Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач КП «ХТМ» звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь КП «ХТМ» заборгованість за послуги з теплопостачання сумі 62531,07 грн, інфляційні витрати в сумі 26082,35 грн та 3% річних в сумі 5729,66 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що КП «ХТМ» надає послуги з теплопостачання згідно чинного законодавства. За період з 01.01.2011 по 30.04.2020 відповідач не в повному обсязі сплачував вартість наданих послуг, загальна сума заборгованості складає 62531,07 грн. Позивач вказує, що боржнику відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховані 26082,35 грн інфляційних витрат за час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 5729,66 грн. 22.05.2020 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі, призначено судове засідання (а.с. 9-10). 17.06.2020 ухвалою суду відкладено судове засідання до 16-30 год. 08.07.2020 у зв`язку з неявкою у судове засідання без пважних причин представника позивача (а.с. 16). 08.07.2020 ухвалою суду відкладено судове засідання до 11-00 год. 01.09.2020 на підставі п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України (а.с. 21). Представник позивача Гура Я. В., що діє на підставі довіреності, подав до суду заяву, в якій просив цивільну справу розглядати без його участі, позов підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні (а.с. 26). Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився. Представником відповідача - адвокатом Кузнецовим А. І., що діє на підставі ордеру, 09.10.2020 подано відзив на позовну заяву, згідно якого сторона відповідача заявляє вимогу щодо застосування строків позовної давності та визнає позов частково, а саме на суму 38092,16 грн за період з 01.05.2017 по 30.04.2020, в іншій частині в задоволенні позову просить відмовит у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а також відмовити у стягнені з відповідача 3% річних та суми інфляції. Окрім того, у вказаному відзиві зазначено щодо проведення судового засідання у відсутність відповідача та його представника. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 27.01.2020 (а.с. 6). Відповідно до розрахунку суми заборгованості за особовим рахунком [NUMBER] , за яким закріплена адреса: [ADDRESS] , існує заборгованість за опалення та гарячу воду у період з 01.01.2011 по 30.04.2020 в розмірі 62531 грн 07 коп. (а.с. 3-4). Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає різні підстави виникнення цивільних прав і обов`язків. Крім договорів і інших угод відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права й обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Так, стаття 68 Житлового кодексу України, Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992, п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведенню, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, зобов`язують споживача оплачувати житлово-комунальні послуги. Згідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20-го числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії або затверджених нормативів споживання. Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, обов`язок відповідача по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення випливає з наведених вище нормативних актів та ЦК України. Частиною 2 ст. 205 Цивільного Кодексу України передбачено, що угода, для якої не встановлена обов`язкова письмова форма, враховується вчиненою, якщо поведінка сторін свідчить про їх волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідачі не відмовлялися від послуг водопостачання у письмовій формі. Таким чином, поведінка відповідачів свідчить про їх волю до настання відповідних правових наслідків, а саме того факту, що послуги водопостачання вони отримували. Згідно вимог п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24.06.2004 (який діяв на момент виникнення відповідних правовідносин між сторонами) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Також, пунктом п`ятим частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (який введено в дію з 01.05.2019) передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання по оплаті за надані послуги за адресою: [ADDRESS] , боржнику нараховані інфляційні витрати за час прострочення у сумі 26082 грн 35 коп., а також три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 5729 грн 66 коп. (а.с. 5). Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач позовні вимоги визнав частково, а саме в межах строку позовної давності, та відповідно заявив про застосування строків позовної давності. У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Про порушення відповідачем вимог щодо сплати за отримані послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання позивач дізнався ще в січні 2011 р., тому саме з цього моменту у КП «Харківські теплові мережі» виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак позивач звернувся до суду із зазначеним позовом лише 20.05.2020, тобто зі спливом загального строку позовної давності. Суд вважає можливим застосувати загальну позовну давність тривалістю в три роки до позову Комунального підприємства «Харківські теплові мережі». Суд відмовляє у задоволенні позову КП «Харківські теплові мережі» про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за період з січня 2011 р. по квітень 2017 р. включно на суму 24438,91 грн, інфляційних витрат за період з січня 2011 р. по квітень 2017 р. включно на суму 22488,91 грн та 3% річних за період з січня 2011 р. по квітень 2017 р. включно на суму 3820,42 грн, оскільки пропущений загальний строк позовної давності. Отже, за період з травня 2017 р. по квітень 2020 р. відповідач не сплатив за послуги з теплопостачання 38092,16 грн, що підтверджено наданим розрахунком. За вказаний період боржнику також нараховані інфляційні витрати за час прострочення у сумі 3593 грн 44 коп., а також три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 1909 грн 24 коп. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги КП "Харківські теплові мережі" підлягають частковому задоволенню в межах строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, а саме на загальну суму в розмірі 43594,84 грн, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 971,30 грн ((43594,84 * 2102) / 94343,08 = 971,31; де 94343,08 грн - сума загальної заборгованості, яку просив стягнути позивач; 2102 грн - сума судового збору, сплачена позивачем при зверненні до суду з позовом). Проте, згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, на користь позивача підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 485,65 грн, інші 50 відсотків підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial