Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

В грудні 2015 року позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу. 13.04.2016 року уточнила свої позовні вимоги в стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки працівникові з вини власника або уповноваженого ним органу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що працювала на посаді провідного фахівця відділу міжнародних розрахунків Управління супроводу і контролю інвестиційного банкінгу Департаменту операційний бекофіс бухгалтерії ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (далі ПАТ «ВБР») з 01.04.2013 року по 30.11.2015 року, звільнена у звязку із скороченням штату. 14.12.2015 року адміністрацією ПАТ «ВБР» їй видано трудову книжку без печатки, що перешкодило їй 24.12.2015 року при зверненні в Маріупольський міський центр зайнятості набути статус безробітного. Трудову книжку з печаткою отримала лише 30.12.2015 року. Своє звільнення вважає незаконним та просить відновити на посаді провідного фахівця відділу міжнародних розрахунків Управління супроводу і контролю інвестиційного банкінгу Департаменту операційний бек офіс бухгалтерії ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», стягнути з відповідача заробіток за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 року по 30.12.2015 року в сумі 4312,32 грн. та моральну шкоду в сумі 5\~000 гривень. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що була звільнена з займаної посади після введення до ПАТ «ВБР» тимчасової адміністрації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі ФГВФО) після закінчення терміну дії повноважень представника ФГВФО. Вважає, що її можливо було скоротити після ліквідації банку Національним банком України. Мала бути звільнена 27.12.2015 року, але була звільнена 15.12.2015 року, рішення про ліквідацію банка на той момент не було прийнято. В частині стягнення середнього заробітку посилалась на те, що з вини тимчасової адміністрації отримала трудову книжку, оформлену не належним чином була відсутня печатка, що перешкодило їй в набутті статусу безробітного при зверненні до Маріупольського міського центру зайнятості 24.12.2015 року, фактично набула статус з 15.01.2016 року, після належного оформлення її трудової книжки 30.12.2015 року. ПАТ «ВБР» не є системним банком, тому ФГВФО не мав законних підстав для подовження повноважень [PERSON] на здійснення тимчасової адміністрації. Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що посилання позивача на незаконність подовження повноважень не є обґрунтованими, оскільки рішенням №177 від 23.09.2015 року уповноваженій особі ФГВФО [PERSON] подовжено повноваження на посаді тимчасового адміністратора ПАТ «ВБР» подовжено до моменту отримання від Національного банку України відповідного рішення щодо ліквідації банку. 12.10.2015 року [PERSON] було попереджено про наступне звільнення, 30.11.2015 року звільнено позивача в звязку із скороченням штату. 14.12.2015 року їй було нараховано при звільненні заробітна плата за відпрацьовані місяці в сумі 14\~060 грн. 24 коп., затримки з виплатою яких не було. Позивачу не було запропоновано можливості переводу в звязку із відсутністю посади позивача в штатному розкладі ПАТ «ВБР». Не заперечував те, що трудова книжка була видана без печатки, але не призвело до наслідків для позивача, на його думку вона могла з 15.12.2015 року отримувати соціальну допомогу, трудову книжку з печаткою було видано 30.12.2015 року. Ще одною підставою подовження повноважень тимчасового адміністратора ПАТ «ВБР» [PERSON] є велика кількість справ в судах України за участю ПАТ «ВБР». Не заперечує проти наданого розрахунку середньоденної заробітної плати позивача. Наказ ФГВФО №111 від 30.03.2015 року про подовження повноважень [PERSON] на посаді тимчасового адміністратора ПАТ «ВБР» на момент звільнення відповідача не втратив чинності. Вважає дії відповідача законними та просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала позицію представника відповідача [PERSON], просила в задоволенні позовних вимоги відмовити. Суд, заслухавши думку сторін, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до наступного: Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в трудових відносинах із ПАТ «ВБР» з 01.04.2013 року по 30.11.2015 року, займаючи посаду провідного фахівця відділу міжнародних розрахунків Управління супроводу і контролю інвестиційного банкінгу Департаменту операційний бек офіс бухгалтерії ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (а. с. 7-12) Постановою Правління Національного банку України №914 від 21 грудня 2015 року відкликано банківську ліцензію та вирішено питання про ліквідацію ПАТ «ВБР» (а. с. 23). Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО №234 від 27.11.2014 року в ПАТ «ВБР» запроваджено тимчасову адміністрацію, рішенням №44 від 27.02.2015 року та №111 від 30.03.2015 року продовжено термін повноважень тимчасової адміністрації (а. с. 24, 28, 30). Уповноваженою особою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації призначено [PERSON] то розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВБР» (а. с. 30). 12.10.2015 року [PERSON] ознайомлена з попередженням про наступне вивільнення з посади провідного фахівця відділу міжнародних розрахунків Управління супроводу і контролю інвестиційного банкінгу Департаменту операційний бек офіс бухгалтерії ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» в порядку п.1 ст. 40 КЗпП (а. с. 13). Наказом №446-к від 30.11.2015 року позивача звільнено з посади з виплатою компенсації за 13 календарних днів не використаної щорічної відпустки та вихідної допомоги в розмірі середньомісячної зарплати (а. с. 14). В звязку із прийнятим рішенням про ліквідацію юридичної особи ПАТ «ВБР», на момент звільнення були відсутні вакантні посади для переведення працівника та було ліквідовано її посаду. Пунктом 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"\~роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1\~ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. \~\~\~\~ Отже, звільнення буде законним, якщо власник або уповноважений ним орган: справді здійснив скорочення чисельності або штату; врахував переважне право на залишення працівника на роботі; запропонував працівникові перейти на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації; надав працівникові гарантії, передбачені чинним законодавством; отримав згоду від профспілкового органу / профспілкового представника/ на звільнення працівника. Частиною 2\~ст. 40 КЗпП\~встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч.ч.1 та 3\~ст. 49-2 КЗпП України\~про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав наведені вище вимоги\~КЗпП України\~щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Перелік вакансії, які були вивільнені протягом дії повідомлення про заплановане вивільнення від 12.10.2015 року по 30.11.2015 року, був доступний та постійно оновлювався на внутрішньому інтернет сайті ПАТ «ВБР», також там була відсутня посада, раніше займана позивачем, тому в матеріалах справи відсутні докази про порушення з боку відповідача прав позивача про надання інших посад для переведення, позивач не виявляв бажання зайняти іншу посаду, тому в частині позовних вимог про поновлення на роботі позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. При звільненні позивача в порядку п. 1 ст. 40 КЗпП відповідачем було порушено права позивача на отримання належно оформленої трудової книжки, в якій була відсутня печатка, що визнано представниками відповідача в своїх поясненнях суду. В результаті дій відповідача 24.12.2015 року Маріупольським центром зайнятості [PERSON] було відмовлено в наданні статусу безробітної та позбавлено права отримувати допомоги по безробіттю (а. с. 50). Належним чином оформлену трудову книжку позивач отримала лише 30.12.2015 року. Згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Тому, суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача з відповідача заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 4312,32 грн., яка складається з середньоденної зарплатні позивача 359,36 грн. х 12 робочих днів з 14.12.2015 року по 30.12.2015 року. Відповідно до ст. 237-1 Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд враховує обставини спору, характер правовідносин та положення, зазначені вст. 237-1 КЗпП України, пунктах 3, 5, 8, 9, 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4(зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». При цьому судом враховано, що\~заявлений розмір матеріальної шкоди в сумі 5\~000 грн. не є обґрунтованим, період, в який позивачу могла бути завдана моральна шкода дорівнює 12 робочим дням, що робить неможливим нанесення будь якої істотної моральної шкоди за такий невеликий проміжок часу, тому в цій частині позовних вимог суд вважає позов не обґрунтованим та відмовляє в їх задоволенні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, частково задовольняючи позовні вимоги, суд приходить до висновку про стягнення за відповідача ПАТ «ВБР», на користь держави судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі вище викладеного, та

Outcome: partial