Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

В лютому 2014 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеною позовною заяво, неодноразово змінюючи позовні вимоги, остаточно просить: -визнати неправомірними дії Державної установи в частині невиплати належних позивачу сум за три службові відрядження. -зобовязати відповідача [PERSON] установу здійснити розрахунок заборгованості за службові відрядження, здійснені [PERSON] за весь час роботи у [PERSON] установі. -визнати незаконними дії відповідача [PERSON] С І. та працівника Державної установи [PERSON], що полягали у ненаданні можливості авторам проекту оприлюднити результати проекту науково- дослідної роботи за темою «Біоінформатичний аналіз геному соціально значущих патогенів та створення молекулярних наборів для їхньої ампліфікаційної детекції» на 2013-2015 р.р. на засіданні вченої ради установи від 21 червня 2012 року через незаконне витребування у авторів проекту його електронної версії, що є інтелектуальною власністю [PERSON] та підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права № 48275 від 14.03.2013 року авторів [PERSON], [PERSON]. -визнати незаконним зняття [PERSON] установою з позивача надбавки у розмірі 10% посадового окладу в місяць за знання та використання у роботі однієї європейської мови з 01.08.2009 року згідно з наказом від 23.07.09 року № 41-Д. -визнати незаконною безпідставну відмову Державної установи надати щорічну відпустку позивачу з 23.02.2013 р. по 3.04.2013 р. -зобовязати [PERSON] установу надати позивачу посвідчення про службове відрядження позивача до Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України (Київ) з відміткою про вибуття з м. Харкова 17.02.2011 р. з метою відновлення посвідчення про службове відрядження позивача з17.02.2011 р. по 24.02.2011 р. до Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України (Київ) відповідно до наказу № Зк/к від 10.02.2011 р. Зобовязати [PERSON] установу надати позивачу посвідчення про службове відрядження з відміткою про вибуття з м. Харкова 15.03.2011 р. з метою відновлення посвідчення про службове відрядження з 15.03.2011 р. по 17.03.2011 р. до Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України (Київ) відповідно до наказу № бк/к від 11.03.2011 р. -зобовязати [PERSON] установу надати позивачу засвідчену в установленому порядку копію заказу № 6к від 20.02.2013 року про звільнення. -зобовязати [PERSON] установу здійснити повний розрахунок з позивачем та стягнути з Державної установи всі суми, що належать позивачу від установи в день звільнення. -стягнути з Державної установи на ії користь аванс на службове відрядження з 17.02.2011 р. по 24.02.2011 р. до Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України (Київ) у розмірі 360гривень. -стягнути з Державної установи на ії користь аванс на службове відрядження з 15.03.2011 р. по 17 03.2011 р. до Інституту біохімії ім. О.В Палладіна НАН України (Київ) у розмірі 160 гривень. -стягнути з Державної установи на ії користь суму у розмірі 860,68 гривень, що складається з суми 491,20 гривень (сума за службове відрядження з 17.02.2011 р. по 24.02.2011 р.) та з суми 369,48 гривень (сума за службове відрядження з 15.03.2011 р. по 17.03.2011 р.).. -стягнути з Державної установи на ії користь аванс на службове відрядження з 25.10.2007 р. по 02.11.2007 р. до Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України (Київ) у розмірі 225 гривень. -стягнути з Державної установи на ії користь заборгованість за службове відрядження з 25.10.2007 р. по 02.11.2007 р. до Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України (Київ) у розмірі 403 грн. 30 коп. та компенсацію за несвоєчасно проведений розрахунок у розмірі 325 грн.30 коп. станом на 16 квітня 2014 року. -стягнути з Державної установи на ії користь суму у розмірі 316,66 гривень (заборгованість по заробітній платі за липень 2012 року). -стягнути з Державної установи на ії користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі, який станом на 16 квітня 2014 року становить 26550,84 гривні без врахування податків та обовязкових платежів та без урахування компенсації за несвоєчасно проведений розрахунок. -визнати незаконним та скасувати наказ № 6к від 20.02.2013 року Державної установи про звільнення [PERSON]. -визнати відсутність повноважень у колишнього директора Державної установи [PERSON], який підписав наказ № 6к від 20.02.2013 року про звільнення позивача. -визнати дискримінацію доктора біологічних наук [PERSON]Ю [PERSON] [PERSON] за професійними ознаками. -стягнути з Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України» на користь [PERSON] суму у розмірі 10% посадового окладу в місяць за знання та використання у роботі іноземної мови, починаючи з 01.08.2009 року по 20.02.2013 року. -зобовязати [PERSON] установу провести індексацію заробітної плати позивача за період з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 31 липня, з 1 по 31 серпня, з 1 по 30 вересня 2009 року; з 1 по 30 вересня 2005 року; з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня , з 1 по 31 грудня 2003 року, 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня 2002 року з урахуванням індексу споживчих цін. -стягнути з Державної установи на ії користь суми, що належать позивачу за оплату відповідачем [PERSON] установою простою протягом 5 місяців 2009 року - з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 31 липня, з 1 по 31 серпня, з 1 по 30 вересня - у розмірі 5 місячних окладів позивача з урахуванням індексу споживчих цін; протягом 1 місяця 2005 року - з 1 по 30 вересня - у розмірі 1 місячного окладу позивача з урахуванням індексу споживчих цін; протягом 4 місяців 2003 року з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня , з 1 по 31 грудня - у розмірі 4 місячних окладів позивача з урахуванням індексу споживчих цін; протягом 2 місяців 2002 року - 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня у розмірі 2 місячних окладів позивача з урахуванням індексу споживчих цін. -визнати недійсним рішення профспілкового комітету Державної установи (протокол № 2 від 27.06.2012 р) про виключення позивача з членів профспілки. -зобовязати профспілковий комітет Державної установи поновити членство позивача у профспілці Державної установи з 01.01.2012 року. -стягнути з Державної установи на ії користь компенсацію моральної шкоди у сумі 43848 гривень за порушення трудових прав позивача працівниками Державної установи [PERSON] та [PERSON] в частині ненадання довідки про роботу позивача. -зобовязати [PERSON] установу надати ій відповідно до ст. 49 КЗпП України довідку про роботу в цій установі із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу і розміру заробітної плати. -стягнути з Державної установи на ії користь компенсацію моральної шкоди у сумі 43848 гривень за порушення трудових прав позивача працівником Державної установи [PERSON] в частині складання та видачи завідомо неправдивого офіційного документу довіреності від 10.12.2015 року з неіснуючою на час ії видачи датою. -зобовязати [PERSON] установу надати ій завірену належним чином копію виписки з протоколу № 2 від 27.06.2012 року засідання профспілкового комітету Державної установи про виключення ії з членів профспілки. -зобовязати [PERSON] установу надати ій облікову картку члена профспілкової організації Державної установи. -зобовязати [PERSON] установу надати ій виписку з протоколу зборів профспілкової організації Державної установи, на яких ії було виключено з членів профспілки Державної установи. -стягнути з Державної установи на ії користь заробітну плату у розмірі 192, 70 гривень з урахуванням компенсації за затримку розрахунку при звільненні. В обгрунтовування позову посилається на те, що з 2000 року по 20.02.2013 року перебувала у трудових відносинах (працювала за сумісництвом) в [PERSON] установі Інститут мікробіології та імунології ім.. [PERSON] НАМН України (далі [PERSON] установа) на посаді провідного наукового співробітника. Наказом директора Державної установи, ії було звільнено з роботи без надання щорічної відпустки. Незважаючи на на погоджену з керівництвом установи заяви на щорічну відпустку з 20.02.2013 року по 03.04.2013 року. Наказ про звільнення не було видано в порушення вимог ст. 147 КЗпП України. Не було повідомлено про виплату сум, що ій належать від установи, та не було проведено виплату всіх сум за службові відрядження, що підтверджується листом Територіальної інспекції з питань праці у Харківській області. Зазначає, що за заявою, вона перебувала у відпустці 43 календарних дні з 20 липня 2012 року, відпрацьовано в цьому місяці 15 робочих днів та 12 календарних днів відпустки. Відповідно до Постанови КМУ «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 30 серпня 2002 р. № 1298 та «Про підвищення оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 11 січня 2012 р. N 10 з 01.07.2012 року ії заробітна плата (працівника 18-го розряду за Єдиною тарифною сіткою, що працювала за сумісництвом на 0,5 окладу) з урахуванням підвищення оплати праці повинна була становити 1287 грн., та з урахуванням надбавок та доплат за вчене звання, науковий ступінь 1403,75 грн. за 15 відпрацьованих днів, за 12 днів відпустки розмір суми повинен складати 728,16 грн, разом 2131,91 грн. Проте була виплачена сума в розмірі 1815,25 грн. без врахування вимог вищезазначених Постанов КМУ. Зазначені виплати були проведені працівниками установи відповідно до наказу директора установи № 41-д від 20.06.2012 року, чим порушені вимоги ст. 103 КЗпП України в частині попередження про зміни умов оплати праці за два місяці. З 25.10.2007 р. по 02.11.2007 р. з 17.02.2011 р. по 24.02.2011 р. та з 15.03.2011 р. по 17 03.2011 р. вона перебувала у службових відрядженнях до Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України (Київ), проте відповідачем не проведено кошторису витрат та не відшкодовано витрати на відрядження, не було виплачено аванс на відрядження. Ії не було притягнуто до адміністративної відповідальності за ненадання звіту про службові відрядження, що підтверджує надання звітів про службові відрядження. На неодноразові звернення до відповідача здійснити розрахунок на службові відрядження, було повідомлено про втрату посвідчень про службові відрядження. Зазначає, що в [PERSON] установі працювала за сумісництвом, а не за суміщенням, оскільки основним місцем ії роботи є Національний науковий центр «Інститут експериментальної і клінічної ветеринарної медицини», тому ії звільнення мало бути здійснено відповідно до ст. 43 КЗпП України за згодою профспілкового комітету установи, членом якого вона є. Наказу про призначення ії на суміщену роботу установою не виносився. Звільнення працівника, що працює за сумісництвом відповідно до ст. 43-1 КЗпП України є незаконним. Стосовно вимог про відсутність повноважень колишнього директора Державної установи [PERSON]Л, яким підписано наказ про ії звільнення зазначає, він виконував свої обовязки відповідно до контракту № 24 від 20.10.2000 року та додаткової угоди до контракту від 20.09.2011 року. Посилаючись на інформацію інтернет сайту науково-практичного видання Український медичний часопис, відповідно до якої містились умови трудових відносин між директорами 16 установ Національної академії медичних наук України. 09.11.2011 року на сайті Президії НАМН України було повідомлення про вибори на посаду директора Державної установи. Засідань розширеної вченої ради наукової установи не відбувалось, тому не було укладено колишнім директором трудового контракту. Оскільки не було повноважень директора установи [PERSON], він не мав право підписувати накази про звільнення позивача. Наказом від 23.07.2009 року № 41-д позивачу було скасовано з 01.08.2009 року надбавку у розмірі 10% посадового окладу в місяць за знання та використання у роботі іноземної європейської мови, чим порушено вимоги ст. 103 КЗпП України в частині попередження про зміну умов оплати праці за два місяці. Таким чином [PERSON] установа повинна відновити позивачу попередні умови оплати праці з 01.08.2009 року. Порушення права позивача на недопущення дискримінації виявилось в порушенні отримання позивачем однакової винагороди за рівну працю в звязку з дискримінацією за професійними ознаками, а саме за кваліфікаційними вимогами до наукового співробітника. Зазначає, що маючи науковий ступень доктора біологічних наук, після захисту докторської дисертації в 2011 році, до дня звільнення працювала на 18 розряді тарифної сітки на рівні з працівниками, які не мали ступеня кандидата наук, при цьому працівники з маючи ступень кандидата наук, працювали з 20 розрядом тарифної сітки. В 2009 році протягом 5 місяців, в 2005 році протягом місяця, в 2003 році протягом 4 місяців та в 2002 році протягом 2 місяців позивач перебувала у відпустці за власний рахунок. Надання відпустки без збереження заробітної плати може надаватися працівнику тільки за його ініціативою та не більше 15 днів, як передбачено законодавством. Ії було відправлено у відпустку за ініціативою роботодавця. В зазначені періоди перебування у відпустці з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 31 липня, з 1 по 31 серпня, з 1 по 30 вересня 2009 року; з 1 по 30 вересня 2005 року; з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня , з 1 по 31 грудня 2003 року, 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня 2002 року, вона виконувала роботу в установі. [PERSON] установа незаконно без попередження відправила ії у відпустку без збереження заробітної оплати, тому повинна провести індексацію заробітної плати за вказаний період та виплатити ій в суми в розмірі місячного окладу за кожен місяць простою на підприємстві. Зазначає, що ії безпідставно було виключено з членів профспілки установи, оскільки утримання членських внесків із заробітної плати було припинено 31.12.2011 року, а виключено ії було з членів профспілки 27.06.2012 року згідно рішення профспілкового комітету Державної установи, протокол № 2, тобто з часу припинення утримання внесків до ії виключення минуло менше ніж пів року, який є строком, після закінчення якого можуть бути виключено працівника з профспілки згідно Статуту Професійної спілки працівників охорони здоровя України. Проте ії виключено з членства профспілки до закінчення вказаного строку. [PERSON] установа безпідставно припинила утримання з ії заробітної плати профспілкових членських внесків при тоуму, що в установі діяла безготівкова сплата внесків. Зазначені обставини є підставою визнання недійсним рішення профспілкового комітету Державної установи та поновлення ії членства в профспілці. В судовому засіданні 24.04.2015 року представником Державної установи [PERSON] було надано довіреність від імені директора установи [PERSON], складену датою 10.12.2015 року, тобто з неіснуючою датою. Таким чином представник не мав повноважень на ведення справи в інтересах відповідача [PERSON] Державної установи [PERSON], що могло стати підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. Зазначені дій призвели до моральних страждань позивача. Виписку з протоколу № 2 від 27.06.2012 року засідання профспілкового комітету Державної установи про виключення позивача з членів профспілки установи не було ій надано до теперішнього часу, що стало підставою для вимоги про зобовязання [PERSON] установу надати таку копію. Офіційні документи члена профспілки, крім профспілкового квитка, повинні зберігатися в профспілковій організації підприємства, на підставі чого просить зобовязати [PERSON] установу надати ій облікову картку члена профспілки. [PERSON] архівної відомості позивача за 2012 рік, [PERSON] установою без згоди позивача, було утримано 197, 20 грн. із заробітної плати в порушення законодавства, яку просить стягнути з відповідача з урахування компенсації за затримку ії виплати. Відповідач завідувач лабораторії нових та маловивчених захворювань Державної установи [PERSON] надав письмові заперечення проти позову, зазначивши, що він не приймав участі у засіданні вченої ради державної установи від 21 червня 2012 року згідно протоколу № 6, на якому позивачу не надано можливості оприлюднити результати проекту науково- дослідної роботи за темою «Біоінформатичний аналіз геному соціально значущих патогенів та створення молекулярних наборів для їхньої ампліфікаційної детекції» на 2013-2015 р.р. Він не приймав адміністративних рішень щодо звільнення позивача. Представником [PERSON]І надані письмові заперечення проти позову, зазначивши, що ії було звільнено з дотриманням законодавства. Відпустка при звільненні не надавалась, оскільки це право а не обовязок роботодавця. При цьому позивачем не надано доказів, що вона перебувала у відпустці за основним місцем роботи. При звільненні вона отримала компенсацію за невикористану відпустку. Розрахунки за службові відрядження не здійснювались та не проводились, оскільки позивач ввела в оману адміністрацію установи, повідомивши, що відрядження повязано з роботою підприємства, проте у відрядження перебувала для власних інтересів, а саме захисту докторської дисертації. Звітів про відрядження, з метої якого вона не перебувала не надано. Позивач не надала доказів володіння іноземною мовою, службових обовязків, які передбачають володіння іноземної мови. Заробітна плата виплачувалась позивачу в повному обсязі, що підтверджується відомостями про отримання, тому будь якої заборгованості установи перед позивачем не має. Колишній директор Державної установи [PERSON] не звільнявся з посади, мв трудові правовідносини з роботодавцем, а його повноваження були припинення у звязку з його смертю. Також позивачем не надано доказів ії дискримінації. Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. В подальшому подала заяву про розгляд справи у ії відсутність. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Представник відповідачів, відповідачем [PERSON]було в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на доводи, викладенні в письмових запереченнях. Інші відповідачі в судове засідання не зявились. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. [PERSON] ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. В силу чт. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Свідки в судовому засіданні [PERSON][PERSON],[PERSON][PERSON],[PERSON][PERSON],[PERSON] надали свідчення, що позивач була членом профспілкового комітету, оплата профспілкових внескі була припинено. Оскільки здіснювались з порушенням,, розрахунки за службові відрядження не здійснювались. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач перебувала у трудових відносинах з [PERSON] установою з 01.11.2001 року за сумісництвом на 0,5 окладу, згідно наказу № 57-к. Наказом від 20 лютого 2013 року № 6-к [PERSON], провідного наукового співробітника лабораторії специфічної профилактики капельних інфекцій, працюючу за сумісництвом на 0,5 окладу звільнено 20.02.2013 року у звязку з прийняттям на роботу основного працівника, ст. 43-1 КЗпП України. Підставою стало заява [PERSON]Ю та рапорт зав. Лабораторією СПКІ [PERSON]. З наказом про звільнення було ознайомлено позивача в день звільнення, що останньою визнається (т.1 а.с. 111). Розглядаючи вимогу про визнання незаконним наказу про звільнення та зобовязання надат його копії суд приходить до наступного. Статтею 43-1 КЗпП України, визначені випадки у разі розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), крім інших, допускається звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Як встановлено, позивач була прийнята на роботу за сумісництвом. Поняття суміщеної роботи визначено в ст. 105 КЗпП України, якою визначено порядок оплати суміщеної роботи, відповідно до якої працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Статтею 102-1 КЗпП України визначено оплату праці за сумісництвом, відповідно до якої працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 Постанови КМУ Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, від 3 квітня 1993 р. N 245, визначено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Для роботи за сумісництвом згоди адміністрації за місцем основної роботи не потрібно. Таким чином визначено різні поняття сумісництво, за яким працівник може працювати на різних підриємствах з укладанням окремих договорів та суміщення, за якою, прцівник за місцем основної роботи виконує додаткову роботу. Як встановлено, позивач була прийняття на роботу за сумісництвом, основним місцем ії роботи є інша установа. Таким чином, суд вважає, що державною установою звільнено позивача за ст. 43-1 КЗпП України в звязку з прийняттям на роботу основного працівника безпідставно. Проте при виіренні цього спору, суд виходить з вимог законодавства а саме п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП України, відповідно до якої\~безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у\~частині третій статті 221\~і\~статті 222\~цього Кодексу та позиції сторони позивача, яким не заявлено вимогу про поновлення на роботі. На пропозицію суду щодо заявлення такої вимоги, представником позивача визначено, що позивач не бажає поновлюватися на роботі та заявляти відповідну вимогу. Визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, нерозривно повязано з вимогою про поновлення на роботі, тому скасування наказу без поновлення на роботі суперечить вимогам законодавства, на підставі чого суд не вбачає підстав для задоволення даної вимоги. Щодо отримання копії наказу про звільнення суд приходить до наступного. Як встановлено, позивач була ознайомлена з наказом в день звільнення, проте копію наказу не було вручено позивачу. Відповідно до ч.2 ст. 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. [PERSON] 233 КЗпП України,\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В силу ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Як встановлено, позивача було звільнено з роботи 20.02.2013 року, до суду з позовом позивач звернулась 10.02.2014 року, майже через рік після звільнення. Поважних причин пропуску строку звернення до суду не надано, тому суд не вбачає підстав поновлення строку, що є підставою для відмовлення цієї вимоги. 04 лютого 2013 року перед звільненням, позивачем було подано заяву на імя [PERSON] державної установи про надання відпустки на 42 календарних дня з 20 лютого 2013 року по 03 квітня 2013 року. Проте відпустку не було надано, що визнається відповідачем (т.1 ас. 20). Розглядаючи вимогу про визнання незаконною відмову у наданні відпустки при звільнені суд виходить з наступного. [PERSON] ч.1 ст. 3 ЗУ «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Як встановлено, позивач виявила бажання та зверталась до роботодавця із заявою про надання відпустки з 20.02.2013 року, проте відпустку не було надано в порушення вимог закону. Проте суд враховує вимоги ст. 233, 234 КЗпП України, строки звернення до суду та відсутність вимог про зміну дати звільнення, з яким нерозривно повязано вимога щодо ненадання відпуски. Поважних причин пропуску строку позивачем не наведено, тому суд не вбачає підстав для поновлення строку звернення до суду, що є підставою відмови у задоволенні заявленої вимоги. [PERSON] ст. 83 КЗпП України,\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Як встановлено, позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку. [PERSON] довідки від 07.05.2014 року б/н Державної установи, на день звільнення працівника, було нараховано останній 14\~238,60 грн., з яких 63, 33 оклад за один день, 14151, 08 грн компенсація за 225 днів невикористаної відпустки, 6,73 грн. доплата за науковий ступень, 6,73 підвищення за шкідливість, 6,73 грн. доплата за вчене звання старшого наукового співробітника. З нархованої суми утримано прибутковий податок 2943, 51 грн. та єдиний соціальний внесок 868,55 грн. Остаточна сума до виплати складала 11\~326, 54 грн, яка отримана позивачем, що не оспорюється (т.1 а.с. 133). Наказом директора Державної установи від 20 червня 2012 року № 41-д, в звязку з недостатнім фінансуванням в 2012 року та на виконання п.5 приказу НАМНУ № 3/1 від 06.01.2012 року встановлено з 01 липня 2012 року нарахування та виплату доплат в наступних розмірах: за вчене звання професора в розмірі 18% посадового окладу; за вчене звання доцента та старшого наукового співробітника 10% посадового окладу; за наявність наукового ступеня доктора наук 10% посадового окладу; за наявність наукового ступеня кандидата наук 10% посадового окладу. [PERSON] архівної відомості позивача за 2012 рік в липні було нараховано 6202,99 грн, з яких утримано 2893,65 грн. аванс. 873,69 грн приб. податок, 378,38 грн. єдиний соцвнесок, до видачи зар. плати 2057, 27 грн. [PERSON] відомостей про виплату № 279, 299 позивач отримала нараховані суми (т.1 а.с. 158, 171, 172, 178). Також [PERSON] установою визнається, що наказом від 23.07.09 року № 41-Д позивачу було скасовано з 01.08.2009 року надбавку у розмірі 10% посадового окладу в місяць за знання та використання у роботі іноземної європейської мови. Розглядаючи вимоги про стягнення заробітної плати за липень 2012 року в сумі 316, 66 грн., визнання незаконним зняття з позивача 10% посадового окладу в місяць за знання та використання у роботі іноземної європейської мови та стягнення суми в розмірі 10 % посадового окладу в місяць за знання та використання у роботі іноземної європейської мови з 01.08.2009 року суд приходить до наступного висновку. [PERSON] ч.ч. 3,4 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за\~пунктом 6 статті 36цього Кодексу. Як зазначено вище, відповідні накази про зміну умов оплати праці, було винесено з порушення строку повідомлення працівників за два місяці, проте позивач продовжувала працювати на займаній посаді, незгоду із встановленими умовами не висловлювала, трудовий договір не припинено, чим фактично погодилась на встановлені умови праці. Зазначені суми не нараховувались позивачу, зазначені накази позивачем не оспорювались, тому суд не вбачає підстав для задоволення зазначених вимог. [PERSON] службової записки позивача, остання просила дозволити відрядження до Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України та Інституту мікробіології та вірусології ім. Д.К. Заболотного НАН України (м.Київ) з 17 лютого по 25 лютого 2011 року на 9 днів для виконання робіт планової теми АМН 95/2010. Наказом від 10 лютого 2011 № 3к/к [PERSON] дозволено службове відрядження до м. Києва в Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України для виконання робіт планової теми АМН 95/2010 строком на 9 днів з 17 лютого по 25 лютого 2011 року. Оплату відряджуваних витрат згідно КЗпП. [PERSON] заяви позивача, остання просила дозволити відрядження до Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України з 15 березня по 18 березня 2011 року на 4 дні для виконання робіт планової теми АМН 95/2010. Наказом від 11 березня 2011 року № 6к/к [PERSON] дозволено службове відрядження до м. Києва в Інституту біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України для виконання робіт планової теми АМН 95/2010 строком на 4 днів з 15 березня по 18 березня 2011 року. Оплату відряджуваних витрат згідно КЗпП. Позивачу були видані посвідчення на відрядження, згідно відміток позивач прибула до місця призначення та вибула в визначені строки. За службові відрядження були складені звіти про використання коштів на суми 369,48 грн. та 491,20 грн відповідно. Внаслідок порушення виплати витрат на службові відрядження, Територіальною державною інспекцією з питань праці У харківській області було проведено позапланову перевірку Державної установи, за наслідком якої було складено [PERSON] № 20-01-210/0349 . [PERSON] перевірки, загальна кількість оформлених працівників на день перевірки становила 173 особи. Під час перевірки були виявлені порушення вимог КЗпП України, а саме не проведено оплату звітів на службові відрядження позивача за вищевказані періоди. (т.2 а.с. 69-104) [PERSON] висновку на дисертаційну роботу провідного співробітника Державної установи, кандидата біологічних наук, старшого наукового співробітника [PERSON], затвердженого [PERSON] Державної установи [PERSON], наданого у витягі з протоколу № 3 від 23 березня 2010 року розширеного сумісного засідання вченої ради Державної установи та інших установ, ухвалили: в розділі актуальність теми та ії зв'язок з планами наукових робіт установи зазначено, що дисертаційна робота [PERSON] виконувалась в рамках планових науково-дослідних тем Державної установи, в який дисертант був виконавцем та відповідальним виконавцем: крім інших визначено АМН 95/2010. Також позивач перебувала у відрядженні з 25 жовтня по 02 листопада 2007 року, що підтверджується посвідченням про відрядження, відповідно до якого позивач перебувала в Інституті біохімії ім. О.В. Палладіна НАН України, про що здійснено відмітки з печатками установ, надані проїзні документи вартістю 86,65 грн та 91, 65 грн, що складає 178, 30 грн. Вимогу про стягнення грошових коштів заявлено в суму 403, 30 грн. Позивачем розраховано визначену суму з урахуванням витрат на проїзд та добові витрати 25х9=225 грн.(т.2 а.с. 169,170). Відповідачем не надано обґрунтованої відмови у відшкодуванні витрат на відрядження позивача за вказані службові відрядження. Не надано розрахунків щодо компенсації витрат на службові відрядження. [PERSON] ч.1,2 ст. 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Таким чином, суд вважає, вимоги про стягнення витрат на відрядження з 25 жовтня по 02 листопада 2007 року, з 17 лютого по 25 лютого 2011 року, з 15 березня по 18 березня 2011 року в відповідних сумах 403.30 грн., 369,48 грн. та 491,20 грн. підлягають задоволенню. Стосовно вимог про визнання дій неправлмірними в частині невиплати сум за службові відрядження та зобовязання здійснити розрахунок охоплюються вимогами про стягнення грошових сум. В силу ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено, позивач протягом тривалого часу намагалася захистити порушене право шляхом отримання компенсації за службові відрядження, проте ій було відмовлено. Тому враховуючи обставини справи, суд вважає, можливим задовольнити вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 1200 грн. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Відповідно до п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових). Компенсація витрат на службові відрядження є разовими виплатами, тому нарахування середнього заробітку за затримку їх виплат законодавством не передбачено, на підставі чого суд відмовляє в задоволені цих вимог. Також позивачем не наведено підстав про стягнення з відповідача компенсацію за своєчасно проведений розрахунок в розмірі 325, 30 грн. Задоволенню також не підлягають вимоги про зобовязання надати позивачу посвідчення про службові відрядження, оскільки такі посвідченя видавались, були використані при відрядженні. Стягнення авансів на службові відрядження також не підлягають задоволенню, оскільки в разі задоволення цих вимог бути існувати подвійне стягнення сум компенсації за службові відрядження. Стосовно вимог позивача про зобовязання надати довідку про роботу та відшкодування моральної шкоди за не надання довідки про роботу, суд виходить з наступного [PERSON] ст. 49 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Як встановлено, позивач звернулась із заявою до відповідача про отримання довідки про роботу під час розгляду справи, у відповідь на надано довідку від 05.05.2015 року (а.с.т.7 ас.148) На підставі чого, суд не вбачає підстав для задоволення цих вимог. Вимоги позивача про визнання відсутність повноважень колишнього директора Державної установи, суд вважає, необґрунтованими, оскільки це втручання в трудові правовідносини іншого працівника та роботодавця, такий спосіб захисту права не передбачено законодавство, на підставі чого вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з Державної установи на ії користь моральної шкоди за надання до суду довіреності від 10.12.2015 року, оскільки позивачем не наведено, як зазначена обставина впливає на трудові відносини між сторонами. Стосовно вимог про стягнення з Державної установи на ії користь заробітну плату у розмірі 192, 70 гривень за березень 2012 року з урахуванням компенсації за затримку розрахунку при звільненні суд приходить до наступного висновку. [PERSON] ст. 30 ЗУ «про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати;в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Позивачем була отримана заробітна плата за березень 2012 року, про свідчать відомості з підписом позивача. (т.1 а.с. 158,163,164) Після отримання заробітної плати спору щодо ії розміру не існувало. При звільненні позивача, останньому були виплачені нараховані суми. Доказів щодо необгрунтованого розрахунку заробітної плати за березень 2012 року матеріали справи не містяться, на піставі чого суд не вбачає підстав для задоволення зазначеної вимоги. Стосовно вимоги позивача про визнання незаконними дії відповідача [PERSON] С І. та працівника Державної установи [PERSON], що полягали у ненаданні можливості авторам проекту оприлюднити результати проекту науково- дослідної роботи за темою «Біоінформатичний аналіз геному соціально значущих патогенів та створення молекулярних наборів для їхньої ампліфікаційної детекції» на 2013-2015 р.р. на засіданні вченої ради установи від 21 червня 2012 року через незаконне витребування у авторів проекту його електронної версії, що є інтелектуальною власністю [PERSON] та підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права № 48275 від 14.03.2013 року авторів [PERSON], [PERSON], суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з копії протоколу № 6 від 21.06.2012 року засідання вченої ради Державної установи, головою ради був [PERSON] секретарем Мартинов А.В.. зі змісту протоколу вбачаєьбся , що на обговорення засідання вченої ради не ставилось питання щодо оприлюднення результати проекту науково- дослідної роботи за темою «Біоінформатичний аналіз геному соціально значущих патогенів та створення молекулярних наборів для їхньої ампліфікаційної детекції» на 2013-2015 р.р.. Також відповідач завідувач лабораторії нових та маловивчених захворювань Державної установи Інститут мікробіології та імунології ім.. [PERSON] НАМН України [PERSON] не був присутні на засіданні вченої ради. Відповідно до ч.4 ЗУ «Про наукову і науково-технічну діяльність» суб'єктами наукової і науково-технічної діяльності є: вчені, наукові працівники, науково-педагогічні працівники, а також наукові установи, наукові організації, вищі навчальні заклади, громадські організації у науковій та науково-технічній діяльності (далі - громадські наукові організації). Статтею 10 цього закону визначено, що вчена (наукова, науково-технічна, технічна) рада наукової установи є колегіальним дорадчим органом управління науковою і науково-технічною діяльністю наукової установи. Таким чином, суд вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є належними відповідачами за заявленими вимогами, на підставі чого суд відмовляє в іх задоволенні. Стосовно вимог позивача щодо визнання дискримінацію позивача за за професійними ознаками суд приходить до наступного. Як встановлено, позивач була прийнята на роботу за сумісництвом на 0,5 окладу. [PERSON] ч.5 ст. 96 КЗпП України, кваліфікаційні розряди підвищуються насамперед робітникам, які успішно виконують встановлені норми праці і сумлінно ставляться до своїх трудових обов'язків. Право на підвищення розряду мають робітники, які успішно виконують роботи більш високого розряду не менш як три місяці і склали кваліфікаційний екзамен. За грубе порушення технологічної дисципліни та інші серйозні порушення, які спричинили погіршення якості продукції, робітникові може бути знижено кваліфікацію на один розряд. Поновлення розряду провадиться в загальному порядку, але не раніше ніж через три місяці після його зниження. При цьому трудовим законодавство не передбачено порушення права працівника як дискримінація за професійними ознаками. Кваліфікація працівника це оцінююче поняття, яке проводиться роботодавцем залежно від умов праці та інших обставин. На підставі чого суд не вбачає підстав для задоволення вимог в цій частині. Стосовно вимог позивача в яких просить суд, визнати недійсним рішення профспілкового комітету Державної установи (протокол № 2 від 27.06.2012 р) про виключення позивача з членів профспілки, зобовязати профспілковий комітет Державної установи поновити членство позивача у профспілці Державної установи з 01.01.2012 року, зобовязати [PERSON] установу надати ій завірену належним чином копію виписки з протоколу № 2 від 27.06.2012 року засідання профспілкового комітету Державної установи про виключення ії з членів профспілки, зобовязати [PERSON] установу надати ій облікову картку члена профспілкової організації Державної установи, зобовязати [PERSON] установу надати ій виписку з протоколу зборів профспілкової організації Державної установи, на яких ії було виключено з членів профспілки Державної установи, суд приходить до наступного висновку. [PERSON] ст.12 ЗУ професійні спілки, їх об'єднання у своїй діяльності незалежні від державних органів та органів місцевого самоврядування, роботодавців, інших громадських організацій, політичних партій, їм не підзвітні і не підконтрольні. Профспілки самостійно організовують свою діяльність, проводять збори, конференції, з'їзди, засідання утворених ними органів, інші заходи, які не суперечать законодавству. Забороняється втручання державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, роботодавців, їх об'єднань у статутну діяльність профспілок, їх організацій та об'єднань. Відповідно до ст. 16 ЗУ «», профспілка, об'єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення). Статусу юридичної особи набувають також організації профспілки, які діють на підставі її статуту. Профспілка, її організації, об'єднання профспілок здійснюють свої повноваження, набувають цивільних прав і беруть на себе цивільні обов'язки через свої виборні органи, які діють у межах прав, наданих їм за законом та статутом (положенням). В судовому засіданні судом розяснювалось право на залучення до участі у справі професійну спілку установи, визначення належного відповідача по справі, проте стороною позивача не було вирішено дане питання та не визначено профспілкову організацію Державної установи д участті у справ. За своїм статусом [PERSON] установа не відповідає за дії профспілкового комітету та не має права втручатися в ії діяльність. Враховуючи, що за даними вимогами, не залучено відповідача, а саме дане право покладається лише на позивача відповідно до ст. 33 ЦПК України, суд вважає, що порушується принцип диспозитивної та змагальності сторін, на підставі чого відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Також задоволенню не підлягають вимоги про зобовязання [PERSON] установу провести індексацію заробітної плати позивача за період з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 31 липня, з 1 по 31 серпня, з 1 по 30 вересня 2009 року; з 1 по 30 вересня 2005 року; з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня , з 1 по 31 грудня 2003 року, 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня 2002 року з урахуванням індексу споживчих цін та стягнення з Державної установи на користь позивача суми, що належать позивачу за оплату відповідачем [PERSON] установою простою протягом 5 місяців 2009 року - з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 31 липня, з 1 по 31 серпня, з 1 по 30 вересня - у розмірі 5 місячних окладів позивача з урахуванням індексу споживчих цін; протягом 1 місяця 2005 року - з 1 по 30 вересня - у розмірі 1 місячного окладу позивача з урахуванням індексу споживчих цін; протягом 4 місяців 2003 року з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня , з 1 по 31 грудня - у розмірі 4 місячних окладів позивача з урахуванням індексу споживчих цін; протягом 2 місяців 2002 року - 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня у розмірі 2 місячних окладів позивача з урахуванням індексу споживчих цін. Відповідно до статті 85 КЗпП України, у випадках, передбачених статтею 25\~Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. [PERSON] ст. 113 КЗпП україни, сас простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Як встановлено, позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної платиз 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 31 липня, з 1 по 31 серпня, з 1 по 30 вересня 2009 року; з 1 по 30 вересня 2005 року; з 1 по 31 березня, з 1 по 31 травня, з 1 по 30 червня , з 1 по 31 грудня 2003 року, що суперечить вимогам законодавства, тобто з перевищенням 15 денного строку. Накази про відпустку позивачем не оскаржувались, порушене право не поновлювалось з вказаних років, в яких перебувала позивач у відпустці. Нарахування заробітної плати не здійснювалось. Відповідно до законодавства індексація здійснюється на нараховану але не виплачену заробітну плату. Доказів, що за вказний період в установі було запроваджено простой матеріали справи також не містять, на підставі чого вимоги не підлягають задоволенню. На підставі зазначеного, рішення суду підлягає частковому задоволенню Відповіднодо ст. 88 ЦПК України, з Державної установи підлягає стягненню на користь Держави судовий збір по 243, 60 грн. за вимоги майнового та немайнового характеру а всього 487, 20 грн.

Outcome: partial