Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач вказував на те, що 1 липня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за яким він надав йому у борг кошти у розмірі 75000 грн., строком до 14 жовтня 2013 року. Посилаючись на те, що зобов’язання відповідач не виконав, позивач просив суд стягнути з останнього 75000 грн. боргу, 3000 грн. моральної шкоди, три проценти річних у розмірі 437 грн., 1000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 79437 грн.. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Позивач та відповідач в судове засідання не з’явилися. Про час і місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. У відповідності до ст.ст.224, 225 ЦПК України судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов’язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи, 1липня 2013 року відповідачем [PERSON] було надано розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у розмірі 75000 грн. із строком повернення 14 жовтня 2013 року. Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред’явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка від 1 липня 2013 року свідчить про їх укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов’язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин суд вважає, що позов [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 75000 грн. 00 коп. і трьох відсотків річних підлягає задоволенню. З відповідача на користь позивача слід стягнути 75000 грн. 00 коп. боргу, 437, 00 грн. ((75000 грн. х 3%): 365дн.) х 71 дн.) – три проценти річних за прострочення грошового зобов’язання. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то вони є безпідставними, оскільки ні нормами матеріального права, ні договором позики не передбачено обов’язку позичальника відшкодувати позивачу моральну шкоду, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Згідно Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі (1218 грн.) за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2013 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] укладено договір-доручення на ведення справи в суді в порядку ст.. 42 ЦПК України - про надання правової допомоги. Згідно розрахунку вартості адвокатських послуг за надану правову допомогу, витрати позивача на правову допомогу адвоката становили 1000 грн. Сплата коштів позивачем підтверджується доданою до заяви квитанцією від 24 грудня 2013 року. За такого, відповідно ст. 85, ч. 1 ст. 88 ЦПК України, на користь позивача з [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу, які складають 1000 грн. Відповідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати, а саме 750 грн. 00 коп. судового збору, а також на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 грн. 37 коп..

Outcome: partial