Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить: визначити місцем проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання їх батька - [PERSON] ; припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.06.2019 року і до досягнення дітьми повноліття за рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20.02.2020 року у справі №296/6193/19; відкликати виконавчий лист №296/6193/19 від 12.03.2020р. про стягнення аліментів; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.06.2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Вимоги позову обґрунтовує тим, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] , 2006 року народження та сина [PERSON] , 2011 року народження. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 серпня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. На підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20.02.2020 року з нього стягуються аліменти на користь відповідачки на утримання їх дітей. Зазначає, що на даний час діти проживають з ним та його дружиною в приватному будинку, оскільки відповідач не в змозі забезпечити відповідне середовище для дітей, вона не працює та немає стабільного доходу, не зацікавлена належним чином у вихованні дітей, їх розвитку та піклування про них. Вчиняє насильство відносно їх дітей, наносячи їм як психологічні травми так і фізичні, що було підставою для реабілітації дітей у лікарні. Наголошує, що він працевлаштований, отримує постійний дохід, характеризується позитивно з місця роботи та зможе забезпечити розвиток дітей у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Намірів перешкоджати участі матері у вихованні дітей він немає. Ухвалою від 17.09.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 13.12.2021 року підготовче судове засідання закрито та за згодою учасників справи призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити. Вказав, що після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з матір`ю. Одна, відповідачка не здійснювала належний догляд за дітьми, не працює та зловживає алкоголем, сплачені аліменти на дітей не витрачає, діти постійно голодні. В результаті недогляду діти декілька разів відправлялися до лікарні соціальними службами, останній раз влітку. Після цього, позивач забрав дітей до себе та бажає, щоб діти проживали з ним. Відповідач в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог. Вказала, що за дітьми доглядає, купує одяг та продукти харчування, роботу шукає, зараз стажується в магазині. Зазначає, що сусіди втручаються у її життя та викликають поліцію, в результаті чого дітей забирали до лікарняного закладу. Вважає, що краще для дітей проживати в місті, а не в селі. Представник третьої особи в судовому засідання просила при ухваленні рішення суду врахувати висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування. Заслухавши учасників справи, вислухавши думку дітей, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 2005 року. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 серпня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 73). Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 лютого 2020 року у справі №296/6193/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.06.2019р. до досягнення дітьми повноліття (а.с. 70). У відповідності до довідки №И0000000021 від 27.08.2021 року [PERSON] працює в ТОВ «Обербетон-Інвест» з 01.08.2017 року та займає посаду формувальника залізобетонних виробів та конструкцій та його дохід з лютого 2021 по липень 2021 року складає 44616,74 грн. (а.с. 16). Відповідно до характеристики щодо позивача [PERSON] , виданої ТОВ «Обербетон-Інвест», він працює старанно та відповідально підходить до виконання завдань, дотримується термінів виконання. Не порушував правил внутрішнього трудового розпорядку та умов трудового договору. У керівництва компанії користується довірою. Працює продуктивно, відзначається загальною культурою та високими моральними якостями. З колегами по роботі спілкується ввічливо та підтримує дружні стосунки. Займаній посаді відповідає (а.с. 17). З матеріалів справи вбачається, що 12.08.2021 року інспектором СЮП Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області складено Акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, згідно якого була виявлена дитина - [PERSON] , [INFO] . Зі слів дитини вдалося встановити, що до нього матір`ю було вчинено домашнє насильство, він втік з дому, мати перебуває у буйному, неадекватному стані, у стані алкогольного сп`яніння. Також, 12.08.2021 року інспектором СЮП Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області складено Акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, згідно якого була виявлена дитина - [PERSON] , [INFO] . Зі слів дитини вдалося встановити, що до неї матір`ю було вчинено домашнє насильство, після чого вона втекла з дому, мати перебуває в стані алкогольного сп`яніння, в буйному неадекватному стані. Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради у своєму листі повідомила, що 13 серпня 2021 року до КП «Дитяча лікарня ім. В.Й. Башека» Житомирської міської ради працівниками поліції на підставі акта про залишену або знайдену дитину були доставлені [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Діти були виявлені за адресою: [ADDRESS] . 13 серпня 2021 року до служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради з заявою про повернення дітей в сім`ю звернулась мати дитини, [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] . 13 серпня 2021 року спеціалісти служби (управління) у справах дітей обстежили умови проживання сім`ї [PERSON] за зазначеною вище адресою. На момент обстеження було встановлено наступне: квартира занедбана, в помешканні безлад, речі розкидані на підлозі, санітарний стан помешкання незадовільний. З [PERSON] проведена бесіда, під час якої була зосереджена увага останньої на необхідності поприбирати в квартирі, оговорена наступна дата відвідування помешкання, [PERSON] запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради. 16 серпня 2021 року до служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради із заявою про надання дозволу відвідувати [PERSON] та [PERSON] в лікарні звернувся батько дітей [PERSON] , проживає: [ADDRESS] . Відповідний дозвіл було надано батькові в той же день. Мати дітей, [PERSON] , з заявою про надання дозволу відвідувати дітей звернулась лише 17.08.2021 на засіданні комісії. 17 серпня 2021 року було здійснено повторне обстеження умов проживання [PERSON] . На час відвідування помешкання було встановлено наступне: в квартирі прибрано, є продукти харчування: овочі, фарш, м`ясо, картопля, крупи; придбані канцелярське приладдя до школи дітям. В своїх поясненнях [PERSON] зазначив наступне: він працює в м. Житомирі на підприємстві ТОВ «Обрбетон-Інвест», сплачує щомісячно аліменти на утримання дітей, має намір забрати дітей з лікарні за місцем свого проживання, бо мати дітей не може створити нормальні умови утримання дітей, зловживає спиртними напоями і самі діти не хочуть проживати разом з матір`ю. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Житомирської міської ради, яке відбулось 17 серпня 2021 року увага [PERSON] була зосереджена на необхідності звернення до суду щодо визначення місця проживання його малолітнього сина [PERSON] в судовому порядку в той час, коли його дочка [PERSON] досягла віку, коли сама визначає своє місце проживання; на тому, що [PERSON] зможе забрати дітей з лікарні, після того, як надасть акт обстеження його умов проживання та звернеться до служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради з заявою про повернення дітей в сім`ю. 20 серпня 2021 року діти були забрані з лікарні батьком за місцем його проживання. За життя та здоров`я дітей [PERSON] несе повну відповідальність. У відповідності до Висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 01 грудня 2021 року № 1399, виконавчий комітет Житомирської міської ради, орган опіки та піклування, вважає за доцільне, визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] . У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо вимог позову про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] суд зазначає наступне. Вбачається, що вимоги позовної заяви спрямовані перш за все на забезпечення інтересів дітей, сприяння можливості дітям, які є братом та сестрою, бачитись та жити разом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст. 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст. 29 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, …якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою . З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Отже, із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У відповідності до Висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 01 грудня 2021 року № 1399, виконавчий комітет Житомирської міської ради, орган опіки та піклування, вважає за доцільне, визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] . У висновку вказується, що батько дітей [PERSON] , проживає: [ADDRESS] з дітьми. Сім`я мешкає у двокімнатній квартирі, де умови проживання задовільні, про що складено відповідний акт від 18.08.2021р. Також у висновку зазначається, що відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї, наданого Житомирським міським центром соціальних служб міської ради від 04.11.2021р. №1852, [PERSON] не створені належні умови для проживання та повноцінного розвитку дітей: затхле повітря, відсутнє електропостачання, пояснює тим, що проводяться ремонті роботи на лінії (не зазначила період відсутності), велика заборгованість за комунальні послуги. Зі слів матері, з дітьми спілкувалася тільки у телефонному режимі. жінка не працює, знаходиться на утриманні свого батька, де і проживає, зазначила, що перебуває у активному пошуку роботи. В судовому засіданні був опитаний в присутності представника органу опіки та піклування Житомирської міської ради малолітній [PERSON] , який повідомив, що мати зловживає спиртними напоями, ображає його та сестру, завдає морального болю та страждань. Доводиться втікати на вулицю. В помешкання приходить чужий дядько. Коли він приходить, то їх із сестрою закривають у кімнаті та заставляють сидіти там. Часто харчується по сусідах. Зазначив, що на даний час проживає з батьком, ходить до школи. На запитання представника третьої особи та головуючого, з ким би він хотів проживати, відповів, що йому краще з батьком ніж з матір`ю та в подальшому також хоче проживати з батьком - [PERSON] . На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, бере до уваги стан здоров`я дитини, добросовісне виконання [PERSON] батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення його усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на його виховання та розвиток, зважаючи на негативні обставини, які мали місце під час проживання дитини з матір`ю, її поведінку, відсутність явного прояву бажання матері за час розгляду справи у спілкуванні з дитиною, а також на висловлене бажання самої дитини проживати з батьком, доходить висновку про обґрунтованість вимог позову в частині визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з його батьком - [PERSON] . Приймаючи рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену в § 54 рішення у справі «HUNT v. UKRAINE» № 31111/04 від 07 грудня 2006 року, де зазначено, що «… між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». При цьому, визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки матір дитини у разі визначення місця проживання [PERSON] з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду. Також суд враховує позицію Верховного суду України в Постанові від 12 лютого 2020 року, згідно якої місцем проживання дитини є саме визначення місця проживання з кимось із батьків, без вказівки конкретної адреси, оскільки така може змінюватись. А тому, наведені обставини дають суду підстави вважати, що в інтересах дитини, які будуть сприяти її всебічному та гармонійному розвитку, місце проживання малолітнього [PERSON] , слід визначити разом з батьком - [PERSON] . Разом з тим, як вказувалося вище, за правилами ст. 29, ЦК України, ч.3 ст. 160 СК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Відповідно до статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, перш за все повинні враховуватися найвищі інтереси дитини. Відповідно до ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Зважаючи на те, що національним законодавством визначено, що дитина з 14 років сама вільно визначає, з ким із батьків вона буде проживати, то в задоволенні вимог в частині визначення місця проживання [PERSON] разом з батьком слід відмовити. Оскільки ухваленням відповідного рішення судом будуть обмежені права перш за все такої дитини. При цьому, слід зазначити, що в судовому засіданні [PERSON] , [INFO] , як дитина і особа, яка досягла 14-ти років, в присутності представника органу опіки та піклування Житомирської міської ради повідомила, що зважаючи на поведінку матері, вживання нею алкоголю, систематичне висловлювання образ на її адресу, самостійно визначила місце свого проживання разом з батьком. Вказала, що давала матері можливість виправитися, налагодити їх спільне життя, однак мати продовжувала пропивати аліменти сплачені батьком. [PERSON] також повідомила, що даний час проживає разом з батьком, братом та тіткою [PERSON] , ходить до школи. Бажає в подальшому проживати з батьком, який піклується про неї з братом. Щодо позовних вимог про припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей, суд дійшов наступного висновку. Відповідно ст. ст. 180-182 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані матеріально утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Так, відповідач не довела факту перебування доньки та сина на її утриманні. Судом встановлено, та не оспорюється сторонами, що [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком та перебувають на його утриманні. Вирішуючи позов в частині припинення стягнення аліментів на утримання дітей, та присудження стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей, суд враховує зміну обставин, що існували на час вирішення питання про стягнення з [PERSON] аліментів. Оскільки на даний час [PERSON] та [PERSON] , проживають з батьком [PERSON] , стягнення з останнього аліментів на користь [PERSON] є недоцільним, оскільки визначає використання таких платежів відповідачем не за призначенням - не в інтересах дітей. Одним із основних прав дитини є право на утримання (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»), яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття і закріплене у ст.180 СК України, ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно зі ст.ст.141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Як слідує з положень ст.181 СК України, аліменти на утримання дитини стягуються на користь того з батьків, з ким проживає дитина. Слід також зауважити, що відповідно до ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до положень ч.2 ст.18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є припинення правовідношення, до якого належить також припинення права на аліменти. Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто, закон пов`язує виникнення права на зміну чи припинення розміру аліментів зі зміною матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, якщо такі обставини виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів. Отже, враховуючи встановлений ч.1 ст.81 ЦПК України обов`язок доказування, у справах про зміну чи припинення розміру аліментів позивач повинен довести як наявність обставин, передбачених ст.192 СК України, так і те, що ці обставини виникли після ухвалення рішення про стягнення аліментів та існують на момент звернення з позовом. Оскільки в ході судового розгляду знайшов підтвердження належними, допустимими та достатніми в їх сукупності доказами факт, що малолітній [PERSON] та неповнолітня [PERSON] проживають разом з батьком [PERSON] , доказів зворотного відповідачем не надано суду, що в сукупності є свідченням суттєвої зміни сімейних обставин, за яких ухвалювалось рішення про стягнення аліментів та визначає недоцільність продовження стягнення аліментів на користь відповідача [PERSON] в подальшому, зважаючи що стягнення таких аліментів на користь [PERSON] є порушенням як інтересів дітей, так і її прав на аліменти, що є її власністю. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині припинення стягнення аліментів задовольнити. Вирішуючи вимогу про припинення стягнення аліментів, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2016 року стягнення та виплата аліментів в новому розмірі, а так само припинення їх стягнення, здійснюється виключно з дня набрання законної сили рішенням суду. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки та малолітнього сина, суд зазначає наступне. Як слідує з положень ч.2, ч.3 ст.180, ч.1 ст.183, ч.1 ст.191 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; алімети присуджуються від дня пред`явлення позову, при цьому частка заробітку (доходу) або сума, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Отже, з урахуванням викладеного та того, що діти проживають з позивачем, відповідач є здоровою та працездатною людиною, та зобов`язана утримувати своїх дітей, інших аліментних зобов`язань не має, а тому може сплачувати аліменти на користь позивача на утримання їх спільних дітей. Тому з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини та положень ст.182 СК України, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів із стягуванням з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання даної заяви до суду до досягнення дітьми повноліття. Підстав, які б дозволяли прийти до висновку про необхідність стягувати аліменти в іншому розмірі чи взагалі відмовити в їх стягненні, в ході судового розгляду не встановлено. Згідно ст. 430 ч.1 п.1 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги про відкликання виконавчого листа №296/6193/19 від 12.03.2020р. про стягнення аліментів [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , задоволенню не підлягають, оскільки припинення стягнення аліментів з позивача є достатнім способом захисту порушених прав позивача та у відповідності до вимог чинного законодавства має наслідком повернення виконавчого документу стягувачеві. Разом з тим, згідно ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Таким чином, позивач має право звернутися в суд, який видав виконавчий документ, з відповідною заявою про визнання виконавчого документа таким що не підлягає виконанню. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн., а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий в розмірі 908,00 гривень. Крім того, оскільки позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів звільнений, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial