Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Первісний позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором кредиту. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 31.03.2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник «Електрон Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № KF48156 з додатками згідно якого [PERSON] отримала кредит у сумі 38000 дол. США, з кінцевим строком погашення не пізніше 30.03.2013 року під 12,5% річних. В якості забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № KF48156 від 31.03.2008 року з [PERSON] укладено договір поруки від 31.03.2008 року, згідно з умовами якого [PERSON] являється поручителем по зобов»язаннях [PERSON] Позивач свої зобов»язання за договором виконав, та надав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом внаслідок чого у неї утворилася заборгованість в розмірі 24349,50 дол. США, що і стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом. В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість у сумі 44579,16 дол. США, що по офіційному курсу НБУ станом на 29.02.2016 року становить 1206061,94 грн. Відповідач [PERSON], в інтересах якої діє представник за договором адвокат [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом в якому просить визнати припиненою поруку (якою забезпечувалося виконання зобов»язань позичальника згідно кредитного договору № KF48156 від 31.03.2008 року) згідно договору поруки від 31.03.2008 року, укладеного між позивачем за зустрічним позовом, відповідачем за зустрічним позовом та позичальником [PERSON]. Зустрічні позовні вимоги мотивує тим, що 26.02.2016 року представник позивача за зустрічним позовом отримав від [PERSON] згідно опису копії документів та встановив те, що між банком та позичальником, без відома та згоди поручителя, вносилися зміни в кредитний договір згідно додаткової угоди від 20.03.2009 року, пунктом 1.6 якої передбачено збільшення з 01.07.2009 року заборгованості на 10% річних, аналогічні зміни передбачені згідно додаткової угоди від 01.07.2009 року. Зазначає, що внаслідок укладення вказаних у цьому абзаці додаткових договорів якими без згоди поручителя збільшене основне зобов»язання (а отже обсяг відповідальності поручителя) порука [PERSON] перед відповідачем за виконання [PERSON] зобов»язань за кредитним договором припинилася. Представник позивача в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності представник позивача в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримує, борг не погашено, зустрічний позов не визнає. В раніше поданих заявах невизнання зустрічного позову представник позивача мотивував тим, що позивачка за зустрічним позовом вводить суд в оману вказуючи, що внесені зміни в діючий кредитний договір вносилися без згоди поручителя, оскільки 20.03.2009 року позивачка за зустрічним позовом разом з позичальницею підписали додаткову угоду до договору поруки від 31.03.2008 року. Крім того, зустрічна позовна заява про визнання поруки припиненою подана у 2016 році, через більше ніж 8 років, у зв»язку з чим у випадку наявності фактів порушення прав позивача за зустрічним позовом просить застосувати строк позовної давності щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до банку та відмовити у зустрічному позові повністю через пропуск загального строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечив, посилаючись на неправильність розрахунків заборгованості. Також зазначив, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені поза строками позовної давності, яку просив застосувати. Зустрічний позов просив залишити без розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 23.10.2017 року, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник «Електрон Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № KF48156 з додатками. На підставі вищевказаного договору кредиту [PERSON] отримала кредит у сумі 38000 дол. США, з кінцевим строком погашення не пізніше 30.03.2013 року під 12,5% річних, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1479_76 від 31.03.2008 року. Також, з метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № KF48156 від 31.03.2008 року з [PERSON] укладено договір поруки від 31.03.2008 року, згідно з умовами якого [PERSON] являється поручителем по зобов»язаннях [PERSON] Як встановлено згідно наданого представником відповідача свідоцтва про шлюб серії 1-ФМ № 083403, виданого виконкомом Кам»яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, 25.09.2011 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON] не виконала взяті на себе договірні зобовязання, у зв»язку з чим у неї виникла заборгованість перед позивачем у сумі 44579,16 дол. США, що по офіційному курсу НБУ станом на 29.02.2016 року становить 1206061,94 грн. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. На підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 (позика, кредит, банківський вклад) ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. При невиконанні зобовязання за договором, відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно частини 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином на умовах, визначених договором, Цивільним кодексом України, іншими актами цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як вбачається з кредитного договору кредит відповідачу був наданий в іноземній валюті у сумі 38000,00 дол. США. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до роз»яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 № «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає, про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст. 533 ЦПК України. Факт несплати відповідачем [PERSON] грошових коштів за користування кредитом та погашення кредиту підтверджується доданим до матеріалів справи розрахунком суми заборгованості. При визначенні розміру заборгованості суд виходить з даного розрахунку і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості з розрахунку: 23499,50 дол. США заборгованість за кредитом, 4667,68 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 7942,23 дол. США заборгованість за комісією. Разом з тим, при визначенні розміру пені, що підлягає до стягнення з відповідача [PERSON] в розмірі 16411,98 дол. США, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1, 3\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно ч. 2\~ст. 214 ЦПК України\~при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої\~статті 355 цього Кодексу. Верховний Суд України в постанові № 6-160цс14 від 19.11.2014 року висловив таку правову позицію, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Як вбачається з розрахунку пені по кредиту така нарахована з 01.06.2010 року по 28.02.2016 року. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача слід стягнути пеню за строк з 28.02.2015 року по 28.02.2016 року, що становить 12711,47 дол. США. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). При цьому при обчисленні розміру пені суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16.08.2017 року у справі № 6-2667цс16, про можливість обчислення та стягнення пені за судовим рішенням лише в національній валюті України гривні. За вищенаведених обставин, враховуючи те, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем на загальну суму 28167,18 дол. США (тіло кредиту та відсотки) (що по офіційному курсу НБУ станом на 29.02.2016 року становить 761922,21 грн.), + 343845,26 грн. (пеня) +7972,23 грн. (комісія) доведений, суд вбачає за необхідне позов задовольнити частково і стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача вказану суму заборгованості, а також стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 15222,84 грн. З приводу заявлених позовних вимог до поручителя [PERSON] суд приходить до наступного. Згідно до вимог ч.4\~ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта\~статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої\~статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої\~статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої\~статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій\~статті 559 ЦК України\~не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Отже, зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої\~статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою\~статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Така позиція узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 вересня 2014 року по справі №6-53цс14, а також №6-1265цс16 від 19.10.2016 року, які згідно\~ст.360-7 ЦПК України\~є обовязковими для всіх суб»єктів владних повноважень та має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги до поручителяЛопатюк ([PERSON]) [PERSON] не підлягають до задоволення, оскільки порука припинилась внаслідок прострочення строку звернення до неї із позовом про стягнення заборгованості за договором.

Outcome: partial