Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що [PERSON] працював у Харківському казенному експериментальному протезно-ортопедичному підприємстві на посаді начальника відділу маркетингу, але з 25.05.2021 року наказом № 65/к [PERSON] був звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати. В день звільнення відповідач не розрахувався з ним і заборгованість складає по заробітній платі у розмірі 109 976 грн. 29 коп., вихідної допомоги в розмірі 36 470грн. 34 коп. Відповідно до довідки його заробітна плата за Березень 2021 року становила 14 795 грн. 18 коп., а за Квітень 2021 року - 15 408 грн. 00 коп. Оскільки заробітна плата так і не виплачена, представник позивача просить також стягнути середній заробіток за весь час затримки рахуючи з 26.05.2021 по 09.08.2021 у розмірі 35 694 грн. 88 коп. Крім того, просив стягнути 6000 грн. 00 коп. моральної шкоди, завданої йому порушенням його конституційного права на отримання оплати за працю, внаслідок чого він зазнав страждань та був позбавлений можливості для задоволення життєвих потреб. Ухвалою від 25.08.2021р. на підставі ч. 4 ст.177 ЦПК України вищевказану позовну заяву було залишено без руху (а.с.15). Заявою від 31.08.2021 року представником позивача вимоги щодо сплати судового збору уточнені та взяті судом до уваги (а.с.11). Ухвалою від 01.09.2021р. відкрито провадження у справі і її розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.19). Відповідач подав письмові заперечення на позов, в якому зазначив, що [PERSON] перебував з ним у трудових відносинах, але відповідно до наказу №65/к від 25.05.2021р. його було звільнено з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору. Сума належних при звільненні на 25.05.2021 р. коштів становить 146 446,63 грн. (в т.ч. компенсація за дні невикористаної щорічної відпустки та вихідна допомога при звільненні), що підтверджується Довідкою ХКЕПОП від 02.08.2021 року за № 17/974 та не оспорюється. Вимога щодо стягнення середнього заробітку на користь позивача відповідач заперечує, посилаючись на те, що як казенне підприємство, яке перебуває в підпорядкуванні Міністерства соціальної політики України при виплаті заборгованості позивачу зазнає значних утруднень, пов`язаних із обов`язками сплати за іншими зобов`язаннями. Крім того, заперечує проти вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди, оскільки остання не відповідає вимогам закону, а саме не підтверджено факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи в його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав клопотання ппро розгляд справи в його выдсутнысть, де проти позову заперечував та надав довідку про фінансовий стан підприємства. Суд керується положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді начальника відділу маркетингу. Наказом № 65/к від 25.05.2021року його було звільнено з займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю (а.с. 8). Відповідно до Довідки за № 17/974 від 02.08.2021року станом на 02.08.2021року у ХКЕПОП перед [PERSON] утворилася заборгованість з оплати праці з Вересня 2020 року по Травень 2021 року у сумі 109 976 грн. 29 коп, без урахування податків, тобто сума до видачі (у тому числі компенсація невикористаної щорічної відпустки при звільнені у сумі 12 756 грн.) - загалом з податками у сумі 136 616 грн.51 коп. та заборгованість з виплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку без урахування податків у сумі 36 470 грн.34 коп., а з урахуванням податків у сумі 45 304грн.77 коп. (а.с. 9). Отже, розмір заборгованості відповідача перед позивачем у вказаній сумі суд вважає доведеним довідкою відповідача. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При розгляді вимог щодо стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відомостей про наявність спору про розмір боргу суду не надано. Судом встановлено, що в день звільнення позивачеві, в порушення ст.116 КЗпП України, не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. При вирішенні вказаних вимог суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування ст. 117 КЗпП України, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, відповідно до якої суд зменшує розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільнені майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Причини невиплати остаточного розрахунку при звільненні мають враховуватися судом відповідно до загальних принципів цивільного законодавства, розумності, добросовісності та справедливості, - при визначенні розміру штрафних санкцій, визначених згаданою нормою ст. 117 КЗпП України. Касаційним судом була сформульована правова позиція щодо необхідності застосування принципу пропорційності у спорах, які виникли з передбачених ст. 117 КЗпП України, що є визначальним для визначення аналогічного характеру спору та для її застосування. Працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № №761/9584/15-ц), у пункті 87 прописано, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить до висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Розмір цього відшкодування може бути зменшений із врахуванням: 1) розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Велика Палата у зазначеній вище постанові зазначає, що враховувати необхідно ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, (п.п. 91; 91 п. 1,2,3,4 постанови). Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №161/12771/15-ц). Саме такі правові висновки наведено у п. 90-93 Постановою ВСУ №14-623цс18. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за вказаний рік можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що позивач звільнений 25 травня 2021 року., і 9 серпня 2021 року він звернувся з даним позовом до суду. Позивачем надано до суду Довідку за № 17/975 від 02.08.2021 про нараховану заробітну плату, з якої вбачається, що у Березні 2021року йому нараховано за 22 робочих днів 14 795,18 грн., у Квітні 2021 року за 22 робочих днів -15 408,00 грн. Таким чином, зарплата за два останніх місяці становить 30 203,18 грн. (14 795,18 грн. + 15 408,00 грн. = 30 203,18 грн.), відповідно середньоденний розмір заробітної плати за останні два місяці складає 686,44 грн. (30 203,18 грн. : 44 дн.= 686,44 грн.) (а.с. 10). Затримка розрахунку має місце з 26.05. 2021 року, по день розгляду справи 07.10.2021 року, тобто пройшло 109 робочі днів, тому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за цей період становить 74821,96 грн. (109 днів помножити на 686,44 грн.). Разом із цим, суд враховує, що згідно довідки ХКЕПОП від 07.10.2021р., підприємство має заборгованість у розмірі 18070,8 тис.грн., яка складається з 9241,5 тис.грн. простроченої заборгованості по виплаті заробітної плати, 2413,8 тис.грн. заборгованості з єдиного соціального внеску, 2338,9 тис.грн. заборгованості по заробітній платі, 4076,6 тис.грн. заборгованості перед постачальниками. Таким чином, суд враховує, що 1) розмір простроченої заборгованості складає 146446,63 грн.; 2) період затримки остаточного розрахунку з моменту звільнення по час звернення до суду складає два місяців, і викликаний, скрутним матеріальним станом підприємства; 3) позивач не зазначає розмір своїх майнових втрат, пов`язаних з несвоєчасним остаточним розрахунком; 4) позивач також не зазначає, чи був він працевлаштований після звільнення, а також не наводить жодної аргументації щодо можливості чи неможливості працевлаштування. Тому, враховуючи компенсаторний характер виплат, передбачених ст.117 КЗпП України, суд вважає, що пропорційним до порушених прав позивача буде стягнення частки середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, який дорівнює розміру тримісячного середнього заробітку, тобто 45305,04 грн. (середній заробіток 686,44 грн. помножити на 66 робочіх днів, що становлять три місяці). Враховуючи наведене, розглядаючи відповідно до положень ст. 13 ЦПК України справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 109 976,29 грн. та вихідної допомоги в розмірі 36 470,34 грн., а також 45 305,04 грн. середнього заробітку за час затримки підлягають задоволенню. Дані суми вказані без урахування податків. При вирішення питання щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 6000 грн. моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В частині 2 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В силу ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача. Невиплата заробітної плати встановлена та доведена в ході судового розгляду. Сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Дійсно, невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, йому спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні його прав на отримання оплати за працю, що призвело до моральних страждань. Ситуація, яка склалася вимагала від нього додаткових зусиль для організації життя. Таким чином, приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього законодавства, що обумовлюється тим, що позивач хвилювався, зазнав моральних страждань, а також враховуючи тривалість не проведення повного розрахунку з позивачем, наявність у відповідача права на стягнення компенсаційної виплати, якою він скористався при поданні позову, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути в якості відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. Доказів заподіяння моральної шкоди у більшому розмірі суду не надано. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної вимоги про стягнення заробітної плати, тому у порядку ст. 141 ЦПК України суму судового збору 908,00 грн. необхідно стягнути із відповідача в дохід держави за задоволення вимог про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки у її виплаті. Крім того, враховуючи часткове задоволення вимог про стягнення середнього заробітку 45 305,04 грн. та відшкодування моральної шкоди, у розмірі 3 000 грн. (разом становить 48305,04грн.), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. Так, сума заявлених вимог 6000 грн. моральної шкоди та 74821,96 грн. середнього заробітку разом складають 80821,96 грн. За ними позивач сплатив судовий збір 908 грн. Суму задоволених двох вимог 48305,04 грн. необхідно помножити на суму сплаченого судового збору 908 та поділити на суму первісних двох вимог 74821,96 грн., що дорівнюватиме 586,20 грн.

Outcome: partial