Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

в позові вказано, що позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] в 1984 році. Протягом часу перебування в шлюбі у сторін були спільні сімейні інтереси, спільний бюджет, спільне ведення господарства. До 1999 року позивач та [PERSON] проживали в квартирі [ADDRESS] В цей же час позивач та [PERSON], перебуваючи в шлюбі, спільно, за спільні кошти будували будинок [ADDRESS]. В 1999 р. позивач та [PERSON] вселились в спірний будинок, який було прийнято в експлуатацію. Будинок побудовано на земельній ділянці, приватизованій [PERSON] в 1995 році, яка на думку позивача передана подружжю спільно. Спірне майно зареєстровано подружжям на [PERSON] у зв`язку виконанням позивачем роботи, на умовах повної матеріальної відповідальності. 17/03/2010 р. шлюб сторін розірвано. Після розірвання шлюбу позивач та [PERSON] продовжили спільно проживати та спільно вести господарство. 27/10/2014 р. відкрилась спадщина [PERSON], яку прийняла відповідачка та, на ім`я якої видано свідоцтво про прийняття спадщини на спірний будинок та земельну ділянку. Позивач вважає, що він є власником 1/2 частки в праві на спірний будинок, на земельну ділянку. Також позивач вважає, що він належить до числа осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині [PERSON] А тому просив суд встановити факт проживання однією сім`єю із [PERSON] з часу після розірвання шлюбу, встановити факт прийняття обов`язкової частки в спадщині [PERSON], визнати: частково недійсним заповіт [PERSON], частково недійсним свідоцтво про право на спадщину в частині оформлення 5/8 часток в праві на спірний будинок та земельну ділянку на відповідачку, визнати право власності за позивачем на 5/8 часток в праві на спірний будинок та земельну ділянку. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з підстав, що в ньому зазначені. Також позивач надав суду пояснення про те, що з 1977 року він проживав зі своєю дружиною і були членами житлового кооперативу, спільно сплатили внески за квартиру зі спільних коштів, квартиру придбали для їх спільного проживання. В наступному спільно продали кооперативну квартиру і в 1992 році розпочали будувати спірний будинок. На час будівництва будинку позивач працював на посаді, що передбачала повну матеріальну відповідальність, а тому все спільне майно в тому числі і спірний будинок оформили на дружину позивача. Будинок будували спільно з дружиною на спільні грошові кошти, будь-які грошові кошти будь-які треті особи, в тому числі відповідачка в будівництво не вкладали; будь-яких договорів про право відповідачки на частку в спірному будинку між позивачем з дружиною та відповідачкою укладено не було. В 1999 році завершили будівництво спірного будинку, під час перебування в шлюбі. В 2010 році, дружина без повідомлення позивача звернулась до суду та отримала рішення про розірвання шлюбу, про що позивач не знав і повідомлений не був. Крім вкладення спільних грошових коштів в будівництво спірного будинку позивач також особисто виконував будівельні роботи та займався організацією процесу будівництва. Після розірвання шлюбу позивач продовжував проживати з дружиною в спірному будинку, спільно вели господарство. Іншого житла позивач не має. Дружина позивача не повідомляла йому про отримування грошових коштів від своєї доньки. Грошові кошти від доньки у дружини позивача почали з`являтися вже після прийняття будинку в експлуатацію. Будь-яких домовленостей щодо прав відповідачки на спірний будинок не було. Будинок будувався для спільного проживання позивача та його дружини і в наступному використовувався для цієї мети. Усі свої доходи, отримані в шлюбі вкладав в будівництво спірного будинку. В судовому засіданні відповідач та її представник заперечили позов. Відповідачка надала суду пояснення про те, що квартира була придбана під час шлюбу з позивачем, але оформлена на ім`я її матері. Надавала матері грошові кошти, які використані на будівництво будинку для двох сімей, для сім`ї матері і для себе. Після розірвання шлюбу позивача та матері відповідачки у них не було спільного бюджету. Матір відповідачки приватизували земельну ділянку, на якій стоїть будинок. Після розірвання шлюбу позивача та матері відповідачки у них постійно були спори. Позивач жив то з матір`ю відповідачки, то зі своєю коханкою; іноді ночував у матері відповідачки, іноді в іншому місці. Позивач нічого не вклав в спірний будинок. Матір відповідачки платила позивачу за консультації по будівництву. Позивач жив в окремому кутку в спірному будинку, а свою квартиру задавав в найм. Після розірвання шлюбу матір відповідачки допускала позивача в будинок щоб в будинку був хтось присутній. Після розірвання шлюбу матір відповідачки проганяла позивача, але не могла вигнати бо треба було судитись. Матір відповідачки скаржилась на те, що позивач отруює її. Відповідачка висилала позивачу гроші, щоб він здійснював догляд за її матір`ю. Колишня дружина позивача також платила йому за догляд. Позивач та матір відповідачки не жили однією сім`ю після розірвання шлюбу. Будинок оформлено на матір відповідачки. Позивач лише возив матір відповідачки в лікарню і лише з метою, щоб її не було вдома. Судом встановлено наступні обставини. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання про те, що в 1993-1994 роках здійснював роботи в спірному будинку, які замовляв та оплачував особисто позивач. Знав позивача та [PERSON] як сім`ю. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання про те, що позивач виписував та отримував бетон на заводі у свідка, який доставляли на будівництво будинку позивача. Бувало й так, що бетон виписували на ім`я свідка. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання про те, що він є сусідом позивача, позивач проживав в спірному будинку разом з його дружиною, позивач запрошував до них в будинок, приходила і [PERSON]; на подвір`ї проживала собака, яку доглядав позивач, займався з нею. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання про те, що позивач та матір відповідачки проживали разом, позивач їздив за будівельними товарами, розказував скільки обходиться йому будівництво, позивач постійно проживав в спірному будинку. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що допомагала [PERSON] в роботі по будинку, лакувала підлогу, малювала стіни за що отримувала грошові кошти; [PERSON] дала позивачу грошові кошти придбати лак, позивач займався тим, що їздив по будівельні товари, привозив майстрів; відповідачка просила [PERSON] не конфліктувати з позивачем; позивач часто працював біля гаража. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що [PERSON] переслідували ідеї бути позбавленою життя коханкою позивача, при цьому [PERSON] повідомляла про погрози і про те, що будує будинок для відповідачки; за [PERSON] здійснювали догляд дві жінки, [PERSON] повідомляла, що на своє утримання отримує грошові кошти від відповідачки; із позивачем не зустрічалась. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що [PERSON] та позивач часто конфліктували, після розірвання шлюбу спільного господарства не здійснювали, оскільки господарства у них і не було, протягом певного часу за продуктами ходив позивач, а потім [PERSON] перестала його про це просити; город скопала свідок, оскільки позивач найняв осіб, що зловживають алкоголем і вони скопали його не так, як бажала свідок; коли свідок копала город, то позивач дивився телевізор в будинку і не допомагав; кошти в будинок вкладали [PERSON] та відповідачка; одного разу пропали гроші з кухні, а позивач переконував, що він їх не брав, після розірвання шлюбу відповідачка залишала грошові кошти для їх оплати позивачу; позивач проживав в будинку, але ні за що не платив, у зв`язку з цим [PERSON] та позивач почали платити за комунальні послуги помісячно і почергово: один місяць він, а в інший - вона; після розірвання шлюбу разом, в одній кімнаті [PERSON] та позивач не жили: він жив в цоколі, а вона на першому поверсі; позивач возив [PERSON], коли вона просила; [PERSON] повідомляла, що після води, яку приносить їй позивач її покривають червоні плями, і це викликало у неї страх за втрату життя; [PERSON] була лежачою хворою із переломами ребер; за собакою, якою займався позивач, доглядав виключно він особисто. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та позивачем у них були конфлікти, [PERSON] вважала, що у позивача є декілька паспортів з різними датами його народження, а відповідачка казала, що він нормальний чоловік; [PERSON] та позивач жили на різних поверхах, [PERSON] підозрювала позивача в своєму отруєнні, [PERSON] кинула в позивача палкою. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що після розірвання шлюбу [PERSON] підозрювала позивача в отруєннях та конфліктувала з ним. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання про те, що в 1993-1994 роках працював на будівництві спірного будинку з першого і до останнього поверху, всі роботи організовував позивач, всі оплати здійснював також позивач, він привозив будівельні матеріали та техніку, забезпечував харчуванням, обіди готувала дружина позивача. Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до п. 2 ст. 334 ЦК України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення товарно-розпорядчого документа на майно. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, законодавством визначено засіб доказування обставини передання майна (грошей, речі, майнового права тощо), а також встановлено, що обставина вчинення дії, з якою відповідно до ст. 202 ЦК України закон пов`язує виникнення, зміну або припинення права не може бути встановлена показаннями свідка. Таким чином законом відповідачу не гарантовано встановлення показаннями свідків обставини витрачання [PERSON] грошових коштів від продажу квартири чи, від отриманих від відповідачки на будівництво спірного будинку. Показаннями свідків не може бути встановлений зміст правочинів між [PERSON], позивачем та відповідачкою щодо будівництва будинку. При цьому позивач категорично заперечив будь-які домовленості із відповідачкою щодо витрачання її грошових коштів на будівництво спірного будинку. Необхідно особливо відзначити, що обставини витрачання грошових коштів відповідачки на будівництво спірного будинку не можуть бути встановлені документами про переказ грошових коштів відповідачкою [PERSON], оскільки вони не є платіжними документами щодо придбання будівельних матеріалів чи оплати будівельних робіт. Відповідно до п. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. При цьому в судовому засіданні сама ж відповідачка надала пояснення про те, що протягом тривалого часу [PERSON] хворіла і використовувала грошові кошти, надіслані їй відповідачкою на лікування та здійснення догляду за нею. Разом з цим грошові кошти є речами, визначеними родовими ознаками, а тому пояснення відповідачки про використання саме наданих нею грошових коштів і саме для мети будівництва будинку на користь відповідачки не може бути встановлено на основі припущення про те, що будинок збудовано саме і виключно на грошові кошти відповідачки. Відповідно до законодавства та правових позицій Верховного Суду України передача грошових коштів відповідачкою своїй матері не вказує на виникнення правочину щодо будівництва спірного будинку на користь відповідачки. Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будучи визначеними родовими ознаками грошові кошти втрачають будь-який правовий зв`язок із особою, яка їх віддає третій особі в момент такої передачі. За цих обставин матеріально-правовий зв`язок між власником грошових коштів та грошовими коштами припиняється. При цьому відповідачка не довела перед судом тієї обставини, що з переданням грошових коштів своїй матері між ними виникло правове відношення, за яким у позивача виникло будь-яке зобов`язання щодо визнання права власності відповідача на спірний будинок або, що передання грошових коштів позбавило позивача права власності на майно, набуте під час шлюбу з [PERSON] В свою чергу вказані пояснення відповідачки суперечать її ж поясненням про те, що право на спірний будинок вона отримала не у спосіб його будівництва самостійно і за власні кошти, а саме у спосіб прийняття спадщини [PERSON] Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, обставину отримання відповідачкою свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24/06/2015 р., виданого Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2-756 та реєстрацію права власності за №665762426101, здійснену на підставі вказаного свідоцтва, реєстрації свідоцтва в реєстрі за [NUMBER] та здійснення реєстрації права власності на вказану земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування житлового будинку сторони в судовому засіданні не заперечували. Представник позивача відмовився від клопотання про витребування у відповідачки вказаного свідоцтва, а відповідачка не надала суду зазначене свідоцтво на спростування підстав позову. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. До початку розгляду спору сторонам та їх представникам було роз`яснено правові наслідки невиконання обов`язків щодо надання суду доказів. Отже у вказаній частині відповідач не заперечив позов, не спростував його відповідними доказами також відповідачем не спростовано пояснення позивача та його представника щодо видачі відповідного свідоцтва та реєстрації прав з нього. При цьому вказані обставини підтверджуються правовстановлюючими документами, виданими на ім`я [PERSON] щодо реєстрації ї прав на спірні об`єкти цивільних прав. Так само обставину прийняття спадщини [PERSON] на спірні об`єкти цивільних прав не заперечила відповідачка, та надала суду пояснення про те, що вона прийняла їх у власність на підставі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину, однак вважає їх своїми та заперечує право позивача на ці об`єкти речових прав. Реєстрація зазначених речових прав є публічною і посвідчується записом у відповідному публічному державному реєстрі. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Однак позивачем не доведено обставин спільного проживання з [PERSON] в якості сім`ї, що пов`язана спільним побутом, члени якої мають спільні права та обов`язки після розірвання шлюбу. Таку обставину категорично заперечила відповідачка. В судовому засіданні позивач не спростував пояснення відповідача про те, що він не здійснював спільного господарства, мав спільні прав і обов`язки. В судовому засіданні позивач надав пояснення про те, що він проживав в спірному будинку і у зв`язку з цим вважає своє проживання спільним із [PERSON] Сама по собі обставина користування позивачем спірним будинком та гаражем в ньому в якості співвласника будинку не свідчить про ведення спільного господарства із [PERSON] При цьому відповідно до ст. 21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Отже для визнання проживання позивача та [PERSON] в якості сім`ї позивач зобов`язаний був надати докази спільного ведення господарства, спільного набуття обов`язків та спільної реалізації їх прав. Також суду не надано доказів набуття позивачем та [PERSON] будь-якого майна після розірвання шлюбу. Здійснення позивачем ремонту покрівлі спірного будинку після розірвання шлюбу з [PERSON] в 2011 р. не вказує на ведення із нею спільного господарства, оскільки будучи власником 1/2 частки в праві на будинок зобов`язаний був також дбати за відповідне майно. Отже позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання його проживання в спірному будинку після розірвання шлюбу із [PERSON] їх спільним проживанням однією сім`єю. Крім цього Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 16 грудня 2015 року розглянув справу № 6 - 2710 цс 15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. Також в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6 - 2710 цс 15 вказано, що в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2015 року, суд дійшов висновку про те, що відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Такі самі норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Також згідно з існуючим на час спорудження спірного житлового будинку законодавством (ст.ст. 6, 30 ЗК України, ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність») індивідуальне житлове будівництво здійснювалося з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. У зв'язку з цим сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Лише у виняткових випадках, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті з'ясування істинних правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудівником та членами його сім'ї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сім'ї забудівника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Майном відповідно до ч. 1 ст. 190 та ст. 179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15. Таким чином, не є підставою для відмови в позові щодо визнання житлового будинку з господарськими будівлями об'єктом права спільної сумісної власності подружжя той факт, що спірна земельна ділянка передана органом місцевого самоврядування в приватну власність [PERSON] в порядку приватизації, а будівельні матеріали на будівництво житлового будинку були придбані в тому числі на кошти відповідачки, оскільки земельна ділянка передана у власність [PERSON] саме для будівництва спірного житлового будинку, який споруджений в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], а надання відповідачкою грошових коштів [PERSON] для наступного використання їх нею для придбання будівельних матеріалів для будівництва будинку не є підставою для визнання спірного будинку особистою приватною власністю [PERSON], та не є підставою для визнання його об`єктом права спільної власності [PERSON] Вказаний висновок підтверджується також і тією обставиною, що хоча в судовому засіданні відповідачка та її представник надали пояснення про те, що саме [PERSON] та відповідачка здійснили будівництво спірного будинку, однак в наступному будь-яких правовстановлюючих документів на ім`я відповідачки на право на частку в спірному будинку не було видано органом місцевого самоврядування, позивачка не надала доказу того, що вона коли-небудь зверталась до відповідного органу для видачі вказаного правовстановлюючого документу, будь-яких прав на спірний будинок після його будівництва не було зареєстровано за відповідачкою. Право власності на спірний будинок відповідачка отримала шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] після смерті [PERSON], а не на ім`я відповідачки у зв`язку з прийняттям будинку в експлуатацію та реєстрацією речових прав на нього. Також відповідачка не надала суду доказу того, що спірний будинок споруджено на підставі договору між подружжям позивача і [PERSON] із відповідачкою, який би містив домовленість про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення жилим приміщенням і цьому будинку і відповідачки. Усі зазначені висновки аналогічні висновкам, зазначеним в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6 - 2710 цс 15. Відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ст. 534 ЦК України УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. В свою чергу відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. В ст. 1226 ЦК України вказано, що суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Отже [PERSON] мала право на власний розсуд розпорядитися майном, належним їй на момент відкриття спадщини, що нею і було зроблено у заповіті. Зміст заповіту не суперечить правовому регулюванню, а тому будь-яких правових підстав для визнання заповіту недійсним позивачем не доведено. Разом з цим відповідно до п. 4 ст. 1236 ЦК України чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до положень Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час оформлення спадкових прав) саме на нотаріуса, який видає свідоцтво про право на спадщину законом покладено обов`язок визначити перелік і обсяг майна, яке входить до складу спадщини з підстав, що визначені для цього законом. При цьому нотаріус зобов`язаний був врахувати обставини, щодо правового регулювання відносин набуття майна подружжям у спільну сумісну власність на момент перебування в шлюбі, а також тлумачення законодавства, про яке зазначено в цьому судовому рішенні про те, що за обставин спільної забудови спірної земельної ділянки спільно позивачем та [PERSON] у спосіб спорудження на ній спірного будинку в період шлюбу із позивачем, останній набув право на 1/2 частку в праві на спірний будинок та на 1/2 частки на спірну земельну ділянку, оскільки вона призначена саме для будівництва і наступного обслуговування такого будинку; після спорудження будинку на земельній ділянці змінюється правовий режим відповідної земельної ділянки. Також нотаріус зобов`язаний був врахувати обставину прийняття спірного будинку в експлуатацію під час перебування спадкодавця в шлюбі. Зазначені обставини вказували на відсутність правових підстав для посвідчення спадкових прав на спірні будинок і земельну ділянку в цілому на ім`я відповідачки. В свою чергу відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Отже позивачем доведено позов в частині відсутності правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частки в спірному будинковолодінні та на 1/2 частки у спірній земельній ділянці, а тому воно підлягає визнанню недійсним у відповідній частині. Разом з цим відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Так позивач не належить до жодної із вказаних категорій осіб, які мають право на обов`язкову частку. На час відкриття спадщини шлюб позивача та [PERSON] був розірваний. Тому позивачем та його представником не доведено правових підстав для спадкування обов`язкової частки. Не підлягає застосуванню в даному спорі позовна давність, оскільки предмет позову не становить прохання позивача про поділ спільного майна подружжя. Позивач пред`явив позов про оспорювання свідоцтва про право на спадщину виданого щодо його частки в спірній земельній ділянці та у спірному будинковолодінні. Також в судовому засіданні позивач надав пояснення про те, що протягом усього часу до звернення до суду позивач вважав себе власником частки в праві на спірний будинок, проживав в спірному будинку, володів користувався ним, спір виник у зв`язку із вчиненням відповідачкою перешкод в користуванні будинком та повідомленні нею про те, що вона не визнає прав позивача на спірний будинок у зв`язку із отриманням нею свідоцтва про право на спадщину про яке не знав позивач, та відповідно до змісту належних йому прав і не повинен був знати, оскільки він не звертався із заявою про прийняття спадщини та проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини в одному житловому будинку. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала позов з підстав, що зазначені в п. 1 ст. 1264 ЦК України, яка передбачає, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Проте, оскільки спадкодавець склала заповіт на все належне їй майно, а відповідачка прийняла спадщину поданням відповідної заяви, тому вказані обставини виключають будь-яку можливість спадкування майна за законом за будь-якою чергою. Отже представник відповідача просила суд про застосування правових норм, які не підлягають застосуванню в даному спорі, а позивачем та його представником, в свою чергу, не доведено будь-яких правових підстав для позову про спадкові права позивача щодо майна [PERSON], оскільки він не наділений такими за заповітом, а також йому не належить право на обов`язкову частку в спірній спадщині, оскільки позивач не належить до будь-якої із категорій осіб, яким законом гарантовано право на обов`язкову частку в спадщині. Так само прийняття спадщини є майновим правовідношенням і за жодних обставин не підлягає встановленню у спосіб встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до положень ЦПК України вирішення спору щодо майнових прав може бути здійснено виключно шляхом пред`явлення позову із предметом позову, який полягає у використанні позовного способу захисту цивільного права або охоронюваного законом інтересу, а не у спосіб встановлення факту реалізації позивачем майнового права. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial