Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 33738 гривень 42 копійки за кредитним договором №б/н від 04 листопада 2014 року. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду надав суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні позову, застосувавши строки позовної давності. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково. Дійсно, відповідач по справі [PERSON] 04 листопада 2014 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку. Розрахунком заборгованості за договором №б/н від 04 листопада 2014 року підтверджується, що станом на 23 травня 2018 року відповідач має заборгованість в розмірі 33738 гривень 42 копійки, яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8987 гривень 31 копійка, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 10216 гривень 24 копійки, заборгованості за пенею в розмірі 12452 гривні 09 копійок, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг фіксована частина в розмірі 500 гривень 00 копійок та процентної складової в розмірі 1582 гривні 78 копійок. Посилання відповідача на сплив строків позовної давності суперечать матеріалам справи, а саме з розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж на погашення кредиту відповідач зробив 20 липня 2017 року в сумі 616,52 гривень. Згідно "Умов та правил надання банківських послуг" сплачені позичальником відповідачем платежі на погашення кредиту в першу чергу зараховуються на погашення простроченої заборгованості. Враховуючи, що позивач звернувся до суду 17 жовтня 2017 року строки позовної давності, в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом позивачем не пропущені. На підставі п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У звязку з тим, що позивач звернувся до суду 17 липня 2018 року, то з [PERSON] необхідно стягнути заборгованість за пенею з 17 липня 2017 року і яка становить 12152,09 гривні /пеня за прострочення зобовязання: 171,04+258,72+820,04+43,16+185,48+233,75+982,59+46,79+201,44+253,70+1066,59+50,79+218,56+275,15+991,26+55,07+294,25+236,96+1245,09+59,29+254,96+1603,50+64,14+275,16+1245,42+69,19=11202,09; + пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 гривень: 50,00+100,00+100,00+100,00+100,00+100,00+100,00+100,00+100,00+100,00+=950,00/. Отже позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню. До такого висновку суд прийшов враховуючи правові позиції Верховного Суду України у справах за № 6-1926цс15 та №6-16цс15 згідно яких: «Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)». Судом встановлено, що у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому суд вважає що збільшенні строки позовної давності застосуванню не підлягають. У відповідність ст.509 ЦК України - в силу зобовязання одна особа (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як - то: передати майно, сплатити гроші, виконати роботу, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У відповідність ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. На підставі п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У відповідність ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Борг в розмірі 31355,64 гривень, який складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8987,31 гривень, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 10216,24 гривень, заборгованості за пенею в розмірі 12152,09 гривні, слід стягти з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення штрафів, суд виходить з правової позиції Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15, а саме Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Зі змісту п.2.1.1.7.6 та п.2.1.1.12.6.1 кредитного договору вбачається, що вони застосовуються за порушення строків грошових зобовязань за договором. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити. Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial