Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 28 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений кредитний договір VOTWAE00001344, згідно з умовами якого Банк надав останньому кредит у розмірі 10341,04 доларів США на термін до 27 квітня 2012 року. Відповідач [PERSON], в свою чергу, зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки. Вказуючи, що у звязку з невиконанням відповідачем [PERSON] належним чином умов кредитного договору, у нього станом на 01 грудня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 3332,86 доларів США, яку позивач просив стягнути солідарно із відповідачів та судові витрати. У судове засідання представник позивача не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує повністю, та просила позов задовольнити і справу розглядати без її участі. Також зазначила, що клопотання відповідача [PERSON] про припинення поруки вважає безпідставним, оскільки в договорі поруки визначений строк її дії 5 років з дня настання терміну повернення кредиту, який на час звернення [PERSON] до суду з цим позовом не закінчився (а.с. 76). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Про причини неявки, зміну місця проживання суд не повідомляв. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та клопотання, в якому просив відмовити в позові до нього у звязку з припиненням на підставі положень ч. 4 ст. 559 ЦК України наданої ним поруки (а.с. 72-74). Враховуючи, що в судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений в зобовязанні строк (термін) його виконання. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 28 квітня 2007 року укладено кредитний договір VOTWAE00001344 (далі кредитний договір) (а.с. 14-16). Відповідно до п. 7.1 кредитного договору Банк зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредитні кошти шляхом перерахування на поточний рахунок у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 10341,07 доларів США, з яких: 9807,04 доларів США на купівлю автомобіля та 2145,85 доларів США на сплату страхових платежів у передбачених договором випадках, зі сплатою за користування кредитом 0,84 % на місяць на залишок заборгованості на строк до 27 квітня 2012 року включно. Сторони узгодили, що позичальник щомісяця в період сплати (з 28 по 04 число кожного місяця) в рахунок погашення кредиту повинен надавати [PERSON] щомісячний платіж в розмірі 235,32 доларів США. Таким чином поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. На виконання взятих на себе зобовязань за договором позивач надав позичальнику кредитні кошти у зазначеному вище розмірі, що підтверджується відповідним ордером (а.с. 17). Наведені обставини свідчать про те, що між [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли договірні зобовязання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов. Жодних додаткових угод до кредитного договору його сторонами не укладалося. Пунктом 7.4 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, визначених у п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 даного договору, позичальник сплачує [PERSON] відсотки за користування кредитом у розмірі 2,15 % в місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості, яка відповідно до п. 3.8 договору вважається простроченою. Пунктами 1.1, 2.2.4 кредитного договору встановлено обовязок позичальника повертати кредит в строки та розмірі відповідно до вищевказаних у п. 7.1 договору умов. У разі порушення позичальником взятих на себе зобовязань Банк має право вимагати дострокового повернення (стягнення) суми кредиту до настання дати, передбаченої в п. 7.1, і в такому випадку щодо зобовязань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні [PERSON] дату (п.п. 2.3.3, 2.3.7). Заочним рішенням Турійського районного суду від 26 грудня 2011 року із відповідача [PERSON] достроково стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 42366,69 гривень (а.с. 4). Рішення суду набрало законної сили і на даний час не виконано. Системний аналіз ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє Банк права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, зокрема: простроченої заборгованості за процентами, простроченої заборгованості по комісії, пені за несвоєчасне погашення процентів, пені за несвоєчасне погашення кредиту, пені за несвоєчасне погашення комісії (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15). Відповідач [PERSON] взяті на себе за договором зобовязання відповідно до вимог ст. 526 ЦК України належним чином не виконував, внаслідок чого, з урахуванням стягнутої зазначеним вище рішенням суду суми боргу, у нього станом на 01 грудня 2015 року виникла заборгованість по сплаті кредиту в розмірі 3332,86 доларів США, з яких заборгованість по процентах за користування кредитом становить 1400,46 доларів США; пеня 1860 доларів США; заборгованість з комісії 72,40 доларів США (а.с. 8). Правильність зазначеного розрахунку відповідачами не оспорювалася і жодних клопотань з цього приводу не заявлялося. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання боржником [PERSON] зобовязань за вищевказаним кредитним договором 28 квітня 2007 року позивач уклав із відповідачем [PERSON] договір поруки № VOTWAE00001344/1 (а.с. 18). Відповідно до умов п.п. 1, 2, 4 договору поруки відповідач [PERSON] зобовязався відповідати перед [PERSON] як солідарний боржник за кредитними зобовязаннями [PERSON] у повному обсязі, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У звязку з невиконанням позичальником своїх зобовязань за кредитним договором 10 листопада 2015 року [PERSON] було надіслано обом відповідачам повідомлення про необхідність погасити прострочену заборгованість по кредитному договору і повернути кредитні кошти, що останніми було залишено без виконання (а.с. 10-13). За змістом ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. У разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Виходячи із вищенаведених положень закону та розяснень Пленуму Верховного Суду України, заборгованість за кредитним договором по процентах за користування кредитом та комісії у розмірі 1472,86 доларів США (1400,46 + 72,40 = 1472,86) відповідно до встановленого на день ухвалення даного рішення Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США є еквівалентною 40105,98 грн (1472,86 доларів США * 27,23 грн = 40105,98 грн). Разом з тим, не ґрунтується на вимогах закону та суперечить умовам кредитного договору вимога позивача про стягнення неустойки (пені) у валюті кредиту (долари США). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 договору (зобовязань по поверненню кредитних коштів) позичальник сплачує [PERSON] пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні, за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом, зокрема, ч. 2 ст. 192 ЦК,\~ч. 3 ст. 533 ЦК,\~Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»). З огляду на вказане, у разі надання кредиту в іноземній валюті та у випадку порушення позичальником взятих на себе зобовязань за таким кредитним договором Банк має право на отримання пені виключно у гривневому еквіваленті, у звязку з чим з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 44528,40 грн (1860 доларів США * 23,94 грн (курс НБУ на день подання позову) = 44528,40 грн), яка нарахована позивачем відповідно до умов договору і в межах встановленого законом річного строку позовної давності та буде достатньою сатисфакцією для захисту і відновлення прав позивача, порушених в результаті невиконання боржником взятих на себе за договором зобовязань. Звертаючись до суду із позовом, Банк просив стягнути пеню в доларах США, а тому в цій частині позов підлягає до часткового задоволення. Враховуючи, що сума нарахованої пені не перевищує значно розмір збитків, відповідачі не зявилися у судове засідання і будь-яких доказів на підтвердження наявності істотних обставин, що мають значення для справи і заслуговують на увагу (щодо майнового стану, доходів, наявності утриманців тощо) суду не надали, боржник тривалий час взагалі не виконує взяті на себе зобовязання, то суд вважає, що в даному випадку відсутні передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України підстави для зменшення розміру нарахованої пені. За таких обставин справи, які підтверджуються належними, допустимими і достовірними доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, виходячи із того, що [PERSON] правомірно надано кредит в іноземній валюті, дотримуючись вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом правових і фактичних підстав для стягнення в солідарному порядку з відповідачів заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами і комісії у валюті кредиту та нарахованої пені у гривні. За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного суду надано не було і в матеріалах справи такі відсутні, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося. Доводи відповідача [PERSON], викладені в письмовому клопотанні, про припинення на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України наданої ним поруки є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та суперечать умовам договору поруки і нормам матеріального права, якими врегульовано інститут поруки, зокрема, підстави і строки її припинення. Із договору поруки від 28 квітня 2007 року (а.с. 18) вбачається, що відповідач [PERSON] зобовязався відповідати перед [PERSON] як солідарний боржник за кредитними зобовязаннями відповідача [PERSON] у повному обсязі. Додаткових угод до договору поруки його сторонами не укладалося, він є дійсним і у встановленому законом порядку не оспорювався. У\~статті 559 ЦК України\~встановлені спеціальні підстави припинення поруки. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, на положення якої посилався відповідач [PERSON], порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк предявлення вимоги до поручителя є припиняючим і тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки.\~\~ Таким чином порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на предявлення вимоги до поручителя як солідарного боржника. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних. Відповідно до п. 12 договору поруки порука за цим договором припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Наведені положення договору цілком узгоджуються з вимогами ст.ст. 251, 252 ЦК України, якими передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і він може визначатися роками. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином і право кредитора, і обов'язок поручителя припиняються виключно після його закінчення, у зв'язку з чим жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі, застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Аналізуючи норми статей\~261,\~530,\~631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України\~кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті, разом із нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками). У зв'язку з порушенням боржником кредитних зобов'язань та виникненням заборгованості за кредитним договором Банк реалізував передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України\~та пунктом 2.3.3 кредитного договору право вимоги дострокового виконання основного зобовязання (повернення кредиту), звернувшись у жовтні 2011 року до суду із відповідним позовом до [PERSON], який заочним рішенням Турійського районного суду від 26 грудня 2011 року, що набрало законної сили, було задоволено та стягнуто з [PERSON] заборгованість за тим же кредитним договором, що й у даній справі, станом на момент звернення до суду. Відтак, [PERSON] змінив строк виконання основного зобовязання, а тому настання строку виконання основного зобовязання в даному випадку необхідно рахувати з жовтня 2011 року і саме з цього часу почав перебіг пятирічний строк, встановлений у п. 12 договору поруки його сторонами, а з цим позовом до поручителя [PERSON] звернувся до суду в грудні 2015 року, тобто в межах зазначеного вище строку дії поруки. З огляду на вказане, доводи й висновки відповідача [PERSON], які ґрунтуються на обрахуванні строку наданої ним поруки з дати закінчення строку дії кредитного договору (27 квітня 2012 року), у звязку з чим, на його думку, вимога [PERSON] у листопаді 2015 року про повернення кредиту предявлена поза межами встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, є помилковими і не можуть бути взяті до уваги, оскільки зроблені у звязку з неправильним визначенням строку дії поруки та початку його перебігу. Аналогічні правові висновки щодо застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України визначення строку поруки і початку його перебігу, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, викладено і в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-18цс16). Звертаючись до суду із даним позовом, Банк просив стягнути заборгованість на загальну суму 79788,67 грн (а.с. 2). За подання заяви з такою ціною позову позивачу, як юридичній особі, слід було відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» сплатити судовий збір у розмірі 1218 грн. Із платіжного доручення вбачається, що [PERSON] за подання до суду позову було сплачено судовий збір в розмірі 1424,31 грн (а.с. 1), тобто в більшому розмірі, ніж це встановлено законом. З огляду на вказане та відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачів в користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 1218 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 533, 543, 549, 553, 554, 559, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: partial