Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11085018000 від 27 листопада 2006 року в сумі 59 495 грн. 10 коп., посилаючись на те, що відповідач [PERSON] отримав в ПАТ «УкрСиббанк» кредит у розмірі 8 564 долари США з розрахунку 12% річних на строк з 27 листопада 2006 року по 25 листопада 2013 року. Відповідач зобовязаний був повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору. Виконання позичальником зобовязань за кредитним договором забезпечується поруками з [PERSON] та [PERSON] 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і кредитом [PERSON] Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, станом на 14.01.2014 року за відповідачем [PERSON] наявна заборгованість в сумі 59 495 грн. 10 коп., з яких: за додатковою угодою № 11085018001: 35 642 грн. 39 коп. заборгованість за кредитом, 23 597 грн. 09 коп. заборгованість за відсотками, за кредитним договором № 11085018000 відмотки в розмірі 255 грн. 62 коп. 17 березня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору поуки припиненим, мотивуючи тим, що 27 листопада 2066 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір поруки № 1/11085018000-П як забезпечення виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором. 18 березня 2009 року було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11085018000 від 27 листопада 2006 року, згідно якої було змінено схему погашення кредиту та продовжено кінцевий термін виконання основного зобовязання до 25 листопада 2013 року. Однак, додаткову угоду [PERSON] не підписувала та не давала своєї згоди на збільшення своєї відповідальності як поручителя. В ході розгляду справи [PERSON] в своїх поясненнях та її представник [PERSON] вказували, що договір поруки є припиненим, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості з поручителя, порука [PERSON] є припиненою. Також [PERSON] заявила клопотання про поновлення строку звернення з позовною заявою до суду. 29 квітня 2014 року обєднано в одне провадження позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, витрат по оплаті судового збору та позов [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим. Ухвалою суду від 29 квітня 2014 року до участі в справі за позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поуки припиненим в якості співвідповідача залучено ПАТ «Дельта Банк». 08 травня 2014 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору поруки та додаткової угоди до нього припиненими. Зустрічний позов [PERSON] обґрунтовує тим, що порука є припиненою, оскілки ПАТ «Дельта Банк» пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з поручителя. 18 червня 2014 року обєднано в одне провадження позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, витрат по оплаті судового збору та зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору поруки та додаткової угоди до нього припиненими. [PERSON] та [PERSON] заявили суду клопотання про застосування строків позовної давності. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримала з підстав зазначених в позовній заяві. Просили позов задовольнити в повному обсязі. Вимоги зустрічного позову заперечила, просила у його задоволенні відмовити. Також представником позивача подано заяву про застосування строків позовної давності до позову [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представники в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в задоволенні позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволені позову відмовити з мотивів наведених в зустрічній позовній заяві та в письмових поясненнях, а зустрічний позов задовольнити. Представник відповідача за зустрічним позовом ПАТ «УкрСиббанк» зустрічні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні зустрічних вимоги [PERSON] та [PERSON] відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 27 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11085018000 (а.с.5-16), за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в сумі 8 564 долари США, що еквівалентно станом на дату укладення договору 43 248 грн. 20 коп., та зобов'язався погасити кредит не пізніше 25 листопада 2011 року. Умовами п. 1.3.1 кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 12% річних. Позичальник зобовязався повертати кредит в терміни встановлені графіком погашення кредиту (т.1 а.с.15-16). Додатковою угодою № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11085018000 від 27 листопада 2006 року (щодо зміни схеми погашення кредиту) від 18 березня 2009 року (т.1 а.с.17-19), змінено реєстраційний номер договору в системі обліку банку, надала сторони домовились використовувати номер 11085018000 та номер 11085018001; змінено схему погашення кредиту позичальник з дати підписання додаткової угоди зобовязався повертати кредит та сплачувати плату за кредит шляхом щомісячної сплати ануїтетах платежів, розмір платежу складає 115 доларів США; змінено кінцевий термін повернення кредиту 25 листопада 2013 року. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі за кредитом відповідача [PERSON] (т.1 а.с.38-40). За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Представник позивача стверджує, що відповідач [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконав та заним обліковується заборгованість в розмірі 59 495 грн. 10 коп., з яких: за додатковою угодою № 11085018001: 35 642 грн. 39 коп. заборгованість за кредитом, 23 597 грн. 09 коп. заборгованість за відсотками, за кредитним договором № 11085018000 відмотки в розмірі 255 грн. 62 коп. На підтвердження розміру заборгованості надає довідки (т.1 а.с.36, 37, 124). Відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлений трирічний строк позовної давності, який застосовується до всіх правовідносин, за винятком тих, для яких законом встановлені інші, більш короткі або більш тривалі строки. До вимог, що виникли з кредитних правовідносин застосовується трирічний строк позовної давності. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 05 жовтня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звертався до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту № 11085018000 (т.1 а.с.183). Однак, ухвалою суду від 24 квітня 2013 року позов залишено без розгляду (т.1 а.с.182). Суд прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за відсотками за кредитним договором № 11085018000 від 27 листопада 2006 року. Станом на дату укладення додаткової угоди до договору про надання споживчого кредиту про зміну схеми погашення кредиту та терміну виконання зобовязання, ПАТ «УкрСиббанк» було відомо, що відповідач [PERSON] не погасив відсотки за договором № 11085018000. ПАТ «Дельта Банк» на дату укладення договору купівлі-продажу прав вимоги також про це мало б бути відомо, однак з позовом до суду позивач звернувся 01 лютого 2014 року. Щодо стягнення заборгованості за договором № 11085018001, то суд прийшов до висновку, що таку заборгованість слід стягнути з відповідача [PERSON] Відповідач зобовязаний був сплачувати кредит щомісяця по 115 доларів США. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені договором та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Право кредитора вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Таким чином, виходячи з норм ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України суд приходить до висновку, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки пунктами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного щомісячного платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд вважає, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. При цьому суд враховує також правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які є обов'язковими для всіх судів відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України. Як вбачається із розрахунку заборгованості (а.с.197-205), відповідач [PERSON] вносив платежі в січні 2010 року. 05 жовтня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту (а.с.183), чим перервав строк позовної давності. Доказів на спростування розрахунку представника позивача представником відповідача [PERSON] суду не надано. Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту солідарно з [PERSON] та поручителів та щодо вимог зустрічних позовів, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з договору про надання споживчого кредиту № 11085018000 від 27 листопада 2006 року, 27 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено два окремі договори поруки № 1/11085018000-П та № 2/11085018000-П (т1 а.с.20-21, 24-25). 18 березня 2009 року до договорів поруки від 27 листопада 2006 року укладено додаткові угоди № 1 (згода забезпечувати змінене зобовязання) (т.1 а.с.22-23, 26-27). Частиною 1 ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до умов кредитного договору, боржник зобовязався повернути кредит до 25 листопада 2013 року. Однак, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Боржником належним чином не виконувались зобовязання, тому 05 жовтня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся од відповідачів із позовом про дострокове стягнення заборгованості. Як вбачається із позовної заяви, листом від 17 грудня 2009 року банк вимагав від відповідачів достроково повернути кредит протягом 31 календарного дня. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 січня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-190цс14, предметом якої був спір про визнання поруки припиненою. Суд зробив правовий висновок, про те, що предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Тобто, новий строк погашення заборгованості настав 19 січня 2010 року. Боржником заборгованість у вказаний термін не було повернуто, тому банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Але, ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду через вісім місяців з моменту настання строку виконання основного зобовязання. Отже, банком пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з поручителів. Також суд вважає за необхідне застосувати постанову Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Отже, порука [PERSON] та [PERSON] є припиненою на час звернення позивача з позовом до суду. У зв'язку з наведеним, поручителі не повинні нести солідарну відповідальність з боржником. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Гарантією реалізації в цивільному судочинстві принципу змагальності є широке коло процесуальних прав, якими наділені особи, які беруть участь у справі: знайомитися з матеріалами справи, подавати суду докази та брати участь в їх дослідженні, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення суду тощо. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню в частині позичальника [PERSON], а зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача [PERSON] також слід стягнути на користь позивача ПАТ «Дельта Банк» понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] та й самі відповідачі у зустрічних позовних заявах (позивачі за зустрічним позовом) про відшкодування судових витрат суд не просять, тому суд не стягує їх з позивача ПАТ «Дельта Банк» (відповідача за зустрічним позовом). На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 254, 256, 257, 261, 526, 527 ч. 1, 546 ч. 1, 548 ч. 1, 553, 554, 559 ч. 4, 1050 ч. 2, 1054, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч. 1 ЦПК України,

Outcome: partial