Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з цивільним позовом, в якому просять: [PERSON] визнати право власності на кухонний гарнітур та стінку для білизни білого кольору вартістю 20500,00грн.; [PERSON] - право власності ? спільно нажитого у шлюбі з [PERSON] спільного майна. Позивачі просять виключити дане майно з опису та скасувати накладений державним виконавцем арешт. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі вважають себе власниками даного майна, тому державним виконавцем незаконно накладено арешт на рухоме майно. Відповідач [PERSON] та його представник, державний виконавець проти задоволення позову заперечували. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги підтримала. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи встановив наступне. В провадженні ВДВС СМУЮ в Сумській області перебуває ВП №38718723 з примусового виконання виконавчого листа №2/591/685/13 від 17.06.2013р., виданого Ковпаківським районним судом м. Суми щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] - 96276,32грн. 04.07.2013р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Оскільки, боржник [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], то державним виконавцем перевірено майновий стан боржника за місцем реєстрації. 29.11.2013р. державним виконавцем складено акт опису та арешту майна, яке частково було вилучено за адресою: [ADDRESS], решту передано на зберігання [PERSON] [PERSON] вважає себе власником на кухонний гарнітур та стінку для білизни білого кольору (п.28 та п.31 акту опису і арешту). Судом встановлено, що факт придбання у власність кухонного гарнітуру та стінки для білизни білого кольору підтверджено договором від 06.08.2012р. (а.с.13-15), який було укладено між ФОП [PERSON] та [PERSON] В договорі визначено вартість авансу та повну вартість майна. В п.1 Договору від 06.08.2012р. передбачено, що виготовлення меблі погоджується сторонами в ескізі. Дані ескізи на кухонний гарнітур та стінку для білизни було складено та долучено до договору в якості додатків, надано суду для огляду. Тому, суд приходить висновку, що сторонами в належній формі досягнуто згоди відносно всіх істотних умов договору, який за свою правовою суттю є змішаним цивільно - правим договором, оскільки має елементи договору купівлі - продажу та підряду. На підстав ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки (ст.334 ЦК України). Факт передачі майна [PERSON] підтверджено тим, що саме за адресою її реєстрації та постійного переживання ([ADDRESS]), яке визначено довідкою ПП «Рубін» (а.с.115) станом на дату опису майна, було виявлено кухонний гарнітур та стінку для білизни білого кольору. Допитаний в судовому засіданні та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів [PERSON] повідомив, що дійсно він та [PERSON] підписали договір з виготовлення та доставки кухонного гарнітуру та стінки для білизни, фактично виготовлено, доставлено та встановлено дані речі за адресою проживання [PERSON], остання провела повний розрахунок. Не довіряти даним показам у суду підстави - відсутні. Отже, договір від 06.08.2012р. (а.с.13-15) дійсно було укладено між ФОП [PERSON] та [PERSON] недійсним в установленому порядку не визнавався, тому підстава права власності позивачки не відпала, є чинною станом на час розгляду справи. В силу ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Наявність заборон обмежує право власності позивача. Вимоги про зняття арешту з майна, які випливають із захисту права власності, розглядаються в порядку ЦПК України (ч.2 ст.114 ЦПК України) Вимога про повернення майна фактично адресована державному виконавцю, який не є відповідачем по справі, тому суд не має змоги зобов'язати ДВС СМУЮ в Сумській області повернути майно позивачці. Тому, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності та виключення майна опису підлягають задоволенню. З приводу вирішення вимог [PERSON] суд виходить з наступного. Позивач перебуває у шлюбі з [PERSON], що підтверджено свідоцтвом від 01.02.1986р. [NUMBER] (а.с.20). Згідно зі ст.ст.59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ч.2 ст.60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ст..11 ЦК України). Позивачем не надано жодних доказів (договорів, право чинів, юридичних дій, письмових документів) в обґрунтування вимоги відносно визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, він не просив допитати свідків, які могли б підтвердити набуття права власності на дане майно. Таким чином, суду не доведено, що дійсно [PERSON] або [PERSON] в період перебування у шлюбних відносинах набули право власності на перелічене в позові майно. Також, не визначено передбачених ст.ст.330-345 ЦК України підстав для набуття права власності. Крім того, предметом даного спору не є поділ спільного майна подружжя, а лише виключення майна з акту опису і арешту, тобто об'єктом дослідження суду є не шлюбні відносини сторін, а наявність належних доказів про право власності на писане державним виконавцем майно. В силу ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Під час вирішення такого спору з'ясуванню підлягають обставини щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими. У п. п. 4, 5, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" роз'яснено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Судам необхідно мати на увазі, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватись нормами цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. Оскільки, суду не надано юридичних підстав на підтвердження права власності або володіння рухомим майно, яке було включено до акту опису, то в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі ст.88 ЦПК України, не вбачаючи винних дій зі сторони стягувача - [PERSON] пов'язаних з описом майна позивачки [PERSON], неможливістю стягнути судові витрати з третьої особи, судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам слід стягнути з відповідача - [PERSON], оскільки саме в його інтересах вчинялись виконавчі дії. Позивачами пред'явлено як майнові (визнання права власності), так і немайнові вимоги (виключення з акту опису, зняття арешту, повернення майна). Оскільки, в задоволенні вимог [PERSON] відмовлено, то сплачені ним судові витрати відшкодуванню не підлягають. [PERSON] сплачено 229,40грн. за немайнову вимогу, однак за майнові вимоги судовий збір не сплачувався. Оскільки, в задоволенні немайнової вимоги відмовлено, то фактично сплачені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають. Водночас з [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір за майнові вимоги, оцінені у 20500,00грн. така вартість підтверджена договором (а.с.13-15), які слід було сплатити одночасно з подачею позову, тобто 229,40грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial