Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить надати їй дозвіл на виїзд за кордон неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , без згоди та супроводу батька, [PERSON] , в супроводі матері [PERSON] , [INFO] до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дітьми повноліття. А також просить дозволити їй або її представнику без згоди батька оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх дітей за кордон. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24.04.2004 по 03.04.2013. На підставі рішення Сихівського районного суду м.Львова від 03 квітня 2013 року даний шлюб розірвано. Зазначає, що від даного шлюбу має двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час діти проживають із позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, розвитком дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дітей не надає. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення. Водночас, діти часто хворіють застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких за рекомендаціями лікарів необхідне періодичне перебування дитини на морі. Але незважаючи на це відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дітей за кордон, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обгрунтовували його відмову він не неводить. Просить позов задовольнити. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 28.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 19.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні 22.05.2020 позовні вимоги визнав. Представник Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації м. Львів у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши сторони, з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. З свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 06.08.2004 та серії [NUMBER] від 12.02.2007р.н. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 03.04.2013, яке набрало законної сили, шлюб між сторономи розірвано. Згідно довідки №1442 від 28.10.2019 ЛКП "Старий Сихів" діти проживають із позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 07.11.2019 за відповідачем існує заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 62069, 50 грн. Згідно довідки №11 Середньої загальноосвітньої школи №95 від 24.02.2020 вбачається, що [PERSON] дійсно навчається у 7-В класі в СШ №95 м. Львова. Згідно довідки Львівського вищого професійного училища торгівлі та сфери послуг №91 від 20.02.2020 [PERSON] дійсно навчається у Львівському вищому професійному училищі торгівлі та сфери послуг. Відповідно до довідки Львівського міського територіального центру соціального обслуговування №2 від 26.02.2020 [PERSON] працює на посаді соціального робітника Сихівського відділення соціальної допомоги Львівського міського територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян з 14.12.2017 по даний час. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Другим принципом Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (IXV) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 20.11.1959 року, встановлено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 3 статті 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку,в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним збатьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або ж без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. З огляду на те, що відповідач у судовому засіданні 22.05.2020 не заперечив щодо тимчасового виїзду за кордон дітей та виготовлення дітям документів для виїзду за кордон, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення із зазначенням терміну надання такого дозволу до 15.07.2022.. При цьому суд враховує, що виготовлення документів на виїзд не порушуватиме батьківських прав відповідача, оскільки для кожного конкретного виїзду за кордон необхідна згода останнього. Судом встановлено, що позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1536, 80 грн. Враховуючи вищенаведене, те, що відповідачем визнано позов, суд приходить переконання, що позивачу [PERSON] необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 768,40 грн. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України на відповідача слід покласти сплачені позивачем при подачі позову до суду документально підтверджені судові витрати, а саме 768,40 грн. судового збору. На підставі ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст.ст. 7, 141, 154, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 12, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial