Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач - [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГО-ІНВЕСТГРУП» про стягнення заборгованості по заробітній платів сумі 93 801,66 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 111 803,60 грн. за період з 31.01.2020 року по 03.08.2020 року (887,33 грн. середньоденна заробітна плата х 126 робочих днів затримки). Свої вимоги позивач мотивує тим, що знаходився у трудових відносинах з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГО-ІНВЕСТГРУП». 30.01.2020 року, відповідно до рішення учасника №1/20 від 27.01.2020 року, наказом №30/01 від 30.01.2020 року позивача було звільнено. Проте, вдень звільнення повний розрахунок по заробітній платі з позивачем здійснений не був. Станом на день звернення із позовом, зазначена вище заборгованість перед позивачем по заробітній платі не погашена, точний розмір заборгованості позивачеві невідомий, з огляду на ігнорування відповідачем запитів позивача та його представника про надання довідки про розмір нарахованої, проте, не виплаченої заробітної плати; розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати; кількість невикористаних днів відпустки. Наведене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми невикористаної відпустки та відшкодування моральної шкоди. Одночасно, позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів у справі, зокрема, зазначених вище довідок, на підтвердження розміру спірної заборгованості, яке було задоволено судом у повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності з урахуванням відзиву на позов. В свою чергу, у відзиві на позов відповідач визнає факт наявності заборгованості перед позивачем по заробітній платі в загальному розмірі 63 815,14 грн., з яких 45 001,11 грн. - невиплачена заробітна плата, 18 814,03 грн. - компенсація за невикористану відпустку тривалістю 37 днів. На вимогу суду надав довідку про розмір заборгованості по заробітній платі у згаданому вище розмірі, а також, довідку про розмір середньомісячної заробітної плати, що становить 18 634,00 грн., та середньоденної заробітної плати (по календарним дням), що становить 631,66 грн. Разом з цим, вимоги позивача про стягнення 10 000,00 грн. моральної шкоди вважає безпідставними та не підтвердженими належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву та додані матеріали, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у день звільнення, згідно вимог ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Отже за п.п. 2, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з п. 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 12, 13 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, за принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, з 18.07.2018 року [PERSON] (позивач) знаходився у трудових відносинах з ТОВ «ЕНЕРГО-ІНВЕСТГРУП». 30.01.2020 року останній був звільнений з роботи відповідно до рішення учасника №1/20 від 27.01.2020 року, наказом №30/01 від 30.01.2020 року. Водночас, всупереч вимог ст. 116 КЗпП України, не здійснив виплату позивачеві всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, в день звільнення працівника. Станом на час прийняття судом рішення остаточний розрахунок з позивачем не проведений. Доказів протилежного суду не представлено. Відповідачем визнано позовні вимоги частково, а саме, в частині заборгованості по заробітній платі в загальному розмірі 63 815,14 грн. З огляду на наявність суперечливих даних в представлених сторонами доказах, судом на підставі ч. 7 ст. 81 ЦПК України було витребувано у позивача - банківську виписку за період з 30.01.2020 року по теперішній час; у відповідача - довідку про розмір заборгованості по заробітній платі за період з 30.01.2020 року по дату надання; у Торецького об`єднаного управління ПФ України індивідуальні відомості про застраховану особу щодо позивача з бази даних ІКІС СПОВ. Позивачем на вимогу суду надано банківські виписки АБ «Укргазбанк» та АТ «ПриватБанк» за період з січня 2020 року по січень 2021 року, які доказів погашення відповідачем заробітної плати не містять (а.с. 109-118). Відповідачем на вимогу суду доказів повного чи/або часткового погашення заборгованості перед позивачем за заробітною платою не представлено. В свою чергу, з індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Торецьким об`єднаним управлінням ПФ України станом на 02.12.2020 року, вбачається розмір нарахованої, проте, не виплаченої позивачеві заробітної плати за наступний період: листопад 2019 року - 18 634,00 грн; грудень 2019 року - 18 634,00 грн.; січень 2020 року - 42 005,26 грн., тобто на загальну суму 79 273,26 грн. (а.с. 95). Зважаючи на наведене, суд погоджується з розрахунком позивача щодо розміру його середньоденної заробітної плати, що дорівнює 887,33 грн. з розрахунку 37 268,00 грн. (заробітна плата за два попередніх місяці, тобто листопад-грудень 2019 року) / 42 робочих дні (сумарна кількість відпрацьованих днів за листопад-грудень 2019 року). Отже, за розрахунком позивача, з яким погоджується суд, розмір середнього заробітку позивача за період затримки розрахунку при звільненні становить 111 803,60 грн. з розрахунку 887,33 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 126 робочих днів затримки розрахунку (з 30.01.2020 року по 03.08.2020 року). За змістом ст. 117 КЗпП України, в світлі трактування відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", вина роботодавця у затримці розрахунку презюмується, оскільки саме роботодавець має довести відсутність своєї вини. Натомість, жодних документальних доказів на підтвердження відсутності вини роботодавця у затримці розрахунку при звільненні позивача, суду не представлено, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 79 273,26 грн. заборгованості із заробітної плати; 111 803,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2020 року по 03.08.2020 року слід визнати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Окрім того, згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає та не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, а отже, будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Отже, з урахуванням ступеня та глибини моральних страждань позивача, отриманих внаслідок незаконного позбавлення позивача належних йому виплат шляхом затримки розрахунку при звільненні, що поставило його родину в скрутне фінансове становище; зважаючи на наявність в матеріалах справи доказів ігнорування відповідачем адвокатського запиту представника позивача з приводу надання довідок про розмір заборгованості із заробітної сплати, кількості днів невикористаної відпустки, розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати тощо; відсутність доказів погашення відповідачем заборгованості по заробітній платі станом на час прийняття судом рішення, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача 10 000,00 грн. моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи часткове задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2 010,77 грн. судового збору (201 076,86 грн. / 215 605,26 грн. х 2 156,05 грн.)

Outcome: partial