Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що з відповідачем по справі вона перебуває у шлюбі з 18.11.11 р.. Від шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO]., дочку [PERSON], [INFO]., які проживають з нею. Зазначає, що спільне подружнє життя сторін не склалось, причиною розпаду шлюбу стало те, що відповідач зловживає спиртним, після чого веде себе агресивно, пошкоджуючи майно, погрожуючи їй, ображаючи її, що стало приводом до звернення у міліцію; не працює, не дбає про матеріальне забезпечення сім»ї, не допомагає по господарству. Між сторонами виникають суперечки, сварки, відсутнє взаєморозуміння. Вжиті нею заходи до збереження шлюбу не дали бажаних результатів. Вважає, що шлюб збережений бути не може. Зазначає, що діти сторін не мають зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, а відповідач не дає згоди на їх реєстрацію. Діти є малолітніми, потребують її опіки, вважає, що має бути визначене місце проживання дітей з нею, так як вона належно піклується про них. Поведінка відповідача несе загрозу дітям. Просить позов задовольнити, шлюб розірвати і визначити місце проживання дітей сторін з нею за адресою: [ADDRESS], а також - стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі, з врахуванням її витратам, понесених при оплаті послуг банківської установи. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, обґрунтувавши його вищенаведеними доводами, додатково суду пояснила, що шлюб розпався остаточно з вини відповідача, категорично заперечує проти надання судом строку для можливого примирення сторін, просить позов задовольнити. Суду додатково пояснила, що діти проживають в даний час з нею у помешканні, що їй не належить. Відповідач в судове засідання не з»явився, хоча належно оповіщений, про причини неявки суду не повідомив. Письмового заперечення проти позову до суду не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст . 224 - 228 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, зібрані у справі, з"ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини закладення позову, взявши до уваги обставини життя подружжя, а саме: категоричне заперечення позивачем можливості примирення, наявність неповнолітніх дітей, те, що сторони проживають окремо, вік спільних дітей сторін, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Як вбачається з пояснень позивача та стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 18.11.11 р. Білашівською сільрадою Ковельського району Волинської області, сторони перебувають у шлюбі з 18.11.11 р., актовий запис № 04. Відповідно до копій свідоцтв про народження, сторони, дійсно, мають двох вищезазначених спільних неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. За змістом ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як слідує із змісту ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач наміру на збереження вказаного шлюбу не має, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, їх неповнолітніх дітей, що мають суттєве значення, а тому шлюб слід розірвати. Між сторонами які проживають окремо, не укладено договору про визначення місця проживання їх спільних малолітніх дітей. Крім того, позивач не надала суду доказів того, що поведінка відповідача є такою, що унеможливлює проживання дітей з ним. Не надала позивач також доказів того, що вона має матеріальну можливість утримувати дітей, забезпечити їх житлом тощо. При вирішенні питань, що торкаються дітей, згідно ст. З Конвенції про права дитини від 20.11.89 р., суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, його захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Декларацією прав дитини, прийнятою Ген. Асамблеєю ООН 20.11.59 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Конвенція про права дитини, що набула чинності для України 27.09.91 р. (далі - Конвенція), виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Отже, вищезазначені норми Декларації та Конвенції вказують та наявність виключних обставин для розлучення малолітньої дитини з матір»ю у разі коли батьки проживають окремо. Таким чином, при вирішенні вимоги позивача про визначення місця проживання спільних дітей сторін, суд враховує лише вік дітей, те, що орган опіки і піклування Ковельської райдержадміністрації Волинської області не надал уду висновку про недоцільність визначення місця проживання спільних дітей сторін з позивачем. Таких виключних обставин суд не вбачає. Визначення місця проживання малолітніх дітей (віком до 10 р.) з позивачем як їх матір»ю буде відповідати, насамперед, інтересам дітей. Однак, позивач не тільки просить визнати чи місце проживання спільних неповнолітніх дітей сторін з нею, а й - за конкретною адресою - [ADDRESS]. Суд вважає, що оскільки визначення місця проживання неповнолітніх дітей з одним з батьків, які проживають окремо, що врегульовано ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 160, ст. 161 СК України, не охоплює визначення місця реєстрації дітей, то в цій частині у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, така деталізація зумовлюватиме обов»язок власника житлового приміщення, розташованого за адресою, де позивач просить визначити місце проживання дітей сторін, до, зокрема, реєстрації дітей сторін за цією адресою, визнання за ними права користування житловою площею тощо, а з боку державних органів - покладення обов»язку враховувати цю обставину, тоді, коли позивачем не надано суду будь - яких доказів того, хто є власником жилового приміщення, розташованого по [ADDRESS], яким є це приміщення тощо. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що ці витрати мають бути у повному обсязі покладені на відповідача у розмірі, визначеному чинним законодавством.

Outcome: partial