спадкування після померлого [INFO] [PERSON], то в цій частині вимог [PERSON] також просила задовольнити, посилаючись на їх спільне проживання більше 10 років, хворобу спадкодавця, турботу позивачки перед його смертю та безпосередню її участь під час поховання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву (т.1 а.с.165-167), в якій визнав позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину елінгу, 1/2 частину автомобіля та 1/2 частину грошового вкладу. В своїх поясненнях він підтвердив факт проживання його покійного батька [PERSON] разом з [PERSON], спільного будівництва та ремонту елінгу, визнав факт спільного придбання ними автомобіля «Honda CRV», реєстраційний номер [NUMBER], та спільну виплату ними кредиту, а також спільне внесення ними коштів на депозитний рахунок «Базовий» [NUMBER] на суму 100 000,00 гривень в Публічному акціонерному товаристві «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала та звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання угоди недійсною, посилаючись на те, що вона з 30.10.1965 року перебувала у зареєстрованому шлюбі та проживала однією сім'єю зі [PERSON], який помер [INFO]. Подружні стосунки вони ніколи не припиняли, їх сім'я постійно проживала у [ADDRESS], що належала на праві спільної часткової власності подружжю та їх сину [PERSON]. У 2013 році після звернення [PERSON] з вищевказаним позовом до суду, [PERSON] стало відомо про існування угоди від 01.08.2002 року, яка скасовувала попередню угоду від 20.12.2001 року, та які, начебто, були укладені та підписані [PERSON] і чоловіком [PERSON] - [PERSON]. Згідно з Висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових №3117-13 судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі №199/1829/12(2-199/1555/13), підпис на обох угодах від 20.12.2001 року та від 01.08.2002 року від імені [PERSON] виконаний не ним, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису, у зв'язку з чим позивачка за зустрічним позовом [PERSON] просила суд визнати угоду про придбання сумісної власності від 20 грудня 2001 року, та угоду від 01 серпня 2002 року, укладені від імені [PERSON] та [PERSON], недійсними. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримала, не заперечувала проти позову [PERSON], в первісному позові [PERSON] просила відмовити. Свої пояснення обґрунтовувала тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім'єю та ніколи не припиняли подружніх стосунків. Ствердження [PERSON] стосовно її проживання разом зі [PERSON] починаючи з 2001 року однією сім'єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] постійно проживав у своїй сім'ї, шлюб між ним та [PERSON] не був розірваний. З цих підстав вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю разом зі спадкодавцем та визнання її спадкоємцем четвертої черги не можуть бути задоволені. Також не підлягають задоволенню і вимоги про зміну черговості спадкування та прирівняння [PERSON] до спадкоємця першої черги, оскільки [PERSON] ніколи не знаходився тривалий час у безпорадному стані та не перебував у неї на утриманні. Оскільки згідно з Висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових №3117-13 судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 199/1829/12 (2-199/1555/13), підпис на обох угодах від 20.12.2001 року та від 01.08.2002 року від імені [PERSON] виконаний не ним, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису, тому представник позивачки за зустрічним позовом просила суд визнати угоду про придбання сумісної власності від 20 грудня 2001 року, та угоду від 01 серпня 2002 року, укладені від імені [PERSON] та [PERSON], недійсними, та відмовити [PERSON] у позовних вимогах у повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував та звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання правочинів недійсними, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що його син [PERSON] помер [INFO] у віці 68 років, залишивши після смерті у спадщину рухоме і нерухоме майно, та грошові вклади. Ніяких розпоряджень на випадок своєї смерті він не зробив. У 2013 році йому стало відомо про існування угоди про набуття спільної власності від 20 грудня 2001 року, підписаної між [PERSON] і [PERSON], яка є недійсною на підставі ст.215 та ч.1 ст.203 ЦК України. Угода від 01 серпня 2002 року також є удаваною угодою, виходячи зі змісту ст. 235 ЦК України, тобто укладена з метою приховати іншу угоду. Згідно підписаної сторонами удаваної угоди, сторони начебто виключили з угоди всі ті відносини, які характеризуються як позашлюбні стосунки, але фактично, як стверджує [PERSON], їх не припинили. Окрім цього, період їх спільної комерційної діяльності так і не наступив, оскільки [PERSON] надала підтвердження щодо її особистого зайняття комерційною діяльністю, де вона була засновником деяких господарських товариств, однак у відношенні [PERSON] ніяких доказів не надано. Офіційно [PERSON] ніколи комерційною діяльністю не займався та на той період був найманим працівником. Таким чином, правочин, який [PERSON] та [PERSON] насправді вчинили - угода про набуття спільної власності від 20 грудня 2001 року, є недійсною на підставі ст.215, ч.І ст.203 ЦК України та суперечить актам цивільного законодавства, оскільки позивачка має намір незаконно збільшити частку своєї особистої власності за рахунок незаконного зменшення частки власності інших спадкоємців на підставі незаконної угоди. Ті відносини, які існували між [PERSON] і [PERSON], а також ті домовленості, які розглядаються у суді, суперечать моральним засадам суспільства, оскільки [PERSON] мав можливість розірвати шлюб і оформити свої відносини з [PERSON], однак не зробив цього. Спільно придбане майно також вони могли оформити не на [PERSON], а порівну, або на спільну фірму, однак цього також не зробили, тому відсутні підстави вважати спірне майно спільно нажитим. Посилаючись на дані обставини, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив суд відмовити [PERSON] у позовних вимогах у повному обсязі, визнати удаваним правочином угоду від 01.08.2002 року та недійсною угоду про придбання спільої власності від 20.12.2001 року, укладені між [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні [PERSON] проти позову [PERSON] заперечував, вважає обставини надуманими, а вимоги безпідставними. Представник [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримав, не заперечував проти позову [PERSON], в первісному позові [PERSON] просив відмовити, надав пояснення, аналогічні викладеним у зустрічному позові [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позовів [PERSON] та [PERSON] не заперечувала, в первісному позові [PERSON] просила відмовити посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість та недоведеність. Представник третьої особи Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності та постановити рішення відповідно до вимог законодавства. Представник третьої особи Відділу реєстрації речових прав реєстраційної служби Алуштинського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи повідомлявся в установленому законом порядку. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи та матеріали спадкової справи, суд вважає [PERSON] та [PERSON] в позовних вимогах відмовити, а позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] з 30.10.1965 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, актовий запис №1336 (т.2, а.с.56). В період 2001-2002 р.р. [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом у квартирі позивачки за адресою: [ADDRESS]. 08 лютого 2001 року було створено ТОВ «Хімпродукт» (ЄДРПОУ 31346810), (т.1, а.с. 21, 22). Засновниками вказаного товариства вказані [PERSON] та [PERSON], про що свідчать статут та установчий договір ТОВ «Хімпродукт» (т.1, а.с.11-17). Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Хімпродукт» (протокол №2 від 16.11.2001р.) були внесені зміни до установчих документів та засновником товариства разом з [PERSON] став син [PERSON] - [PERSON] (т.1, а.с.19-20). Рішенням загальних зборів засновників ТОВ «Хімпродукт» від 28.12.2001 року (протокол №3), звільнено з посади директора вказаного товариства [PERSON] та вирішено призначити на цю посаду [PERSON] (т.1, а.с.24), наказом №01 від 02.01.2002 року він приступив до даних обов'язків за сумісництвом (т.1, а.с.23). Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON], по 09.03.2004 року він працював на ВАТ «Дніпрошина» начальником відділу по забезпеченню енергоресурсами, а 01.04.2004 року був прийнятий на роботу директором ТОВ «Хімпродукт» (т.2, а.с.22-29). Зібраними у справі доказами доведено, що ТОВ «Хімпродукт» було створено сумісно [PERSON] та [PERSON] з метою спільного отримання прибутку, з приводу діяльності даного товариства усі рішення приймалися за участю [PERSON], який фактично вів бізнес та керував даним товариством. 20 грудня 2001 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою угоду стосовно придбання спільного майна та визначення часток співвласників у даному майні (т.1, а.с.146). 01 серпня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою у простій письмовій формі нову угоду, в якій зазначили, що на все придбане в період комерційної діяльності рухоме та нерухоме майно вони мають рівні права та визнають право кожного на 1/2 частину цього майна; [PERSON] не заперечувала проти оформлення правовстановлюючих документів на все майно на ім'я [PERSON], а [PERSON] зобов'язувався на першу вимогу [PERSON] оформити за нею належну їй 1/2 частину майна (т.1, а.с.147). 11.08.2002 року ними був придбаний гараж в Споживчому гаражно-лодочному кооперативі риболовів-любителів [ADDRESS]. На цьому місці згодом був зведений елінг. 20.09.2002 року [PERSON] та [PERSON] склали у простій письмовій формі договір підряду на здійснення ремонтно-будівельних робіт з [PERSON], який був ними спільно підписаний (т.1, а.с.67), та упродовж 2002-2003 р.р. бригадою будівельників був побудований двоповерховий елінг та переобладнаний у жиле приміщення гараж. Згідно калькуляції і розписок на будівництво та ремонтні роботи кожен зі співвласників витратив по 100 000,00 гривень, а всього 200 005, 40 гривень (т.1, а.с.51-55, 68-76). 20 вересня 2003 року будівництво було завершене та на підставі рішення Лучистівської сільської ради №10 від 13.02.2004 року на ім'я [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на елінг №17 в літ. М заг. площею 74,9 м.кв. та гараж №18 в літ.Н заг. площею 15,8 м. кв.. У 2003 році [PERSON] та [PERSON] заселились у вказаний елінг, зустрічали усі свята, відпочивали, в рівних частках брали участь у сплаті податків та платежів, спільно несли витрати по оплаті будівництва, проведенню ремонту, утриманню і зберіганню спільного майна, що підтверджується квитанціями про сплату особисто [PERSON] членських внесків до кооперативу за весь період, в тому числі і після смерті [PERSON]; показаннями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; часткове визнання позовних вимог в цій частині відповідачем [PERSON]. 18.04.2007 року відповідно до умов угоди від 01.08.2002 року за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] в рівних частках був придбаний автомобіль «Honda CRV», реєстраційний номер [NUMBER], який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу був зареєстрований на ім'я [PERSON]. Вартість автомобіля становила 194 425 грн., передача позивачкою грошей [PERSON] у сумі 97 200,00 грн., що відповідало вартості ? частини автомобіля, відбулася у автомобільному салоні «HONDA», розташованому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Космічна, 6, у присутності свідка [PERSON], який підтвердив у суді дану обставину. Окрім цього, факт придбання за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] вказаного автомобіля підтвердив у своїх письмових поясненнях і відповідач [PERSON], який на той час був співзасновником ТОВ «Хімпродукт». Як встановлено судом, [PERSON] за погодженням з [PERSON] 03.04.2012 року відкрив депозитний рахунок „Базовий" [NUMBER] на суму 100 000,00 грн. у ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», з яких позивачці належало 50 000,00 грн.. Факт внесення спільних коштів на депозитний рахунок у судовому засіданні підтвердили бухгалтер ТОВ «Хімпродукт» - свідок [PERSON] а також у своїх письмових поясненнях відповідач [PERSON], який, будучи разом з [PERSON] засновником вказаного товариства, володів інформацією стосовно розміщення та витрат коштів, що надійшли в результаті здійснення господарської діяльності товариства. Відповідно до ст.112 ЦК України (в редакції 1963 року) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, бо державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Як зазначає законодавець, право спільної часткової власності може виникнути в силу різних правових підстав, в тому числі і договору про спільну діяльність. Виходячи зі змісту укладеної 01 серпня 2002 року [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі угоди, за умовами якої: на все придбане в період комерційної діяльності рухоме та нерухоме майно вони мають рівні права та визнають право кожного на ? частину цього майна; [PERSON] не заперечувала проти оформлення правовстановлюючих документів на все майно на [PERSON], а [PERSON] зобов'язувався на першу вимогу [PERSON] оформити за нею належну їй 1/2 частину майна, суд вважає, що вищевказана угода за аналогією фактично є договором про спільну діяльність в сфері придбання майна. Згідно з ч.1 ст.113 ЦК України (в редакції 1963 року) володіння користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується в судовому порядку. Як встановлено у судовому засіданні та не спростовано жодною із сторін, [PERSON] починаючи з 2002 року відкрито та безперешкодно користувалася усім спірним майном, на яке вона просить визнати за нею право власності на ? частину відповідно до угоди від 01.08.2002 року, [PERSON] ніколи не перешкоджав їй у цьому, спору щодо користування вищевказаним майном між ними ніколи не виникало, що свідчить про визнання та дотримання ним умов зазначеної угоди від 01.08.2002 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частину елінгу [ADDRESS]; на 1/2 частину автомобіля «Honda CRV», реєстраційний номер [NUMBER]; на 1/2 частину депозитного рахунку «Базовий» [NUMBER] на суму 100 000,00 гривень в ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». [INFO] [PERSON] помер, спадкодаємцями першої черги за законом є його батько [PERSON], дружина [PERSON] та сини - [PERSON] і [PERSON]. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу більше п'яти років, що підтверджується матеріалами справи, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], а також листівками, власноруч написаними батьком [PERSON] - [PERSON], який в судовому засіданні не спростовував факту їх написання, а також з його пояснень вбачається, що їхнє з дружиною гарне ставлення до позивачки [PERSON] було зумовлено бажанням «догодити» сину, оскільки вони хотіли аби в його новій сім'ї все було добре. Окрім цього, письмові пояснення сина [PERSON] - [PERSON] також свідчать про те, що його батько проживав однією сім'єю з [PERSON] більше семи років, однак з матір'ю підтримував дружні стосунки та приїздив до неї додому обговорювати та вирішувати питання, які їх пов'язували. Як передбачено ч.4 п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», до числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання чоловіка та жінки без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст.1261 ЦК України. Таким чином, зважаючи на дані обставини, суд вважає відмовити [PERSON] у позовних вимогах про визнання її спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON], зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності на спадкове майно. До стверджень відповідачки [PERSON] про те, що зі своїм чоловіком [PERSON] вони проживали однією сім'єю по день його смерті, подружні стосунки ніколи не припиняли та постійно мешкали у квартирі [ADDRESS], суд ставиться критично, оскільки дані пояснення спростовуються іншими доказами, а саме: письмовими поясненнями їх спільного сина [PERSON], який проживав у даній квартирі, а також поясненнями у судовому засіданні батька [PERSON] - [PERSON]. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не спростовують висновків суду, оскільки [PERSON] постійно надавав дружині, синам та батькам різного роду допомогу, перебуваючи зі [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, приїздив до неї за місцем її проживання для вирішення питань, які їх поєднували, що також зазначив у своїх письмових поясненнях їх спільний син [PERSON]. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди недійсною з тих підстав, що підписи на письмових угодах від 20.12.2001 року та від 01.08.2002 року належать не її чоловіку [PERSON], то в даних позовних вимогах суд вважає відмовити, виходячи з наступного. Так, в ході розгляду справи ухвалою суду від 20.11.2013 року (т.1, а.с.157) була призначена судова почеркознавча експертиза та згідно з Висновком Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових №3117-13 від 17.01.2014 року: підпис від імені [PERSON] на угоді від 20.12.2001 року про придбання сумісної власності виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON]; підпис від імені [PERSON] на угоді від 01.08.2002 року про придбання рухомого та нерухомого майна та встановлення часток, виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON] (т.1, а.с.197-208). Ухвалою суду від 16.04.2014 року по даній справі призначена повторна судова почеркознавча експертиза (т.2,. а.с.110) та згідно з Висновком сектору №2 Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управління МВС Київської області №227 від 23.05.2014 року: відповісти на питання «чи виконано підпис на угоді від 20.12.2001 року про придбання сумісної власності [PERSON] чи іншою особою?» - не представляється можливим, у зв'язку з не чітким відображенням вищевказаного підпису, відсутністю окремих ділянок в штрихах, що могло призвести до втрати ряду ознак; підпис від імені [PERSON] на угоді від 01.08.2002 року про придбання рухомого та нерухомого майна та встановлення часток, ймовірно виконаний [PERSON] (т.2, а.с.117-126). П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» зазначає, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. На думку суду, висновки, що містяться в обох актах судових почеркознавчих експертиз, не дають однозначного ствердження про те, що підпис на угодах від 20.12.2001 року та від 01.08.2002 року виконаний [PERSON] чи іншою особою, оскільки мотивування Висновку Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових №3117-13 від 17.01.2014 року та Висновку сектору №2 Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управління МВС Київської області №227 від 23.05.2014 року містять суперечливі обґрунтування стосовно однозначного ствердження належності підписів [PERSON], у зв'язку з чим вищевказані висновки експертиз, на думку суду, необхідно брати до уваги нарівні з іншими доказами, які містяться в матеріалах даної справи, і не давати їм перевагу над усіма зібраними по справі доказами в цілому. Оскільки угоди, укладені між [PERSON] та [PERSON] від 20 грудня 2001 року та від 01 серпня 2002 року, визначають правовідносини, які склалися між даними особами в період дії Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, то наслідки їх недійсності, які просять застосувати у зустрічних позовах [PERSON] та [PERSON] з посиланням на ст.ст. 202, 203, 215, 235 ЦК України в редакції 2003 року, слід застосовувати виходячи зі змісту саме ЦК України в редакції 1963 року, тому суд вважає, що дані позовні вимоги саме з цих підстав задоволені не можуть бути, тому [PERSON] в позовних вимогах про визнання правочину від 01.08.2002 року удаваним та правочину від 20.12.2001 року - недійсним, слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, суд також дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] з підстав недійсності угод 20.12.2001 р. та від 01.08.2002 р., передбачених ст.ст.44-48 ЦК України (в редакції 1963р.), не знайшли свого однозначного підтвердження в ході розгляду справи, у зв'язку з чим даний позов задоволенню також не підлягає. Виходячи зі змісту позовних вимог та заважаючи на суть спору між сторонами, суд вважає витрати по справі віднести на рахунок сторони, яка їх понесла.

Outcome: partial