Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

В листопаді 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів та стягнення пені за невиконання зобовязання за договором, посилаючись на те, що 27 жовтня 2014 року між ними був укладений договір фінансового лізингу № 011109 з Додатками № 1,2,3, які є невідємною частиною договору, відповідно до якого предметом лізингу став трактор марки «МТЗ 82», який відповідач зобовязався придбати та передати йому у користування в строк та на умовах, передбачених договором. Вартість предмету лізингу становить 198000 гривень. На виконання умов договору ним до 23 червня 2015 року було сплачено авансовий платіж, комісію за організацію та оформлення договору та комісію за передачу предмета лізингу на загальну суму 124740 гривень. Після останнього платежу у відповідача виникло зобовязання протягом 120 днів, тобто до 16 листопада 2015 року, передати йому за актом приймання-передачі предмет лізингу. Однак, усупереч умовам п. 1.6 вказаного договору, 03 квітня 2015 року відповідач повідомив йому про здороження предмету лізингу та необхідності уточнення нової ціни. Зважаючи на його небажання змінити ціну предмета лізингу, відповідач своїм листом від 05 листопада 2015 року повідомив його про розірвання договору фінансового лізингу в односторонньому порядку у звязку із несплатою авансового платежу в розмірі 50 % від нової вартості предмета лізингу. Оскільки, дії відповідача щодо односторонньої відмови від виконання умов договору є неправомірними та порушують його права та законні інтереси, просив зобовязати відповідача вчинити дії по придбанню та передачі йому за актом приймання-передачі у лізинг трактора марки «МТЗ 82» згідно умов договору фінансового лізингу № 011109 від 27 жовтня 2014 року та стягнути з відповідача на його користь пеню за невиконання умов договору в порядку ст. 10 ч.5 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу (198000 гривень) за кожний день прострочки, що станом на 28 січня 2016 року становить 344520 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, направивши на адресу суду заперечення проти позову, в якому просив розглянути справу у його відсутності та відмовити в позові. Свої заперечення представник відповідача обґрунтовував тим, що позивач підписуючи договір був обізнаний з його умовами. Пунктом 1.8 ст.1 договору передбачено, що обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем 3 складових, які чітко визначені в договорі. Відповідач повідомив позивача про зміну ціну лізингу після другої проплати за договором до настання моменту передачі предмета лізингу у користування (тобто проведення третьої проплати), а тому вважає свої дії щодо повідомлення позивача про зміну ціну предмету лізингу правомірними. Оскільки, позивач не погодився з збільшенням ціни позову, відповідач відповідно до умов договору розірвав договір в односторонньому порядку, про що повідомив останнього. Вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. \~ Судом встановлено, що 27 жовтня 2014 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 011109 з Додатками № 1,2,3, які є невідємною частиною договору, відповідно до п.п. 1.1, 1.3, 3.3.1 якого предметом лізингу став трактор марки «МТЗ 82», який відповідач лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобовязався придбати та передати позивачу лізингоодержувачу [PERSON] у користування в строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до додатку № 1 вартість предмету лізингу становить 198000 гривень. Пунктами 1.7, 4.1 договору передбачено, що предмет лізингу повинен бути переданий позивачу протягом 120 робочих днів з моменту сплати на рахунок відповідача авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмету лізингу в сумі 99000 гривень, комісії за організацію та оформлення договору в розмірі 10 % від вартості предмета лізингу в сумі 19800 гривень та комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу в сумі 5940 гривень. На виконання умов договору, квитанціями від 27 жовтня 2014 року позивачем сплачено відповідачу 58000 гривень, від 13 листопада 2014 року 60800 гривень та від 23 червня 2015 року 5940 гривень, а всього 124740 гривень. Враховуючи, що позивач повністю виконав свої зобовязання за договором 23 червня 2015 року, суд приходить до висновку, що саме з цього числа у відповідача виникло зобовязання по передачі позивачу за актом приймання-передачі предмета лізингу протягом 120 днів. 03 квітня 2015 року відповідач повідомив позивача про здороження предмета лізингу та необхідності уточнення нової ціни, а листом від 05 листопада 2015 року відповідач повідомив позивача про розірвання договору фінансового лізингу в односторонньому порядку у звязку із несплатою авансового платежу в розмірі 50 % від нової вартості предмета лізингу. Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України зобовязання виникають з договорів та інших правочинів. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 599 ЦК України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. За змістом ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання. Аналізуючи умови договору фінансового лізингу та письмові матеріали справи, суд вважає, що дії відповідача про одностороннє розірвання договору та відмову від виконання досягнутих між сторонами домовленостей є неправомірними і порушують права та законні інтереси позивача. Так, пунктом 1.6 договору передбачено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору до повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу, з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент його передачі, в такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть перераховані та встановлені в додатковій угоді до даного договору, яка є його невідємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від офіційного дилера чи виробника. Таким чином, сторони передбачили у вказаному договорі можливість зміни ціни предмета лізингу, яка має відбутись до повної сплати авансу лізингоодержувачем. Інших випадків зміни ціни предмета лізингу у договорі не обговорено. Із урахуванням факту сплати позивачем авансового платежу в повному обсязі 13 листопада 2014 року, то вимога відповідача про перерахунок платежів за даним договором внаслідок здорожчання предмета лізингу могла бути заявлена відповідачем до вказаного числа. Тому посилання лізингодавця у заперечені на позов, що він мав право змінити ціну предмета лізингу до третьої проплати за договором (комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу), суд вважає безпідставним, так як вказана обставина не передбачена умовами договору. Відповідно до п. 7 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином. Оскільки, відповідач нову ціну предмета лізингу визначив з порушенням умов договору, суд приходить до висновку, що нова ціна визначена неналежним чином, що є порушенням прав позивача як споживача. Враховуючи, що протягом 120 днів з часу сплати позивачем трьох складових проплат, які визначені у договорі фінансового лізингу (авансового платежу, комісії за організацію та оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу), відповідач не виконав умови договору та не передав у користування позивачу предмет лізингу, суд вважає обґрунтованим позов в цій частині та звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права у обраний ним спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до якої кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Позовна вимога щодо стягнення пені не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Обґрунтовуючи свою вимогу про стягнення з відповідача пені за прострочення зобовязання, позивач посилається на ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуг) згідно з договором, за кожний день (кожну годину) прострочення споживачів сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Однак, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про захист прав споживачів», неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. За умовами договору фінансового лізингу відповідальність відповідача за прострочення виконання зобовязання у вигляді пені у розмірі передбаченому ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачена, а тому зазначені доводи в позовні заяві є безпідставними, у звязку із чим позов в даній частині не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог частини 3\~статті 88 ЦПК України\~з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір чинний на час звернення позивача до суду. На підставі ст.55 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 509, 525, 526, 530, 610, 615 ЦК України, ст.ст. 4,\~ 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", суд

Outcome: partial