Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що 01 грудня 1993 року зареєструвала шлюб з [PERSON] у виконкомі Коршівської сільської ради Коломийського р-ну про в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 31, а до того з 1980 року проживали разом в цивільному шлюбі вели спільне господарство. Від спільного проживания у них дітей не було, а у [PERSON] є дві дочки від першого шлюбу [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]На початку їх спільних відносин в 1980 р. будинок в якому проживав [PERSON] за адресою [ADDRESS] був незавершеним будівництвом, а саме придатними для проживання було тільки дві кімнати, які він почав будувати з колишньою дружиною [PERSON]. Після постановления рішення Коломийським районним судом про розірвання шлюбу та розподіл майна від 22.02.1977 року між [PERSON] та [PERSON] була укладена угода в 1978р. про розподіл майна у відповідності до якої [PERSON] сплачує [PERSON] гроші за половину житлових та господарських будівель й інше майно, яке належить [PERSON] згідно рішення народного суду в сумі 5500 крб., а також передає їй корову, двохспальне ліжко та дрібні домашні речі. З 1980 року вони із [PERSON] проживали разом однією сімє»ю і вели спільне господарство. Під час спільного проживання з 1980 року вони добудували дві кімнати, комору, сарай, стодолу, навіс, літню кухню, гараж, убиральню. Господарські споруди, а саме сарай і стодола, які були об'єктом поділу майна подружжя, на час спільного проживання позивача з [PERSON] стали повністю непридатними для користування і тому були знесені і побудовані нові. [INFO] помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з ? частини будинку з належними господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS]. У відповідності до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 19.10.2000 року [PERSON] був власником даного житлового будинку, що підтверджується також технічним паспортом. Після смерті [PERSON] позивач звернулася до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Із заявами про прийняття спадщини звернулися також дочки спадкодавця [PERSON] та [PERSON], а також чомусь його колишня дружина [PERSON]. Вважає, що колишня дружина спадкодавця [PERSON] не має права на спадок так як шлюб між нею на колишнім чоловіком був розірваний, а майно поділено, що підтверджується копією рішення суду та угодою від 1978 року. Майно яке створене [PERSON] підчас проживання з колишньою дружиною та стало предметом розподілу, на час їх спільного проживання істотно збільшилося тому що добудова будинку проводилася на кошти отримані нею від продажу квартири в [ADDRESS]. У відповідності до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спірне майно на частину якого претендують дочки та колишня дружина набуте ними із [PERSON] під час спільного проживання і є спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 01.12.1993 року. У відповідності до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належитьдружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності Статтею 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. В постанові Пленуму Верховного суду України 21.12.2007р. N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» в п. 30 вказано, якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. У довідці виданій Коршівською сільською радою від 12 грудня 2014 року зазначено, що тип двору є робітничим і на момент смерті [PERSON] [INFO] у спадковому будинку проживала тільки дружина [PERSON] Таким чином, позивач є співвласником житлового будинку за [ADDRESS] та спадкоємцем першої черги на рівні з дочками спадкодавця від першого шлюбу. Коломийською районною нотаріальною конторою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину так як у свідоцтві про право власності від 19.10.2000 року не зазначено її частки у спільній сумісній власності подружжя. Також, існує спір між спадкоємцями відносно величини частки у спадковому майні. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 19.03.2015 року. Згідно ст. ст. 364, 367 ЦК України та роз'яснень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 4 жовтня 1991 року зі змінами від 25.12.92р., 04.06.93р., 25.05.98р. " Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" виділ в натурі часток жилого будинку можливо провести, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. Відповідно до вимог ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України з набуттям права власності на житловий будинок до набувача переходить право власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розміщений у розмірах, встановлених договором, а якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, а при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. На підставі викладеного, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати будинковолодіння [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], визнати за нею право власності на ?, як частку спільної сумісної власності цього будинковолодіння та 1/6 частки від 1/2 частини спадкового майна, а в загальному на за 2/3 частки будинковолодіння. В заяві про застосування строку позовної давності позивач вказує, що [PERSON] на протязі 37 років не пред'явила рішення Коломийського районного суду до виконання, не приймала участі в утриманні будинковолодіння, а також рішення є незрозумілим так як в ньому не вказано за якою адресою знаходиться спірне майно і відсутні правовстановлюючі документи того будиноволодіння яке підлягало б поділу. У судовому засіданні відповідачі пояснили, що [PERSON] не зверталася в будь-які інстанції про усунення перешкод в користуванні її майном. У зв'язку з тим , що у відповідності до ч.2 ст.72 СК України, ст. 71, ст. 80 ЦК України ( ред. 1963 року) застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. [PERSON] знала ще в 1978 ріці що її право на майно порушене, але не звернулася до суду за захистом порушених прав. А на даний час після розірвання шлюбу та розподілу минуло тридцять вісім років. Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Просить застосувати строк позовної давності та відмовити у зустрічному позові. Згідно зустрічної позовної заяви відповідач [PERSON] вважає, що має право на визнання за нею права власності на ? частину будинковолодіння виходячи в наступних обставин. 11.11.1958 р. у Коршівськійсільській раді Коломийського району [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON]. [INFO] Спочатку сімейне життя було спокійне, вони знаходили спільну мову, під час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON]. [INFO] Однак, з часом, [PERSON] став жорстоким, часто ображав її, лаявся, спільне подружнє життя стало неможливим. Тому, відповідно до рішення суду від 22.02.1977 р. шлюб між ними розірвано та розподілено майно. Зокрема, їй виділено половину житлового будинку, зазначеного у плані інвентар бюро літерами 2,3, сараї В.Б. вбиральні огорожі, корову вартістю 5020 крб., 2 ліжка -150 крб., письмовий стіл - 20 крб., диван - 40 крб., швейну машинку -70 крб., буфет 15 крб., етажерку -5 крб., шкаф - 70 крб., шкаф - 15 крб., пральну машинку - 50 крб., 2 крісла - 10 крб., З крісла - 9 крб., всього на загальну суму 3350 крб. Окремо її зобов'язано зробити окремий вхід до своєї частини житлового будинку. Після розлучення із [PERSON] двоє дочок залишились проживати з нею на її повному утриманні. На виконання рішення суду зробила окремий вхід до житлового будинку та займалась веденням домашнього господарства у своїй частині зазначеного вище житловою будинку . Деякий час вони спокійно проживали в одному будинку, мали кожен свою частину. Однак, [PERSON] все частіше став виганяти її та дітей з подвір'я, різними способами знущався над ними, ображав, застосовував як моральне, так і фізичне насильство. Тобто, проживати на одному подвір'ї вони не могли. Тому, одного вечора, коли [PERSON] не було, вони з дочками вимушені були втекти з дому до будинку її батьків. Звичайно, в таких умовах, вони не змогли нічого громіздкого, високовартісного із собою забрати, тому все залишилось у її половині будинку. Надалі, у зв'язку із неможливістю подальшого проживання поруч із [PERSON] вони планували повернутись та забрати свої речі із будинку. Однак, [PERSON] кожного разу коли вони намагались зайти до своєї частини будинку не надавав такої можливості, ображав нецензурною лайкою, застосовував фізичне насильство, інколи навіть наносив тілесні ушкодження. Взагалі не цікавився дочками, більше того, коли дочки проживали у сусідньому будинку, який належав батьку [PERSON] останній постійно знущався над ними, виганяв неодноразово наносив тілесні ушкодження, через що діти вимушені були переїхати з того будинку та у подальшому не виявляли бажання спілкуватись зі своїм батьком, боялись його. Отже, з часу, коли вона з дочками втекли з дому у 1978 році, у своїй половині будинку вона жодного разу не була, речі свої звідти їй так і не вдалось забрати. Більше того, через таке негативне та жорстоке відношення [PERSON] його дочка [PERSON] не мала можливості проживати у будинку, який отримала у спадок від свого дідуся. [PERSON], тобто батька [PERSON] та який знаходився на суміжній із спірним будинком земельній ділянці. [INFO] [PERSON] помер. Відповідно, після його смерті виникло питання оформлення спадщини. Окрім того, у неї з'явилась можливість зайти до частини будинку, що належить їй на праві власності відповідно до рішення суду. Однак, як у подальшому їй стало відомо, що відповідно до рішення Коршівської сільської ради Коломийського району № 220 від 14.10.1987 р. видане свідоцтво про право власності на житловий будинок від 19.10.2000 р. згідно якого єдиним власником спірного житлового будинку є [PERSON] Дане рішення та свідоцтво видані та прийняті усупереч рішенню Коломийського райсуду від 22.02.1977р. відповідно до якого вона є власником половини будинку. До позовної заяви [PERSON] долучила угоду складену 26.11.1978 р. про нібито досягнення домовленості між нею та її колишнім чоловіком [PERSON] про поділ спільно нажитого майна подружжя. Однак, стверджує, що жодних домовленостей між нею та померлим [PERSON] після винесення та оголошення рішення суду від 2.02.1977р. про розлучення та поділ майна не було. Окрім того, на період 1978 року 5500 карбованців, про які йдеться в угоді про поділ майна, це були надзвичайно великі гроші, які вона у разі їх отримання використала б на забезпечення своїх дітей всім необхідним, а не працювала б так важко, щоб хоч якось прогодувати себе та свою сім'ю. До того ж, спільно нажите майно судом було оцінено в 3350 крб., тому незрозуміло чому вартість цього ж майна через невеликий час почала становити аж 5500 карбованців (враховуючії, що в радянські часи була стабільність у ціновій політиці протягом багатьох років). Також, окремо звертаю увагу, що в угоді зазначено, що [PERSON] віддає їй безоплатно корову, двоспальне ліжко і дрібні побутові речі. Однак, згідно рішення суду від 22.02.1977 р. корова належала їй. Також, звертає увагу суду на порушення порядку укладення угоди від 26.11.1978 р. який був чинний на момент її укладення і передбачений чинним законодавством. Зокрема, в угоді вказано про те що вона укладена у присутності: секретаря виконкому Коршівської сільської ради народних депутатів Бойко Євдокії Михайлівни, бухгалтера сільської ради Марусяк Мирослави Григорівни, касира сільської ради [PERSON]. Однак, жодною підпису, окрім нібито її та підпису [PERSON] працівниками Коршівської сільської ради народних депутатів не проставлено, що свідчить про те, що дана угода складена в «особливих умовах», які потребували недодержання процедури укладення таких угод. Оскільки, їй нічого не було відомо про таку угоду, а печатку сільської ради проставлено на угоді без її присутності, підпис, проставлений навпроти її прізвища не її, відповідно, відсутні і підписи представників сільської ради, які також мабуть не хотіли, щоб їх притягнули до відповідальності за посвідчення угоди без однієї із сторін. Також в зазначеній угоді відсутній штамп, що підтверджував би реєстрацію даної угоди. Статтею 47 ЦК УРСР (в редакції на момент, яким датується спірна угода) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках зазначених у законі Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками передбаченими частиною другою статті 48 цьою Кодексу. Відповідно до ст. 48 ч. 1 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 3 Закону УРСР «Про державний нотаріат» (чинного на момент укладення спірної угоди) для вчинення нотаріальних дій в Українській РСР організуються державні нотаріальні контори. Нотаріальні дії в державних нотаріальних конторах вчиняють державні нотаріуси (старші державні нотаріуси, заступники старших державних нотаріусів, державні нотаріуси). У населених пунктах, де не має державних нотаріальних контор, нотаріальні дії передбачені Законом СРСР «Про державний нотаріат» та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради депутатів трудящих покладено вчинення нотаріальних дій. Відповідно до вимог ст. 25 вказаного Закону УРСР всі нотаріальні дії вчинені державними нотаріусами і службовими особами виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. Державні нотаріуси, службові особи виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, які вчиняють нотаріальні дії за письмовою заявою осіб або вимогою органів, зазначених у частинах другій і третій статті 7 цього Закону, видають виписки з реєстру нотаріальних дій. Згідно із статтею 26 вказаного Закону УРСР посвідчення угод, справжності підпису на документах здійснюється шляхом вчинення посвідчували написів на відповідних документах з прикладенням печатки. Відповідно до ст. 34 Закону державні нотаріуси, службові особи виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, для яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. За бажанням сторін посвідчуються й інші угоди, для яких законодавством не встановлено обов'язкової нотаріальної форми. Державні нотаріуси та інші службові особи які вчиняють нотаріальні дії перевіряють, чи відповідає зміст посвідчувальних ними угод вимогам закону та дійсним намірам сторін. Згідно вимог ст. 35 Закону угоди про відчуження майна, яке підлягає оподаткуванню або збору, посвідчуються за умови подання доказів про сплату податку чи збору або при наявності згоди відповідних органів і набувача на перевід нарахованого податку або збору до набувача. Угоди про відчуження або заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. При посвідченні угод про відчуження або заставу жилого будинку (частини будинку) чи квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників перевіряється також відсутність заборони відчуження або арешту майна. Посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку (частини буднику) квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників провадиться за місцем знаходження жилого будинку державною нотаріальною конторою або виконавчим комітетом міської, селищної, сільської Ради депутатів трудящих. Угода про відчуження жилого будинку (частини будинку), будівництво якого не закінчено, посвідчується при наявності рішення виконавчого комітету районної, міської, селищної Ради депутатів трудящих про згоду на таке відчуження. Відповідно до вимог ст. 40 Закону договори, заповіти, довіреності та інші документи, в яких викладено зміст угод, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються державному нотаріусу або службовій особі виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради депутатів трудящих, яка вчиняє нотаріальні дії н менш ніж у двох примірниках, один з яких залишається в справах державної нотаріальної контори або виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради депутатів трудящих. Згідно cт. 60 Закону державний нотаріус, службова особа виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів засвідчують справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові, не має характеру угоди та не містить у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. Державний нотаріус, службова особа виконавчого комітету міської, селищної, сільської ради народних депутатів вчиняє нотаріальні дії, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують фактів, викладених у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблений даною особою. Вважає, що за таких обставин, зазначені у зустрічній позовній заяві фактичні дані спростовують первісну позовну заяву. Тому, просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок від 19.10.2000 р. а також угоду від 29.11.1978 р. і визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS], який належав померлому [PERSON] В заяві про збільшення позовних вимог відповідач [PERSON] просить також визнати частково незаконним рішення Коршівської сільської ради Коломийського району № 220 від 14.10.1987 р. в частині оформлення права власності [PERSON] (порядковий помер 190) на спірне будинковолодіння. В запереченні на заяву про застосування строку позовної давності представник відповідача посилається на протиправну поведінку [PERSON] який не допускав відповідачів до спірного будинку, а після того як він почав проживати з позивачем вони не хотіли втручатись в їх сімейне життя. Відповідач вважала, що їй належить половина будинку згідно рішення суду, а тому перебіг стоку позовної давності слід відраховувати з часу винесення постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.03.2015р. Про існування оспорюваного свідоцтва про право власності відповідач дізналась лише після отримання матеріалів позовної заяви. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримали. Проти зустрічного позову заперечили. Пояснила, що з 1980 р. проживали однією сім»єю і вели спільне господарство з [PERSON] в спірному будинковолодінні до часу смерті останнього. Зі слів [PERSON] знає, що він сплатив грошову компенсацію колишній дружині [PERSON] за належну їй частину будинку, про що було укладено угоду та відібрано розписку. За час спільного проживання з померлим [PERSON] будь-яких майнових претензій до [PERSON] не пред»являла. У 2000р. виробили свідоцтво про право власності. Коли прийшла проживати в спірне будинковолодіння, то [PERSON] замурував другий вхід. Вони проживали у всій хаті, був коридор і три кімнати. Коридор був незакінчений. За час спільного проживання вони спільними зусиллями і коштами добудували коридор, побудували комору, нову стайню, погріб, ванну кімнату, гараж, літню кухню, добудували стодолу, вимурували пічку і встановили вікно в житловому будинку. Будівельні роботи проводились з 1980р. по 1994р. Продала власну квартиру за 2500 крб., а виручені гроші вклала в будівництво. В 1987р. придбали автомобіль марки «Москвич», який продали в червні 2014р. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили, зустрічні позовні вимоги підтримали. Пояснила, що з 18 річного віку проживала в спірному будинковолодінні. Після рішення суду про розірвання шлюбу і поділ майна взимку покинула спірний будинок і перейшла проживати до своїх батьків. При цьому, виписалась і прописалась за новим місцем проживання. На той час була літня кухня, гараж, стодола, погріб. Брат допоміг їй влаштувати другий вхід до її половини будинку. Угоди від 29.11.1978р. та розписки про отримання коштів не підписувала. Про існування такої угоди не знала. Корову забрала. Не пригадує чи був судовий виконавець і чи підписувала акт щодо передачі ліжка в рахунок погашення різниці вартості часток в сумі 67 крб. 50 коп. З приводу знущань [PERSON] над нею та дітьми в правоохоронні органи не повідомляла. З виділеного їй судом майна забрала із спірного будинковолодіння лише швейну машинку, ліжко і корову. Всі ці роки приблизно раз на місяць приходила подивитись на спірне будинковолодіння. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, вимоги зустрічного позову визнала. Пояснила, що її батько [PERSON] погано ставився до їх матері [PERSON] та до дітей. На час розлучення батьків в спірному будинку було закінчено три кімнати, кухня і коридор, а також комора, стодола і гараж. Взимку вони з матір»ю виселились із спірного будинковолодіння в дідовий будинок. При цьому, забрали рухоме майно, яке завантажували в автомобіль. Пральну машинку залишили. Забрали також корову і ліжко. Батько сплачував аліменти. Не допускав їх до будинку. Позивач проживає в спірному будинковолодінні з 1990-их років. За час їх спільного проживання було зроблено лише косметичний ремонт в будинку. Літня кухню, гараж, погріб, стодолу батько побудував до початку спільного проживання з позивачем. Всі документи знаходились в батька. Пригадує, що в 1979р. мати переоформляла дідовий будинок. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Вимоги зустрічного позову визнала. Пояснила, що [PERSON] почала проживати в спірному будинковолодінні з 1990-их років. До неї жили інші співмешканки. Після розлучення батьків подвір»я спірного будинковолодіння і будинок було поділено. Вони з матір»ю жили окремо, був окремий вхід. До виселення відповідачв батько добудував коридор і вимурував літню кухню. Батько допускав їх до будинку. Представник відповідача - Коршівської сільської ради в судовому засіданні просить вирішити заявлені вимоги згідно закону. Пояснив, що є головою сільської ради з 2002р. Підтвердив легітимність угод від 27.11. та 29.11.1978р. та акту від 05.04.1977р., як складених за участю дійсних посадових осіб та депутатів сільської ради, дійсність прикладеної печатки сільської ради на даних угодах. Пояснив, що на той час існувала практика укладення таких угод. Копії даних угод чи інших документів щодо них в сільській раді не збереглись. Будь-яких скарг на [PERSON] до сільської ради не надходило. Суд, вислухавши учасників судового засідання, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та зібрані докази вважає, що позовні вимоги частково підставні і підлягають до часткового задоволення, зустрічні позовні вимоги безпідставні і в їх задоволенні слід відмовити, з наступних мотивів. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після його смерті залишилось спірне будинковолодіння за [ADDRESS], на яке [PERSON] виконавчим комітетом Коршівської сільської ради 19.10.2000р. було видано свідоцтво про право власності. В даному свідоцтві вказано, що воно видано на підставі рішення Коршівської сільської ради № 220 від 14.10.1987р. Рішенням виконкому Коломийської районної ради народних депутатів № 220 від 14.10.1987р. вирішено оформити право власності окремих громадян на житлові будинки, зокрема в с. Казанів на підставі, зокрема рішення виконкому Коршівської сільської ради від 24.09.1987р. в додатку до якого під № 190 значиться спірне будинковолодіння по [ADDRESS], яке рахувалось за [PERSON] Згідно матеріалів спадкової справи, заяви про прийняття спадщини подала дружина померлого - позивач [PERSON] та його діти - відповідачі [PERSON] та [PERSON] Також, відповідач [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою в якій вказала, що вона розірвала шлюб з померлим 1979р., а тому претендує на виділ частки у спільному майні подружжя, а саме на спірне будинковолодіння. Постановами державного нотаріуса від 19.03.2015р. та 07.05.2015р. відмовлено сторонам у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя та право на спадщину через наявність майнового спору. Згідно направленої суду Коломийським районним відділом ДРАЦСу копії актового запису № 22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 20.02.1979р. Час розірвання шлюбу в 1979р. визнали сторони по справі. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу офіційно шлюб між [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено 1 грудня 1993р. У відповідності до довідки Коршівської сільської ради, яка видана позивачу 12.12.2014р. спірне будинковолодіння належить померлому [PERSON], тип двору - робітничий, на момент смерті в будинку була зареєстрована і проживала крім [PERSON] позивач [PERSON], заповіт від імені померлого у виконкомі сільської ради не посвідчувався. Згідно довідки Коршівської сільської ради від 03.03.2015р. у земельно-кадастровій книзі за [PERSON] обліковуються земельні ділянки орієнтовною площею 0,48 га, з яких 0,08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,40 га для ведення особистого селянського господарства. Згідно оглянутих в судовому засіданні погосподаських книг за 1980-1995рр. спірне будинковолодіння рахується за [PERSON], дані про проживання позивача наявні в книгах за 1991-1995рр. Рішенням народного суду Коломийського району від 22.02.1977р. було вирішено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 11.11.1958р. та розподілено спільно нажите майно, зокрема виділено [PERSON] половину житлового будинку зазначеного в плані інвентарбюро літерами 2, 3, сараї В, Б, вбиральні та огорожі, корову вартістю 500 крб., 2 ліжка - 150 крб., письмовий стіл - 20 крб, диван - 40 крб, швейну машинку - 70 крб., буфет - 15 крб., етажерку -3 крб., шкаф - 70 крб., шкаф - 15 крб., пральну машинку - 50 крб., 10 крб. - 2 крісла, 9 крб. - 3 крісла, всього на загальну суму - 3 350 крб. [PERSON] виділено половину житлового будинку зазначеного в плані інвентарбюро літерами «4», «5», «1», сарай «Е», сарай «Д», сарай «Г», дерев»яне ліжко, вартістю - 10 крб., телевізор «Весна» - 50 крб., радіоприйомник - 25 крб., тумбочка - 7 крб., диван-ліжко - 65 крб., трюмо - 80 крб., газову плитку - 60 крб., мотоцикл - 600 крб., З крісла - 9 крб., 50 крб. - килим, а всього на загальну суму - 3 283 крб. Стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] - 65 крб. 50 коп. Зобов»язано [PERSON] зробити окремий вхід до своєї частини будинку. Згідно угоди від 27.11.1978р. [PERSON] домовився з [PERSON] про те, що сплачує їй гроші за половину будівель і майна в сумі 5500 крб., яке належить [PERSON] згідно рішення народного суду в сумі 5500 крб., і крім того віддає їй корову, двійне меблеве ліжко та дрібні хатні речі. В даній угоді вказано, що вона укладена в присутності голови виконкому Коршівської сільської ради, депутата та дільничного інспектора міліції. Наявні підписи та печатка сільської ради. Згідно змісту угоди від 29.11.1978р. [PERSON] в присутності секретаря, бухгалтера та касира сільської ради отримала від [PERSON] 5500 крб., корову, ліжко та дрібні домашні речі. На даній угоді є підписи сторін та печатка сільської ради. Згідно висновку проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи будівництво розпочато в 1960-х роках та було прийняте в експлуатацію в 1964 році, про що свідчить запис в технічному паспорті МБТІ. Документального підтвердження наявності-існування інших об'єктів досліджуваного будинковолодіння по [ADDRESS], станом на 1965рік не виявлено, що свідчить про їх самочинне будівництво, аварійність або відсутність. Час перебудовчих та будівельних робіт досліджуваного господарства по вул. Польова 3 однозначно визначити не надається можливим, але однозначно можна стверджувати що їх забудову проведено в межах 1977 - 1986 років. В технічному паспорті Коломйського МБТІ не вказано побудову існуючого (виявлено експертним дослідженням) підвалу, що свідчить про ймовірну його побудову в період з 1986 по 2001 роки. Стіни житлового будинку виконані із шлакобетону, із частковим використанням цегли. Побудова прибудованої частини житлового будинку, приміщення 1-1 та 1-6 виконано з цегли. Експертним дослідженням встановлено, що значний відсоток будівельно - ремонтних робіт, проведених перебудовчих невід'ємних робіт покращення та реконструкції, проведених з лютого 1977р. по 2001р., досліджуваного будинковолодіння по [ADDRESS], що становить: 229% -100% = 129% . Дійсна ринкова вартість досліджуваного будинковолодіння по [ADDRESS] станом на час проведення експертного дослідження 02.12.2015року становить 318 946 грн. 64 коп. Довідкою ЦНП м. Коломия підтверджується факт реєстрації за [PERSON] автомобіля марки М 219 в 1987р., що зумовлювало будівництво гаража. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає неподалік із спірним будинковолодінням. Позивач там проживає з 1979-80рр. На час поділу майна згідно рішення суду між [PERSON] та [PERSON] будинок був недобудований, а саме дві з трьох кімнат були непридатні для проживання без підлоги. Була дерев»яна стайня і туалет. Все решта було побудовано за час спільного проживання померлого з позивачем. Зі слів свого батька, який є братом померлого знає, що останній розповідав батькові про те, що сплатив [PERSON] вартість належної їй частини будинковолодіння і вона разом з дочками забрали свої речі і виселились з будинку. Після [PERSON] в 1979р. разом з [PERSON] проживала декілька місяців [PERSON]. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що з 1990р. проживає по сусідству через дорогу із спірним будинковолодінням. На той час [PERSON] вже проживала в спірному будинковолодінні, де проживає по даний час. Йому відомо, що вона жила там вже тривалий час. Вони жили добре. Бачив як вони разом добудовували стайню, стодолу, ванну, погріб, літню кухню. Ванна, погріб і літня кухня - це одне приміщення. Гараж вже був побудований. В 1998р. допомагав [PERSON] в коридорі встановлювати вагонку. Дерев»яну стодолу вони перебудували на цегляну. Чув, що люди в селі говорили, що [PERSON] сплатив [PERSON] вартість її частини будинковолодніння, оскільки вона нападала на нього, а після сплати перестала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає по сусідству із спірним будинковолодінням з 1976р. Позивач почала проживати з 1980р. Жили вони добре. До неї недовго проживала [PERSON] Коли [PERSON] виселялась, то забрала всі речі, корову, зламала огорожу. Батько [PERSON] часто приходив, плакав і скаржився на [PERSON] При поділі будинку [PERSON] залишив [PERSON] дві кімнати, а собі одну неготову для проживання. [PERSON] розповідав їй, що сплатив [PERSON] біля 5000 крб. За час спільного проживання [PERSON] з позивачем побудували цегляні стайню, стодолу, дерев»яний гараж, погріб, ванну і літню кухню, добудували коридор, провели газ, встановили газову плиту, в кімнаті будинку встановили вікно, пічку. [PERSON] з [PERSON] жили погано, часто сварились, бились. У неприязних відносинах із сторонами не перебуває. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає по сусідству із спірним будинковолодінням. Знає, що [PERSON] з [PERSON] жили погано, сварились. Коли прийшла проживати [PERSON] не може сказати, оскільки працював в Росії. Також, не може сказати часу проведення будівельних робіт. Знає, що [PERSON] разом з [PERSON] будували гараж, придбали автомобіль. Коли була [PERSON], то була стайня і стодола. До [PERSON] жила також [PERSON] Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] підтвердив висновки експертизи і пояснив, що його висновки слід розуміти так, що внаслідок проведених будівельно-ремонтних робіт та покращень за заданий судом період часу, тобто з 1977р. по 2001р., вартість будинковолодіння збільшилась на 129%. Суд, вважає, що данними висновку експертизи, поясненнями експерта та об»єктивно встановленими обставинами справи спростовуються доводи відгуку представника відповідача на висновок експертизи. Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що враховуючи час прийняття рішення суду від 1977р. про розірвання шлюбу та поділ майна між [PERSON] та [PERSON] та виселення відповідачів із спірного будинковолодніння, що ними визнано, виходячи з пояснень допитаних в судовому засіданні свідків та позивача встановлено, що позивач почав проживати спільно однією сім»єю та вести спільне господарство з [PERSON] з 1980р., з яким пізніше в 1993р. зареєстрував шлюб, в якому перебував до часу смерті [PERSON] Відсутність до 1990р. у погосподарських книгах данних про позивача пояснюється проживанням позивача без офіційної реєстрації шлюбу. На даний час позивач продовжує проживати в спірному будинковолодінні. За час спільного проживання позивача з померлим було проведено значні будівельні та ремонтні роботи, які призвели до істотного покращення спірного майна на 129%, що підтверджується показаннями свідків, висновком судової будівельно-технічної експертизи, порівнянням данних про склад будинковолодіння у рішенні суду з данними про склад та характеристику будинковолодіння, які зазначені у виписці з інвентаризаційних матеріалів, технічному паспорті та в експлікації і плані житлового будинку станом на 2015р. В останній зазначено про наявність чотирьох житлових кімнат, кухні і коридору. При цьому, суд не знаходить достатніх доказів проведення будівельних і ремонтних робіт в період з часу поділу майна за рішенням суду від 1977р. до початку спільного проживання позивача з [PERSON] в 1980р. Вищевказані пояснення відповідачів, зокрема щодо наявного на час розірвання шлюбу майна є до певної міри суперечливими. Згідно ст. 22 КпШС України, який діяв на час спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 24 ч.1 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства У відповідності до ст. 17 ЗУ «Про власність», який діяв на час спірних правовідносин до укладення шлюбу позивача з [PERSON], якщо будівництво будинку і господарських споруд велося за рахунок спільної праці членів сім'ї, то жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою згодою між ними. Ніякої письмової чи усної домовленості з приводу того, що позивач не є співвласником спірного будинковолодіння, сторони суду не представили. Згідно діючого на даний час законодавства, зокрема ст. 74 СК України, коли жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, і на це майно поширюються положення глави 8 СК України. Згідно з ст. 57 СК України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося в своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 331 ч.1,2 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 4 Цивільного Кодексу УРСР, який діяв на час спірних правовідносин цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають , зокрема: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків. Суд, вважає, не доведеними будь-якими доказами посилання відповідача на те, що вона не укладала і не підписувала угод від 27.11. та 29.11.1978р. про сплату їй [PERSON] вартості частини будинковолодіння. Згідно акту судовиконавця від 05.04.1977р., складеного в присутності [PERSON], [PERSON] депутата і працівника Коршівської сільської ради у зв»язку з відсутністю коштів у [PERSON] в рахунок сплати заборгованості різниці у вартості часток виділених рішенням суду в сумі 67 крб. 50 коп. [PERSON] було передано дерев»яне ліжко. Дійсність посадових осіб зазначених в даних угодах і акті та печатки сільської ради підтверджена в судовому засіданні діючим головою Коршівської сільської ради. Справжність підписів [PERSON] та посадових осіб не спростовано. Зміст оспорюваної угоди відповідає вимогам ст. 44 ЦК УРСР, не суперечить рішенню суду про поділ майна, є логічним і об»єктивно підтверджується поведінкою [PERSON], яка незадовго після укладення угод і отримання компенсації за належну їй половину спірного будинковолодіння разом з дітьми покинула спірне будинковолодіння і перейшла проживати до будинку своїх батьків, змінила прописку і за життя [PERSON] не пред»являла будь-яких претензій та не вчиняла будь-яких юридичних дій спрямованих на захист чи визнання за нею права на спірне майно. В той же час, в 1979р. було оформлено в нотаріуса право спадщини на будинок [PERSON] за дочкою [PERSON] - відповідачем [PERSON], що підтверджується довідками виконкому Коршівської сільської ради № 29 та № 2575 за 1979р. і свідчить про їх певну правову обізнаність. Існування на той час конфліктних відносин міє [PERSON] та [PERSON] не спростовують висновків суду. З копії відповіді прокуратури Коломийського району від 18.08.1981р. видно, що саме [PERSON] звертався із заявою про антигромадську поведінку [PERSON] Укладення угоди від 27.11.1978р. не суперечить вимогам ст. 3,34 Закону УРСР «Про нотаріат», який діяв на час її укладення. Діючий голова Коршівської сільської ради пояснив, що документів щодо укладення угоди в сільській раді не збереглось, у зв»язку з чим суд не може зробити висновок про дотримання процедури її укладення передбаченої цим законом. Помилковими є доводи відповідача щодо визнання оспорюваної угоди недійсною з мотивів її неукладення (п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» ). Таким чином, проаналізуваши встановлені обставини, при наявних доказах,

Outcome: partial