Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому вказала, що з 1 вересня 2008 року по 9 жовтня 2014 року працювала у відповідача, за період з травня 2014 року по 9 жовтня 2014 року склалася заборгованість з заробітної плати в сумі 19067,24 грн., яку просила стягнути, інфляційні збитки в розмірі 2684,45 грн. та 3% річних в розмірі 310,46 грн. На підставі ст..117 КЗпП України просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за чотири місяця в сумі 20717,80 грн., в загальній сумі 42779,95 грн. В подальшому позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути на свою користь 53138,85 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 травня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 19067,24 грн., середні заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 7165,03 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» просили рішення суду скасувати в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку, в іншій частині рішення суду залишити без змін, оскільки суд не встановив всі обставини справи, безпідставно задовольнив позовні вимоги без їх обґрунтування та за відсутності належних підтверджуючих документів, не надав належної оцінки факту захоплення у вересні-жовтні 2014 року всього рухомого та нерухомого майна, всієї фінансової та технічної документації невідомими озброєними особами, судом порушено положення Порядку обчислення середньої заробітної плати в частині проведення розрахунку середнього заробітку. В судовому засіданні апеляційного суду представник Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» Тетерін О.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити. [PERSON] заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх осіб, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. На підставі п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Згідно апеляційної скарги відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині. Судом при розгляді справи було встановлено, що позивач з 1 вересня 2009 року по 9 жовтня 2014 року працювала юрисконсультом виробничої одиниці «Єнакієветепломережа» Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго». За період з 1 травня 2014 року по 9 жовтня 2014 року заборгованість склала 19067,24 грн. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сумніви щодо правдивості відомостей, зазначених в довідці про розмір заборгованості по заробітній платі не доведені, доказів про спростування даних, зазначених в неї, не надано,тому підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі; в частині стягнення середнього заробітку відповідачем не доведено відсутність вини у невиплаті заробітної плати в період з 1 травня 2014 року по 1 липня 2014 року. Але з такими висновками суду в повному обсязі погодитися неможливо. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 19067,24 грн. При цьому апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про наявність сумнівів щодо достовірності відомостей, викладених у довідці, оскільки відповідно до ст. ст.115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець, а не позивач. У судовому засіданні позивач наполягала на тому, що вона не отримувала заробітну плату з травня 2014 року по 9 жовтня 2014 року, в обґрунтування вимог надала довідку Виробничої одиниці «Єнакієветепломережа» Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» №3/1-9305 від 15 жовтня 2014 року про розмір заборгованості - 19067,24 грн. (арк..спр.13), а відповідач не надав належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період. Крім того, посилання в апеляційній скарзі на захоплення фінансової та технічної документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано доказів щодо недостовірності відомостей, викладених в довідці підприємства про розмір заборгованості по заробітній платі, оформленої відповідно діючого трудового законодавства за підписом директора та головного бухгалтера виробничої одиниці. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В судове засідання суду першої інстанції відповідач надав сертифікат (висновок) про настання обставин непереборної сили №2644/05-4 від 28 серпня 2014 року (арк..спр.42), за яким Торгово-промислова палата України засвідчила настання обставин непереборної сили з 2 липня 2014 року Обласному комунальному підприємству «Донецьктеплокомуненерго» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотримання законодавчих актів України, які стосуються справлення та сплати податків та обов»язкових платежів. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутня вина відповідача в невиплаті позивачу заробітної плати з 2 липня 2014 року. В той же час суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за період з 1 травня 2014 року по 1 липня 2014 року. Зі змісту ст..117 КЗпП України виходить, що відповідальність власника або уповноваженого ним органу у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку настає у разі несплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України. Таким строком в розумінні ст.116 КЗпП України є день звільнення, тобто відносно позивача - 9 жовтня 2014 року (арк..спр.7-12), тому висновки суду про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідають вимогам закону. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Виходячи з викладеного суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення в частині стягнення середнього заробітку. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивач судовий збір з позовної заяви не сплачував. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково в сумі 19067,24 грн., відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн. (1% від задоволених позовних вимог, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року). Згідно ст. 13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 8о-VIІІ мінімальна заробітна плата з 01 січня 2015 року, встановлена в розмірі 1218,00 грн.

Outcome: partial