Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позивач вказала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Однак через те, що у її будинку зареєстрована Відповідач, яка фактично в ньому не проживає, Позивач, як власник будинку, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Позивач - [PERSON], в судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надала заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримала, та просила суд позов задовольнити. Відповідач - [PERSON], про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, в судове засідання не з'явилася, клопотань про його відкладення, повідомлення про причину неявки суду не надала. Представник третьої особи - Чугуївського районного відділу ГУ ДМС у Харківській області, у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, згідно якої проти задоволення позову не заперечував та просив проводити розгляд справи у його відсутності. Зі згоди Позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 169, 224 ЦПК України. Суд, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу у відсутності не з'явившихся осіб за наявними доказами. Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачу, [PERSON], [INFO], на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Окрім Позивача, в житловому будинку, який належить їй на праві приватної власності, розташованому за адресою: [ADDRESS], зареєстровані також чоловік Позивача - [PERSON] , дочка Позивача- [PERSON], а також Відповідач - [PERSON] (а.с.7). З моменту укладення договору купівлі-продажу будинку Відповідач не проживає в будинку Позивача і жодного разу не з'являлася у будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Факт того, що дійсно [PERSON] не проживає в житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] підтверджено актом від 14.04.2014 року та довідкою від 24.04.2014 року (а.с.7,8). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У зв'язку з тим, що в будинку Позивача зареєстрована Відповідач, яка фактично в ньому не проживає, Позивач, як власник будинку, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідач жодної участі в сплаті комунальних послуг, а також в поліпшенні стану будинку за весь час володіння будинком Позивача не приймала, Позивач самостійно утримує будинок в належному стані, здійснює його поточний ремонт. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Стаття 383 Цивільного Кодексу України передбачає, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Стаття 3 Сімейного Кодексу України визнає сім'ю спільне проживання осіб, що пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачена непорушність права власності, отже, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В частині 4 статті 156 Житлового кодексу України зазначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною 2 статті 64 визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Отже, у відповідності до ст. 156 ЖК України, Відповідач не є членом сім'ї Позивача. Так як Відповідач не є членом сім'ї Позивача, а також оскільки у Позивача особисто з Відповідачем не було ніяких письмових домовленостей стосовно проживання у вище вказаному помешканні, Позивач має право на захист своїх прав власника і вимагати визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних прав від 07.02.2014 р. №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Крім цього, відповідно до п.3 вищезазначеної Постанови Пленуму ВССУ, суд, ухвалюючи рішення, згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Враховуючи вищевикладене, оскільки під час розгляду справи суду не було надано доказів на підтвердження перебування позивача та відповідача в сімейних відносинах, отже при розгляді справи мають бути застосовані норми ст. 391 УК України, за якою позивач як власник квартири має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Для зняття Відповідача з реєстрації у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» необхідним і достатнім є рішення суду про втрату Відповідачем права користування житловим приміщенням. За таких обставин вимоги щодо зняття з реєстраційного обліку Відповідача задоволенню не підлягають, оскільки такі функції здійснюються органами міграційної служби на підставі судового рішення щодо втрати особою права користування житловим приміщенням. Доказів відмови органів державної міграційної служби в задоволенні відповідних вимог позивача суду не представлено, тому, з урахуванням вимог ст.3 ЦПК України, право позивача в цій частині захисту не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial