Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить ухвалити судове рішення про стягнення на її користь з відповідача грошові кошти в розмірі 14 489,50 грн. на лікування дитини - [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що [INFO] від шлюбу з відповідачем у них народився син - [PERSON] , який є інвалідом, періодично проходить лікування у КЗ Львівському обласному дитячому психоневрологічному диспансері та інших медичних закладах міста Львова, які позивачці самотужки оплачувати важко. Відповідач сплачує аліменти на утримання сина щомісячно в розмірі 750 гривень, однак цих коштів не достатньо на придбання ліків та проходження відповідних періодичних курсів лікування дитини. Син проживає разом із позивачкою та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Натомість відповідач участі у додаткових витратах на утримання та лікування сина не приймає, не часто навідується, сплачуючи виключно аліменти. Ураховуючи те, що обов`язком батьків є понесення додаткових витрат на дитину, а згідно представлених медичних документів нею на лікування сина було витрачено 29 979 грн., а тому просить стягнути з відповідача на її користь половину зазначених витрат, що становить суму в розмірі 14 489,50 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали повністю та просила суд позов задовольнити, виходячи із вищенаведених мотивів та фактичних обставин спору. Додатково повідомила про те, що сину на даний час 12 років, а із трьох років дитина страждає "затримкою мовного розвитку", у зв`язку із чим проходить періодичний курс лікування у психоневрологічному диспансері не рідше двох разів на рік. Участі у лікуванні дитини відповідач не приймає. Натомість позивачка не в змозі працевлаштуватись та живе на допомогу своїх батьків, а дитина отримує пенсію 2100 грн. на місяць, чого не достатньо для її лікування, а тому просить суд задовольнити повністю її позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив частково, оскільки він після розлучення із позивачкою створив нову сім`ю та має на утриманні двох спільних дітей від нового шлюбу, а також виховує третю дитину від першого шлюбу теперішньої дружини, а сам відповідач не працює, проживаючи на тимчасові заробітки. Зазначає те, що він періодично допомагає сину, сплачуючи аліменти, на свята дитина перебуває у відповідача, а також останнім часом двічі возив сина до медичних закладів на обстеження, однак будь-яких доказів цьому не має. Крім того, відповідач покликається на те, що згоди позивачці на відповідні витрати на лікування сина він не надавав та згідний сплатити витрати згідно підтверджених чеків у розмірі не більше 7000 грн. У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач позов заперечує, покликаючись на вищевказані обставини, а також те, що позивачка повинна використовувати сплачувані ним аліменти та пенсію сина виключно на його потреби та лікування. Позивач у поданій до суду відповіді на відзив заперечує доводи відповідача, покликаючись на обставини, повідомлені нею в судовому засіданні, а також те, що зазначених відповідачем коштів не вистачає на лікування дитини та вважає, що наявність у відповідача інших утриманців від іншого шлюбу не є підставою для його ухилення від виконання обов`язків по утриманні дитини та понесенні ним додаткових витрат на лікування сина. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів. Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 21 квітня 2007 року до 25 жовтня 2012 року. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 25.10.2012 року шлюб між сторонами розірвано. Від указаного шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який є дитиною інвалідом та спостерігається у Львівському обласному дитячому психоневрологічному диспансері з 03.04.2009 року. Як вбачається із довідки Полтв`янської сільської ради № 50 від 04.02.2019 року, що позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає в селі Полтва Буського району Львівської області в одному будинку разом із сином [PERSON] та здійснює за ним догляд. У поданому позивачкою клопотанні від 01.08.2019 року міститься розрахунок загальної суми витрат на підставі лікарських виписок, консультацій, медичних оглядів та обстежень сина [PERSON] на загальну суму - 29 078,96 грн., у тому числі: два курси реабілітації у Центрі дефектології і логопедії (03.05.2017-05.06.2017, вартістю 8500 грн.) і (19.07.2017-21.08.2017, вартістю 6750 грн.), а всього 15250 грн.; витрати на придбання ліків у аптечних закладах у сумі 5728,96 грн.; внесений [PERSON] благодійний внесок у «Центр медичних інновацій» в сумі 1250 грн., довідки ФОП [PERSON] від 03.08.2018 (2250 грн.), від 18.12.2018 (2250 грн.) та 31.08.2019 (3600 грн.). Відповідач [PERSON] сплачує у користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 750 грн. щомісячно, починаючи із 15.02.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, про що вбачається із виконавчого листа, виданого Буським районним судом Львівської області від 01.06.2017 року. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 26.01.2016 року ухвалено стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] разово аліменти за час хвороби сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 4817,72 грн., які склали половину понесених позивачкою витрат на лікування дитини протягом 2013-2015 років в сумі 9635,44 грн. Крім того, судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що [PERSON] проживає у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується довідкою Лавриківської сільської ради Жовківського району Львівської області № 708 від 15.05.2019 року та відповідними свідоцтвами про шлюб і народження дітей, з якою у відповідача народилися: син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Із представленої відповідачем трудової книжки вбачається те, що він звільнений з останнього місця роботи - 01.10.2010 року, після чого будь-яких записів щодо його працевлаштування не має. Відповідно до вимог ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Згідно пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Верховний Суд України роз`яснив, що вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі (постанова ВСУ від 13.09.2017 у справі № 6-1489цс17). Розглядаючи питання про обгрунтованість понесених позивачкою витрат на лікування дитини, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають до часткового задоволення, а саме виключно в частині підтверджених позивачкою витрат на придбання для сина ліків згідно лікарських рецептів у аптечних закладах на суму 3983,66 грн., що підтверджена наявними у справі фіскальними чеками (63, 65, 67, 69, 70, 79-88, 104-107), а також проходження сином двох курсів реабілітації у Центрі дефектології і логопедії (03.05.2017-05.06.2017, вартістю 8500 грн.) і (19.07.2017-21.08.2017, вартістю 6750 грн.), а всього на суму 15250 грн., що підтверджується двома товарними чеками від 27.08.2017 року, що містяться у справі (а.с. 74-75). Натомість, вимога позивачки про стягнення з відповідача витрат за курс лікування у ФОП [PERSON] на загальну суму 8100 грн. до задоволення не підлягає, оскільки позивачем не надано доказів щодо понесення нею зазначених витрат, а представлені довідки ФОП [PERSON] від 03.08.2018 на суму 2250 грн., від 18.12.2018 на суму 2250 грн. та 31.08.2019 на суму 3600 грн. свідчать лише про факт проходження зазначених курсів та їх вартості, проте жодним чином не можуть засвідчувати факт здійснення відповідної оплати, що може підтверджуватись виключно фінансовими документами (квитанціями, чеками тощо). Також суд вважає безпідставним стягнення витрат за благодійний внесок у «Центр медичних інновацій» в сумі 1250 грн., оскільки такий не свідчить про лікування сина та понесений не позивачкою, а самою дитиною [PERSON] , про що вбачається із відповідної квитанції від 19.11.2016 (а.с. 72). Враховуючи вищенаведене, суд вважає доведеними позивачкою витрати на лікування сина в сумі 19 233,66 грн., матеріальне становище сторін, а також те, що відповідач позов частково визнав, син сторін є інвалідом та постійно потребує лікування, відповідач працездатного віку та має змогу надавати матеріальну допомогу, суд вважає що участь у додаткових витратах на дитину повинні брати обоє батьків у рівних частках, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути половину додаткових витрат на дитину, що становитиме 9 616,83 грн.. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Отже, з відповідача підлягає стягненню в користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. Ураховуючи наведене та

Outcome: partial