Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] у листопаді 2011 року завернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 20.07.2001 року уклала шлюб із відповідачем. Від шлюбу у них є дитина - [PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки між ними не склалися, на час звернення до суду шлюбно-сімейні відносини припинено остаточно. Причиною розпаду сім'ї стала втрата взаєморозуміння та почуттів одне до одного, без чого спільне проживання є неможливим. Вони стали чужими людьми з різними характерами, звичками, смаками та поглядами на життя. Взаємна байдужість призвела до роздратування і небажання знаходити спільну мову при вирішенні різних життєвих проблем і питань виховання сина. Спроби зберегти сім'ю заради сина ні до чого не привели, з кожним днем вони все більше віддаляються одне від одного, спільне проживання стало нестерпним, в зв'язку з чим є необхідність розірвання шлюбу, оскільки примирення між позивачем та відповідачем неможливе, подальше спільне життя позивача та відповідача як подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам сина. За час сумісного життя сторонами спільно набуто наступне майно: 1\\2 частини однокімнатної квартири [ADDRESS], вартістю 107615,50 грн; трикімнатна квартира [ADDRESS], вартістю 322846,00 грн; автомобіль ВАЗ 21099 д.н.з. [NUMBER], вартістю 30000,00 грн.; автомобіль Фольксваген Пасат вартістю 320000,00 грн; гараж в гаражному кооперативі «Комунальник» по [ADDRESS], вартістю 50000,00 грн; спальний гарнітур - вартістю 4800,00 грн; дитячий гарнітур вартістю 4600,00 грн; кухонний гарнітур вартістю 4500,00 грн; холодильник вартістю 2800,00 грн; телевізор вартістю 2400,00 грн; пральна машинка вартістю 3300,00 грн. Під час розгляду справи судом позивач уточнила свої позовні вимоги та просила суд розірвати шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON], зареєстрованим відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції, актовий запис №173; визнати право власності на належну [PERSON] частину трикімнатної квартири [ADDRESS] - за позивачем [PERSON]; визнати право власності на належну позивачу частину автомобіля «Фольксваген Пасат» за відповідачем [PERSON]; визнати право власності на належну позивачу частину автомобіля ВАЗ 21099 за відповідачем [PERSON]; визнати право власності на належну позивачу частину гаражу в гаражному кооперативі «Комунальник» за відповідачем [PERSON]; визнати право власності на належну частину відповідачеві [PERSON] спального гарнітуру за позивачем [PERSON]; Визнати право власності на належну частину відповідачеві [PERSON] кухонного гарнітуру за позивачем [PERSON]; визнати право власності на належну частину відповідачеві [PERSON] холодильника за позивачем [PERSON]; визнати право власності на належну частину відповідачеві [PERSON] телевізору за позивачем [PERSON]; визнати право власності на належну частину відповідачеві [PERSON] пральної машини за позивачем [PERSON]; судові витрати позивач прохала стягнути з відповідача на її користь. Додатково в судовому засіданні позивач пояснила, що відповідачеві при запропонованому варіанті розподілу майна залишається однокімнатна квартира, яка мебльована, та на частину якої позивач не заявляє своїх вимог, а також кошти за фактично проданий автомобіль ВАЗ 21099 за генеральним дорученням, залишається автомобіль ФОЛЬКСВАГЕН ПАСАТ д.н.з. [NUMBER], придбаний 04.10.2011 р. у ТОВ «АВТОДОМ ХАРКІВ» за 320000,00 грн., гараж у гаражному кооперативі « Комунальник». Все це майно набувалось у власність під час шлюбу. В судовому засіданні позивач, представник позивача, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, - [PERSON], уточнені позовні вимоги повністю підтримали та просили суд позов повністю задовольнити. Крім того, представник позивача пояснив, що позовні вимоги ґрунтуються на нормах ст. 60 СК України, згідно з якими майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Все майно, яке прохає розділити позивач, придбано подружжям під час шлюбу - після 20 липня 2001 року. Відповідач позов визнав частково. Не заперечував проти розірвання шлюбу, проти поділу майна подружжя у спосіб, запропонований позивачем, заперечував в повному обсязі. Відповідач погоджується з тим, що майно, яке прохає розділити позивач, є в натурі, крім автомобілю ВАЗ 21099 д.н.з. [NUMBER], право власності на який не було оформлено договором купівлі-продажу, вказане майно було у користуванні на підставі генерального доручення, та цей автомобіль уже переданий іншій особі. Крім того, відповідач зазначив, що однокімнатна квартира, про яку зазначає позивач в своєму позові, є його та його сина спільною частковою власністю, та позивач до неї не має ніякого відношення. Заслухавши пояснення сторін та представника позивача, перевіривши фактичні обставини справи наданими суду письмовими доказами, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із вимогами ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. Судом встановлено, що 20.07.2001 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] про що відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції, зроблено актовий запис №173 в книзі реєстрації актів, видано свідоцтво про шлюб, яке міститься в матеріалах справи. З копії свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1998 року, яка є в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної часткової власності по 1\\2 частині кожному. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Таким чином, навіть, якщо позивач доведе, що з 1992 року вона з відповідачем підтримувала фактичні шлюбні стосунки, вела спільне господарство, тощо, вказана квартира не може бути віднесена до спільного майна подружжя, яке підлягає поділу. В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яку 12.12.2006 року придбали [PERSON], [PERSON], що діяли від свого імені та від імені їхнього малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER], виданого 19.12.2006 року КП «Харківське міське БТІ», копія якого є в матеріалах справи, вбачається що [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], яка належить їм на праві приватної спільної сумісної власності. Представником позивача до справи надано копіюю довідки-рахунку про придбання 04.10.2011 року відповідачем, [PERSON] автомобіля марки Фольксваген Пассат В7 за 286384,00 грн. Разом із тим, відомостей щодо реєстрації вказаного автомобіля за відповідачем в органах ДАІ у встановленому законом порядку за час розгляду справи до суду не надано. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, що діє на час вирішення у суді спору про поділ спільного сумісного майна подружжя, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 24, 25 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 Сімейного кодексу України). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки інше не було встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що шлюбний контракт між сторонами не укладався. Судом також береться до уваги, що ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу. В контексті вищенаведеного, суд приходить до висновку, що належних достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту придбання подружжям під час шлюбу майна, переліченого в уточненій позовній заяві (частина однокімнатної квартири [ADDRESS], автомобіль ВАЗ 21099 д.н.з. [NUMBER], гараж в гаражному кооперативі «Комунальник» по [ADDRESS], спальний гарнітур; дитячий гарнітур; кухонний гарнітур; холодильник; телевізор; пральна машинка) позивачем за час розгляду справи суду не надано. Зокрема, в матеріалах справи відсутні товарні чеки про придбання вказаного майна, не зазначено повну назву, марку майна, не надано доказів на підтвердження вартості переліченого майна. Зокрема, матеріали справи містять копію довіреності, виданої [PERSON] на ім'я позивача та відповідача, якою останніх уповноважено експлуатувати та розпоряджатися автомобілем марки ВАЗ 21099, р.н. АХ3516ВК. Відомостей щодо набуття сторонами по справі права приватної власності на вказаний транспортний засіб, які б слугували підставою для віднесення вказаного автомобілю до спільного майна подружжя, до суду не надано. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти бо спільна праця подружжя. Так, квартира [ADDRESS] набута відповідачем та його сином, [PERSON] на праві спільної часткової власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло внаслідок приватизації 28.12.1998 року, в той час, як шлюб між сторонами зареєстровано 20.07.2001 року, тобто через три роки після виникнення у відповідача права власності на вказане нерухоме майно. З урахуванням викладеного, підстав для визнання вказаної квартири об'єктом спільної сумісної власності сторін у суду має. Відповідно до положень ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Виходячи з вищенаведеної норми закону слід вважати, що квартира [ADDRESS] належить сторонам та їх сину, по 1\\3 частині кожному, в зв'язку із чим вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на належну відвідачу частину вказаної квартири є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства і задоволенню не підлягають. Як роз'яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення на її користь з відповідача суми понесених нею судових витрат, задоволенню не підлягають, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач є інвалідом ІІ групи, тобто особою, яку звільнено від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial