Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом до ПАТ «Інфузія» про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову послалась на те, що наказом № 0320-к від 20 березня 2017 року [PERSON] (надалі - позивачка) була прийнята на роботу до Приватного акціонерного товариства «ІНФУЗІЯ» на посаду мікробіолога. 04 грудня 2017 року позивачка уклала з Державною прикордонною службою України, в особі Голови Державної прикордонної служби України генерал-лейтенанта Цигикала Петра Олександровича, контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу строком на п'ять років. Наказом по ПрАТ «ІНФУЗІЯ» від 03 січня 2018 року № 0103/к позивачка була звільнена з роботи з посади мікробіолога у зв'язку з призовом на військову службу, на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України. Вказаний наказ позивачка не отримала ще й досі, хоча писала у своєму зверненні до відповідача, яке відправляла рекомендованим листом, прохання видати їй копію наказу про звільнення, трудову книжку та надати роз'яснення, яка сума виплат їй підлягає при звільненні. Однак, жодної відповіді позивачка від відповідача не отримала. З огляду на викладене позивач просить суд визнати незаконним та скасувати Наказ Приватного акціонерного товариства «ІНФУЗІЯ» № 0103/к від 03 січня 2018 року про звільнення з 03 січня 2018 року [PERSON], мікробіолога на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв'язку зі призовом на військову службу за контрактом. Поновити [PERSON] на роботі у Приватному акціонерному товаристві «ІНФУЗІЯ» на посаді мікробіолога з 03 січня 2018 року. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ІНФУЗІЯ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 січня 2018 року по 18 жовтня 2018 року в сумі 90679,1 (дев'яносто тисяч шістсот сімдесят дев'ять) грн. 10 коп. Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання. 12.11.2018 року відповідачем до суду надано відзив на позовну заяву позивача, у якому ТОВ «Інфузія» заперечує проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості. Також відповідачем додано до відзиву розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, який розрахований виходячи із середньогодинної заробітної плати. Представником позивача подана до суду заява, у якій остання просить суд провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Щодо розрахунку середнього заробітку, здійсненого відповідачем виходячи із погодинної оплати праці заперечень не має та вважає його правильним. Представником відповідача подана до суду заява, у якій останній просить суд провести розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги в частині поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі визнає. В частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу просить врахувати розрахунок, який наведений у відзиві. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наявними у матеріалах справи письмовими доказами, наддавши їм оцінку, приходить до висновку про необхідність задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, судом установлено та не заперечується сторонами, що наказом № 0320-к від 20 березня 2017 року [PERSON] була прийнята на роботу до Приватного акціонерного товариства «ІНФУЗІЯ» на посаду мікробіолога. 04 грудня 2017 року позивачка уклала з Державною прикордонною службою України, в особі Голови Державної прикордонної служби України генерал-лейтенанта Цигикала Петра Олександровича, контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб офіцерського складу строком на п'ять років. Наказом по ПрАТ «ІНФУЗІЯ» від 03 січня 2018 року № 0103/к позивачка була звільнена з роботи з посади мікробіолога у зв'язку з призовом на військову службу, на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України. Вказаний наказ позивачка не отримала ще й досі, хоча писала у своєму зверненні до відповідача, яке відправляла рекомендованим листом, прохання видати їй копію наказу про звільнення, трудову книжку та надати роз'яснення, яка сума виплат їй підлягає при звільненні. Однак, жодної відповіді позивачка від відповідача не отримала. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить із наступного. Позивачкою пропущено строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, оскільки після звільнення з роботи вона приступила до проходження військової служби, виконуючи свій конституційний обовязок, перебувала і перебуває на військовій службі за контрактом, не має можливості вільно розпоряджатися своїм часом, а тому вищезазначені причини пропуску строку на звернення до суду суд вважє поважними. З огляду на приписи ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов'язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України. Військовий обов'язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов'язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов'язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу». Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Позивачка уклала контракт на проходження військової служби у Державній прикордонній службі України після 02 березня 2014 року, строком на п'ять років. Як слідує зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, а тому на позивачку поширюються гарантії щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу». Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є безумовними. Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При цьому, суд бере до уваги розрахунок, який наданий відповідачем у справі, оскільки позивач [PERSON] працювала мікробіологом у Дослідній лабораторії ПрАТ «Інфузія» з погодинним графіком роботи в Зміні Б. Так, за змістом п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Виходячи із довідки про заробітну плату позивача та відомостей про застраховану особу її середньогодинний заробіток складає 43,08 грн. (6737,5+4161,29) / (161+92), який слід помножити на 1621,5 робочих годин (період з 03.01.2018 року по 18.10.2018 року), що в сумі буде становити 69854,22 грн. - розмір середнього заробітку позивачки. Даного висновку також дійшов Верховний Суд по справі № 389/274/17 провадження № 61-34923св18 в постанові від 11.09.2018 року. На підставі викладеного та

Outcome: partial