Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач в серпні 2016р. звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «Ін ГЗК») на його користь 5694гривні 48копійок в порядку недоплаченої вихідної допомоги, при цьому свої вимоги мотивував тим, що сумлінно та добросовісно пропрацював на ПрАТ «Ін ГЗК» в період з 25.06.1976р по 13.05.1983р. - електрослюсарем, з 13.05.1983р. по 02.12.1988р. та з 18.07.1994р. по 13.04.2010р. - працював машиністом млина, звільнений був 13.04.2010р. за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію по ст.. 38 КЗпП України. В червні 2016 році він дізнався, що Відповідач, зобов'язаний був виплачувати йому при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі залежно від стажу роботи на підприємстві, але не менше: тримісячної середньої заробітної плати, при стажу роботи на підприємстві від 20 років і більше, що передбачено п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рр.. Позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги та просить стягнути з Відповідача на його користь одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 6 908 грн. 04 коп. В зв'язку із порушенням строку виплати вихідної допомоги позивач вважає, що у відповідності до ст.. 116, 117 КЗпП України ПрАТ «Ін ГЗК» зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2010р. по 14.08.2010р. в сумі 16 100 гривень 70 копійок. Також позивач просить стягнути на його користь 10000гривень за спричинену моральну шкоду визваною несвоєчасною виплатою одноразової вихідної допомоги при звільненні. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги збільшивши їх в частині стягнення - так просив стягнути 6 908 грн. 04 коп. - недоплачену одноразової допомоги при звільненні, 25652грн. 48коп. середнього заробітку за час затримки при розрахунку з 14.04.2010р. по 14.08.2010р. та 10 000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненою невиплатою одноразової допомоги. В судовому засіданні представник позивача, просив стягнути на користь позивача 6 908 грн. 04 коп. - недоплачену одноразової допомоги при звільненні, 24081грн. 92коп., середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період 24.04.2010р. по 14.08.2010р. та 10 000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненою невиплатою одноразової допомоги. Позов підтримав в повному обсязі, при цьому послався на обставини викладені в позовній заяві та уточненнях. Представник Відповідача - ПрАТ «Ін ГЗК», проти позову заперечувала та суду пояснила, що умови галузевої угоди не розповсюджуються на ПАТ ІнГЗК, про що також надала письмове заперечення. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Із трудової книжки позивача встановлено, що з 25.06.1976р по 13.05.1983р. - працював електрослюсарем, з 13.05.1983р. по 02.12.1988р. та з 18.07.1994р. по 13.04.2010р. - працював машиністом млина, звільнений був 23.04.2010р. за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію по ст.. 38 КЗпП України; Відповідно до довідки наданої відповідачем про середньоденну та середньочасову заробітну плату за останні 4 місяці від 09.12.2016 року № 10\\11741, де в грудні 2009 року позивач отримав 2 013 грн. 89 коп. заробітну плату, відпрацьовано було 128годин по графіку 184години, в січні 2010 по графіку 192години, позивач працював 104години і його заробітна плата становила 1782грн. 44коп. в лютому та березні 2010р. позивач не працював. Також в довідці вказано середньочасова тарифна ставка позивача 16 грн. 36 коп. , а середньомісячна заробітна плата позивача - 3 075 грн. 68 коп. Із Довідки про заробітну плату за травень 2010 року (цех РОФ -1 табель №9650) встановлено, що позивачу виплачена одноразова допомога при виході на пенсію в розмірі 2 319 грн; Із Галузевої угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 рр. встановлено, (П.1.1.) що Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині обумовленими окремими пунктами, - на соіб, що перебувають особливої соціальної підтримки згідно п 6.14. Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди в цілому або окремих положень. Пунктом 6.1 зазначеної Угоди передбачено: виплачувати працівникам при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не меньше: від 20 і більше років - тримісячну заробітну плату працівника; Згідно до Постанови Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 22.05.2008р. «Про підсумки конкурсу на кращий колективний договір серед підприємства ГМК України на 2007р» ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» визнаний переможцем конкурсу серед підприємств добувних і збагачувальних металургійних руд. Відповідно до розділу 2 п.2. Положення Центрального комітету ПМГ від 20.01.2008р. №П-19-8 про проведення конкурсу на кращий колективний договір серед підприємств гірничо-металургійного комплексу України, участь в конкурсі не мажуть приймати підприємства які не визнають дії Галузевої угоди ГМК України. Відповідно до довідки Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України, надано роз'яснення про, те що дія Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рр. поширюються на на ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат». Відповідно до умов конкурсу ВАТ «ІнГЗК» надало всі необхідні документи завірені печатками і підписаними Генеральним директором ВАТ «ІнГЗК» В.А. Півня та голови профспілкового комітету ВАТ «ІнГЗК» В.В. Вовка, якими підтверджено визнання і виконання норм Галузевої угоди. Із розділу 1 Колективного договору ПрАТ ««Інгулецького гірничо-збагачувальний комбінату», встановлено, що при укладенні Колективного договору сторони керувалися, Законом України «Про колективні договора та угоди», Кодексом законів про працю України, Генеральною та Галузевою угодою. Таким чином, судом встановлено, що дія Галузевої угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 рр., яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства відповідача, оскільки інша не приймалась, перегляду цієї Угоди в цілому або окремих положень не було, тому вона розповсюджується і на ПрАТ «ІнГЗК». Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, передбачено, що сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах передбачених колективним договором зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: тримісячної середньомісячної заробітної плати при стажі від 20 і більше років. Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Як видно з тексту Галузевої угоди п.1.1. її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фондом державного майна України, Федерації металургів України, господарських об'єднань, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ(далі - Сторона профспілки), з другої сторони. Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Гловою Фонду держмайна, Головою ради Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу, Федерації металургів україни,Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг», Повноважним представником групи підприємств, що виробляють металопродукцію . ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» входить до складу Гірничовидобувного дивізіону Групи Метінвест, ( інформація міститься на офіційному сайті //ingok.metinvestholding.com/ua), є загальновідомою, тому в порядку ч.2 ст.61 ЦПК Українине підлягає доказуванню, тому дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ІнГЗК», оскільки її підписано уповноваженим представником. Тому, суд вважає що умови Галузевої угоди розповсюджені та застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин, та діють на підприємстві відповідача ПрАТ «ІнГЗК». Крім того, положення п.3.11 Колективного договору на 2007-2008р.р. ВАТ «ІнГЗК» також містять аналогічне положення про виплату одноразову матеріальну допомогу п.3 в інших випадках працівникам в разі їх звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на будь - яку трудову пенсію виплачується одноразова допомога в розмірі місячного окладу ( тарифу)… Отже, враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням та мав більше ніж 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, на позивача розповсюджується дія п. 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки наданої відповідачем від 09.12.2016 року № 10/11741 середньомісячна заробітна позивача перед звільненням становила 3 075 грн. 68 коп. Оскільки позивач відпрацював на одному і тому ж робочому місці більше 20 років, та у відповідності до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рр. відповідач зобовязаний був виплатити позивачу одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 9 227 грн. 04 коп. Відповідач в свою ж чергу виплатив при звільненні позивачу одноразову вихідну допомогу в розмірі лише 2 319 грн. тим самим недоплативши йому 6 908 грн. 04 коп. Таким чином, позов в цій частині підлягає задоволенню. Позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період 24.04.2010р. по 14.08.2010 р. підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП Україниобов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи викладене, суд вважає, що так як позивачу не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом проведено не було, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Однак, суд не може погодитись із розрахунком розміру середнього заробітку, наведеним представником позивача у розмірі 24081,92 грн., оскільки при визначені розміру середнього заробітку як розрахункову величину визначено календарні дні 184 дн. за період затримки значений позивачем з 24.04.2010 року по 24.08.2010 року . Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до положення ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі. Отже, виходячи із заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з з 24.04.2010 року по 24.08.2010 року становитиме 16229,12 грн., виходячи з розрахунку 124 робочих днів за даний період та 130,88 грн. середньоденної заробітної плати. Позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди спричиненої невиплатою вихідної допомоги підлягають частковому задоволенню згідно до наступного. Позивач працював на ПрАТ «ІнГЗК» більше 20 років в шкідливих умовах праці, відповідно до вимоги Галузевої угоди відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу при виході на пенсію вихідну допомогу, що є соціальним захистом передбаченим 7 розділом Угоди, за багаторічну працю вихідну допомогу. Невиплата вихідної допомоги передбачена Угодою є порушенням права позивача на соціальний захист при виході на пенсію. Звісно при усвідомленні позивачем порушеного відносно нього права на соціальну виплату він переніс моральні переживання які відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України підлягають задоволенню. Задовольняючи вимоги позивач суд враховує положення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, та призначає її в розмірі 1000 гривень, що компенсує перенесені позивачем моральні страждання та переживання. Щодо строку позовної давності. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена [PERSON] у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами Колективного договору та Галузевої угоди при звільненні на пенсію. При таких обставинах суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог [PERSON] наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial