Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

В жовтні 2019 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду зі вказаною позовною заявою. Уточнивши позов просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] несплачену суму боргу за договорами позики від 13.01.2016 року, 02.06.2016 року у розмірі 22000,00 доларів США за курсом НБУ на день розгляду справи, проценти за користуванням грошовими коштами 5421 доларів США за курсом НБУ на день розгляду справи, а також судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.01.2016 року до [PERSON] звернувся [PERSON] з проханням позичити йому грошові кошти в сумі 20000,00 ( двадцять тисяч) доларів США для здійснення ним підприємницької діяльності, а саме придбання матеріалів для виробництва меблі та придбання автомобіля "Форд"(грузовий) для доставки готової продукції. 13.01.2016 року за проханням відповідача позивач передала йому у себе вдома за адресою: [ADDRESS] грошові кошти в сумі 2000,00 ( двадцять тисяч) доларів США. При цьому 13.01.2016 року між позивачем та відповідачем був складений відповідний договір позики підтверджений розпискою за цим фактом. Відповідач зобов`язався позивачу повернуто грошові кошти через два роки, тобто до 13.01.2018 року. 02.06.2016 року між позивачем та відповідачем також був укладений договір позики підтверджений розпискою за цим фактом, відповідно до якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 2000,00 (дві тисячі) доларів США. Відповідач зобов`язався позивачу, що позичені гроші він поверне через два роки, тобто до 02.06.2018 року. 13.01.2018 року відповідач попросив позивача надати йому часу для вирішення його фінансових проблем та не наполягати на повернення грошей. При цьому 13.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про продовження строку дії попереднього договору, укладеного 13.01.2016 року на один рік, тобто до 13.01.2019 року. До 13.01.2019 року позивач була впевнена в тому, що відповідач - це порядна людина, яка займається чесним бізнесом тому і позичила йому гроші. Але в подальшому відповідач в категоричній формі відмовився повертати позивачу гроші , мотивуючи це тим, що в ного їх немає і він нічого повертати не збирається. Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, не сплативши за договором жодного разу, а у зазначений договором строк суму боргу не повернув. Оскільки за умовами договору визначено еквівалент зобов`язання у доларах США то просив стягнути з відповідача суму боргу за курсом НБУ на день розгляду справи. Крім того, оскільки строк виконання зобов`язання сплинув 13.01.2019 року то просив стягнути проценти на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 5421,00 доларів США за курсом НБУ станом на день розгляду справи. Відповідач відзив на позов не надав, однак в своїй заяві про перегляд заочного рішення, зазначив, що позов не визнає, оскільки на протязі 2016-2018 років на виконання договору позики від 13.01.2016 року, за домовленістю між сторонами сплачував гроші в розмірі 270000,00 грн. Факт виконання зобов`язання у сумі 270000,00 грн. також встановлено постановою слідчого СВ Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області про закриття кримінального провадження від 31.05.2019 р. Посилання позивача, що зазначена сума є лише процентами за користування кредитом не відповідає дійсності оскільки договори позики не передбачали сплати процентів, а отже ці кошти були направлені саме на погашення тіла позики. З пояснень позивачки, наданих слідчому, вбачається, що зазначена сума є ще більшою, оскільки деякі платежі здійснювались їй безпосередньо, або через сина. Представник позивача в письмовій заяві по суті заяви про перегляд заочного рішення зазначив, що посилання відповідача на повернення 270000,00 грн. є безпідставними, такими що не відповідають складеним ним же власноруч розпискам в 2018 та 2019 роках в яких він підтверджує розмір наявного боргу на день складання розписок, а надані ним чеки на 248531,00 грн. підтверджують факт зарахування коштів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які не є сторонами в договорі позики. Вважав неналежним доказом постанову слідчого про закриття кримінального провадження в якій ним зазначено про виконання зобов`язань на суму 270000,00 грн. 24 жовтня 2019 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова відкрито провадження по справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30 січня 2020 року заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова позов [PERSON] задоволено. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 березня 2020 року заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року за заявою [PERSON] скасовано та справу призначено до розгляду в порядку загального судового провадження. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, у судове засідання не з`явився. Представник позивач подав до суду заяву, в якій просив суд справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги та доводи наведені в їх обґрунтування підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Про причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідачем у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подавався. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 13.01.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики без нотаріального посвідчення та розписку до нього, згідно якого позивач передала грошові кошти у розмірі 20000,00 (двадцять тисяч) доларів США, а відповідач зобов`язався їх повернути [PERSON] до 13.01.2018 року.(а.с. 70-72) 02.06.2016 року між позивачем та відповідачем також був укладений договір позики без нотаріального посвідчення та розписку за цим фактом, відповідно до якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 2000,00 (дві тисячі) доларів США. Відповідач зобов`язався позивачу, що позичені гроші він поверне через два роки, тобто до 02.06.2018 року. (73-75) 13.01.2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики без нотаріального посвідчення та розписку за цим фактом, відповідно до якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 2000,00 (дві тисячі) доларів США. Відповідач зобов`язався позивачу, що позичені гроші він поверне через два роки, тобто до 13.01.2019 року. (а.с. 76-78) З позову та письмових пояснень вбачається, що договір укладений 13.01.2018 року є договором, який продовжує дію договору від 13.01.2016 року, і не є таким, що підтверджує отримання в цей день позики. 14.01.2019 року [PERSON] власноруч складено розписку, якою він підтверджує наявність боргу перед [PERSON] у сумі 21800,00 доларів США за договорами позики, які він був зобов`язаний повернути до 13.01.2019 року, однак не повернув в зв`язку з відсутністю коштів. (а.с. 79) Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти, про що свідчать підписи відповідача у договорах позики та розписках до них. В строк, зазначений в розписці, грошові кошти обумовлені договором відповідачем повернуті не були, що свідчить про порушення відповідачем взятого на себе зобов`язання. Відповідач відмовляється виконувати свій обов`язок в добровільному порядку та не повертає грошові кошти за договором позики. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підставі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачають обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач має заборгованість перед позивачем за договорами позики від 13.01.2016 року та 02.06.2016 року в розмірі 21800,00 (двадцять однієї тисячі вісімсот) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення - 22.02.2021 року, становить - 607060,24 грн.(шістсот сім тисяч шістдесят грн. 24 коп.) (22.02.2021 р. офіційний курсом НБУ - 2784,69 грн. за 100 $) Відповідно до правової позиції викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. згідно якої як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а саме ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті (статті 192, 533 ЦК України). Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику (Декрет № 15-93). Суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до правової позицій Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Отже задоволенню підлягає стягнення з відповідача [PERSON] сума в іноземній валюті доларах США. Надаючи оцінку доказам наданим [PERSON] про сплату ним упродовж 2016-2018 року суми боргу, суд зазначає, що надані ним платіжні документи зав цей період стосуються перерахувань іншим особам, а не позивачці, а також розпискою [PERSON] від 13.01.2019 року про визнання ним суми боргу розмірі 21800 доларів США станом на день складання розписки. Постанова слідчого СВ Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області про закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 190 КК України від 31.05.2019 р. підтверджує результати проведеного досудового розслідування та факт відсутності в діях [PERSON] складу злочину, однак не може підтверджувати грошові розрахунки між сторонами. За змістом ст. 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 цього Закону № 679-XIV передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до ст.27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою ст. 46 вказаного Закону № 679-XIV НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача процентів за користування позикою з часу спливу строку повернення боргу до дня ухвалення рішення суду в іноземній валюті на рівні облікової ставки НБУ на підставі ст. 1048 ЦК України, суд відмовляє у задоволенні такої позовної вимоги, оскільки позика видавалась в іноземній валюта до якої не може бути застосовано значення облікової ставки НБУ. Разом з тим відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже законом прямо передбачена можливість стягнення трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При укладанні договору сторони не визначали розмір та умови сплати процентів за користування грошима. Таким чином зазначена позовна вимога підлягає частковому задоволенню з підстав передбачених ч. 2 ст. 625 ч. 1 ст. 1050 ЦК України і на користь [PERSON] з [PERSON] підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми з 19.01.2019 року до 22.02.2021 року часу ухвалення рішення у сумі 1368,92 долари США (21800х3/100/365х764/днів = 1368,92) Згідно ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 5574,12 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial