Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

Позивач АТ "Родовід Банк" звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 13104 доларів США 28 центів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №40/ІЖ-001.08.1 від 05 травня 2008 року за яким банк надав йому кредит у розмірі 54480 доларів США строком по 05 травня 2033 року, включно, зі сплатою комісії за надання кредитних коштів та сплатою процентів за користування кредитом. Процента ставка за кредитним договором встановлювалась в розмірі 13 % річних. Крім того, 15 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та [PERSON] була укладена додаткова угода до кредитного договору та викладено п. 1.3 Кредитного договору в новій редакції: «Процентна ставка за цим Договором встановлюється в розмірі 15% річних». Також, з метою забезпечення виконання боржником зобовязань за кредитним договором між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки від 05 травня 2008 року. Крім того, між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки від 05 травня 2008 року. На підставі вказаних договорів, поручителі зобовязалися солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязань боржником за кредитним договором. Невиконання поручителями зобовязань за договором поруки призвело до порушення ст..ст.526, 554 ЦК України. В результаті невиконання умов кредитного договору, згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача станом на 26 січня 2015 року становить 13104 доларів США 28 центів. Таким чином, позивач за первісним позовом просить стягнути солідарно з відповідачів вищевказану заборгованість, крім того, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів судовий збір у розмірі 2183 гривні 89 копійок. Вказані обставини й стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Не визнавши позовні вимоги, відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зустрічними позовними заявами до ПАТ «Родовід Банк» про визнання договорів поруки припиненими. Зустрічні позови обгрунтовані тим, що 05 травня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та [PERSON] був укладений вищевказаний договір. За даним договором процента ставка за кредитним договором встановлювалась в розмірі 13 % річних. З вказаного первісного позову відповідачам [PERSON] та [PERSON] стало відомо, що між банком та позичальником було укладено Додаткову угоду до кредитного договору №40/ІЖ-001.08.1 від 05 травня 2008 року, згідно з якою збільшено проценту ставку за кредитним договором 15 % річних. Як вбачається із договорів поруки, їх умовами не передбачено збільшення процентної ставки банком в односторонньому порядку за кредитним договором без погодження з поручителями. Оскільки зміна процентної ставки відбулася на підставі додаткової угоди від 15.08.2008 року, внаслідок чого збільшено відповідальність поручителів у відповідності до ч. 1 ст. 559 ЦК України договори поруки припинили свою дію з 15.08.2008 року. Таким чином, зустрічні позовні заяви просили задовольнити. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні первинного позову у повному обсязі, посилався на доводи викладені в позовній заяві, просив суд звернути увагу на те, що банком надані платіжні доручення, відповідно до яких відповідач погашав кредит, а тому вважає, що строки позовної давності не пропущені. Також, зазначив, що вимоги за зустрічним позовом вважає безпідставними, необґрунтованими та недоведеними, а тому просив в задоволенні зустрічних позовів відмовити. Крім того, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідачів за первинним позовом та представник позивачів за зустрічними позовними заявами [PERSON] заперечував проти первинного позову та просив відмовити у його задоволенні. Свої вимоги мотивував тим, що банком не надано належних та допустимих доказів надання кредиту [PERSON] в сумі 54480 доларів США. Також, надав суду заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої на підставі п. 5.1 договору банк має право вимагати дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки, для окремих видів вимог встановлено спеціальну позовну давність. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії договору, скільки з певними моментами, які свідчать про порушення прав особи. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом повинна обчислюватися з моменту настання права на дострокове повернення кредиту. Таким чином, просив застосувати позовну давність та в задоволені первісного позову відмовити. Вимоги зустрічних позовних заяв просив задовольнити в повному обсязі та зазначив, що зміна процентної ставки за основним зобовязанням відбулася на підставі додаткової угоди від 15.08.2008 року, внаслідок чого збільшено обсяг відповідальності поручителя у відповідності до ч. 1 ст. 559 ЦК України, але згідно до умов договорів поруки ними не передбачено збільшення процентної ставки в односторонньому порядку без погодження з поручителями. Таким чином, просив визнати договори поруки від 05.05.2008 року припиненими з 15.08.2008 року та стягнути з банка понесені судові витрати. Крім того, надав заяву про розгляд справа за його відсутності. В звязку з цим в силу ст. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позови, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічні позови слід задовольнити, з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що між ВАТ «Родовід банк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №40/ІЖ-001.08.1 від 05 травня 2008 року за яким банк надав йому кредит у розмірі 54480 доларів США строком до 05 травня 2033 року, включно, зі сплатою комісії за надання кредитних коштів та сплатою процентів за користування кредитом. Процента ставка за кредитним договором встановлювалась в розмірі 13 % річних. Відповідно меморіального валютного ордеру №463_60 від 05 травня 2008 року [PERSON] отримав кредит від АТ «Родовід Банк» в розмірі 54480,00 доларів США, у гривневому еквіваленті 275124 гривні, з призначенням платежу: кредит на купівлю дачного будинку та земельної ділянки, згідно з кредитним договором №40/ІЖ-001.08.1 від 05.05.2008 року. На підставі додаткової угоди до кредитного договору №40/ІЖ-001.08.1 від 05 травня 2008 року було укладене наступне: викласти пункт 1.3. Кредитного договору в новій редакції «Процентна ставка за цим договором встановлюється в розмірі 15% річних». Також, судом достовірно встановлено, що метою забезпечення виконання боржником зобовязань за кредитним договором між ВАТ «Родовід банк» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки від 05 травня 2008 року. Крім того, між ВАТ «Родовід банк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки від 05 травня 2008 року. Свої зобов'язання за вказаним договором відповідач [PERSON] не виконував належним чином, в результаті чого, згідно наданих позивачем розрахунків, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 26 січня 2015 року становить 13104 доларів США 28 центів, з яких: - сума заборгованості по кредиту та процентам 11458,07 доларів США; - загальна сума пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості та трьох процентів річних від суми простроченої кредитної заборгованості 1646,21 доларів США. Відповідно до п. 8.6 кредитного договору цей договір набуває чинності з моменту надання позичальнику кредитних коштів відповідно до умов цього договору і дії до повного погашення позичальником заборгованості за кредитним договором та процентами за користування ним. До відношень, встановлених по кредитному договору застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлене цим параграфом та не випливає з положень кредитного договору. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно зі ст. 526 ЦК України, зобовязання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору і вимог Цивільного кодексу України. У порушення умов вищевказаного кредитного договору, а також ст. ст. 509, 1054 ЦК України, відповідач прийнятих на себе кредитних зобов'язань, у частині своєчасного погашення заборгованості за кредитом і нарахованим по ньому відсоткам не виконав. Відповідно до ч. 2 ст.ст. 1054, 1050 ЦК України у разі невиконання прийнятих на себе зобовязань позичальником банк отримує право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту. Згідно п. 12 постанови «Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року за №5 у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Обґрунтованих заперечень щодо неправильності здійсненого розрахунку та щодо неотримання кредитних коштів представником відповідачів не надано, навпаки представник відповідачів за первинним позовом та представник позивачів за зустрічними позовними заявами [PERSON] в якості доказу отримання кредиту [PERSON] надав квитанції про погашення кредитної заборгованості. Відповідно до квитанцій, які мітяться в матеріалах справи наданих представником відповідачів за первинним позовом та представником позивачів за зустрічними позовними заявами [PERSON], [PERSON] останній платіж в рахунок погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором вніс 29 січня 2010 року у розмірі 4000 доларів США, еквівалент у гривнях 32004 гривні 80 копійок, після цього він не сплачував кредитні кошти в рахунок погашення кредиту. Однак, вказана обставина спростовується копіями квитанцій внесених в рахунок погашення вищевказаного кредитного договору [PERSON] наданих представником банку, відповідно до яких [PERSON] погашав суму кредиту в розмірі 133 доларів США 29 лютого 2012 року. Також, встановлено, що банком позовну заяву було подано до суду 17 лютого 2015 року. На підставі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України), яка обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права, початком перебігу позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. З матеріалів справи та наданих до суду доказів представником банку, вбачається, що договорів про збільшення строків спливу позовної давності між банком та відповідачем не укладалось. Таким чином, беручи до уваги викладене судом встановлено, що позовну заяву подано судом у встановлені законом строки. Крім того, оскільки вимоги АТ «Родовід банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та приймаючи до уваги, заперечення представника [PERSON] щодо застосування строків давності та згідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, суд вважає, що з боржника [PERSON] слід стягнути заборгованість на користь банку в сумі 11458,07 доларів США (сума заборгованості по кредиту та процентам 11458,07 доларів США). Що стосується сплати пені за порушення сплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, то стягнення пені у звязку із заявою про застосування строків позовної давності та відсутності обставин, що свідчать про її переривання обмежується 12 останніми місяцями, що передували зверненню кредитора з позовом до суду. Тобто стягненню підлягає пеня з 11 січня 2014 року до часу розрахунку пені, здійсненої банком 21 січня 2014 рок. Подальших розрахунків банк не представив, позовних вимог щодо стягнення суми пені не уточнював. Відповідно до ст.. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня. Згідно із ч.ч.1,3 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане в гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та умовах, встановлених законом. Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України. Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України гривні. Таким чином, з огляду на вищевказане, сума пені за порушення тіла кредиту за цей період відповідно до розрахунку, яка підлягає стягненню з [PERSON] складає 26026 гривень 64 копійки (1646,21 доларів США*15,810005 (курс НБУ станом на 16.01.2015 року). Також, з [PERSON] підлягає стягненню відповідно до ст.. 88 ЦПК України судові витрати в сумі 2183 гривні 89 копійок. Вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, дійсно згідно додаткової угоди від 15 серпня 2008 року до кредитного договору №№40/ІЖ-001.08.1 від 05 травня 2008 року укладеної між ВАТ «Родовід банк» правонаступником ПАТ «Родовід Банк» та відповідачем [PERSON] було викладено п. 1.3 Кредитного договору в новій редакції «Процентна ставка за цим Договором встановлюється в розмірі 15% процентів річних». Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У відповідності до вимог ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Так, договори поруки підписані особисто представником банку та поручителями [PERSON], [PERSON], зміст договорів не містить їх згоди на збільшення процентної ставки.. До заперечень представника банку суд ставиться критично та повністю погоджується з позицією представників відповідачів за первісним позовом та представникові позивачів за зустрічним позовом, оскільки [PERSON], [PERSON], у якості поручителів згоди на збільшення процентної ставки не надавали, підписання представником банку додаткової угоди, не є узгодженням з поручителями. Таким чином, у зобов'язаннях, в яких бере участь поручитель як фізична особа, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Отже, в результаті укладення додаткової угоди між банком та позичальником [PERSON], з моменту виникнення заборгованості у позичальника, збільшився й обсяг відповідальності поручителів. Частиною 1 статті 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності. Пункт 22 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. За таких обставин суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених зустрічних позовів та вважає, що в результаті укладення додаткової угоди між банком та позичальником кредиту, на яку поручителі згоди не надавали, обсяг відповідальності поручителів значно збільшився, тому права поручителів порушені і підлягають судовому захисту шляхом припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст.559 ЦК України. Також підлягають задоволенню вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо стягнення з банка понесених судових витрат за подачу зустрічного позову до суду. Беручи до уваги вищевказане, суд приходить до висновку, що первинні позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги суд виходив з вищевикладених встановлених обставин та відповідних до них правовідносин по первісному позову. На підставі викладеного ст. ст. 525-526, 559, 610, 1049, 1050, 1054 ЦК України, Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: partial