Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, яку уточнив та в обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що з 24 лютого 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 16 листопада 2017 року рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідач запропонував позивачу розподілити спільно нажите майно шляхом укладення договору про розподіл спільно нажитого майна між подружжям та 31 жовтня 2017 року був укладений договір «про розподіл спільно нажитого майна між подружжям». У вказаному договорі сторони зазначили, що під час шлюбу вони придбали спільне майно: легковий автомобіль «MITSUBISHI» моделі «ASX» типа універсал В, номер шасі і - [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску, державний номер [NUMBER] ; незавершене будівництво дачних забудов та земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] , номер запису про - власності: 9335107 та час реєстрації 20.03.2015 р.; кухонні меблі та обладнання придбані у 2013 р.; шафа в коридорі квартири придбана у 2015 р.; шафа в залі придбана у 2016 р.; диван придбаний у 2016 р.; комп`ютер придбаний у 2016 р.; монітор Самсунг придбаний у 2016 р.; фотоапарат «Кенон» придбаний у 2013 р.; телевізор придбаний у 2015 р.; телевізор придбаний у 2006 р.; комод бежевого кольору придбаний у 2010р.; холодильник «Вірпул» придбаний у 2006 р.; вхідні двері до квартири придбані у 2015 році. Згідно вказаного договору за усною домовленістю з відповідачем, загальна вартість вищезазначеного спільного майна складала 20 000 доларів США. Оскільки відповідач не виконав умови договору, і не сплатив своєчасно кошти, які були прописані в договорі, позивач звернулася до суду. Згідно рішення суду першої інстанції позовні вимоги позивача були задоволені. Однак, відповідач подав апеляційну скаргу на рішення суду, в якій апеляційний суд визнав договір як нікчемний правочин, оскільки він нотаріально не посвідчений. Зазначає, що оскільки відповідач відмовився добровільно визнати належну позивачу частку спільного нерухомого майна вона змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. Вказує, що позивач має право на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , оскільки під час перебування у шлюбі з відповідачем, останньому рішенням № 138-Х/VI від 29.12.2011 Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в межах села площею 0,06 га за адресою: [ADDRESS] . Право власності на земельну ділянку було набуто 20.03.2015. Технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок виготовлений 23.11.2017. Також, вказує, що сторони весь час перебування у шлюбі проживали в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Під час вагітності та після народження дитини уся домашня робота з прибирання, догляд за дитиною, готування їжі, ремонт в квартири лягли на позивача, без будь-якої допомоги з боку відповідача. У вказаній квартирі вона робила ремонт, брала участь в її утриманні. У 2007 році позивач придбала комод. Також, нею в квартирі проведено утеплення стін. Зазначає, що за час перебування у шлюбі позивач проживала у зазначеній квартирі, яка є особистим майном відповідача, яке істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок її трудових та грошових затрат, позивач своє працею та коштами брала участь в утриманні вказаної квартири. Також, сторони під час перебування у шлюбі спільно придбали майно у вказану квартиру. Крім того, вказує, що за час перебування у шлюбі 09.11.2015 року відповідачем на підставі договору був придбаний автомобіль «MITSUBISHI» моделі «ASX» типа універсал В, номер шасі і кузова - [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску, державний номер [NUMBER] , однак автомобіль придбаний на спільні кошти подружжя. Витрати на придбання автомобіля, плівки тонувальної та захисту двигуна склади: 492000,00 грн. + 3075,00 грн., всього складають 495 075,00 грн. На теперішній час вказаний автомобіль відповідачем проданий. Вважає, що вказане вище майно є спільною сумісною власністю подружжя та позивач має право на 1/2 частину вказаного майна, тому просить суд: - визнати спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку; - визнати спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки; - визнати спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири; - визнати спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] легковий автомобіль «MITSUBISHI» моделі «ASX» типа універсал В, номер шасі і кузова [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску, державний номер [NUMBER] та стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за відчуження вказаного автомобіля в розмірі 247537,50 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею при подані позовної заяви судовий збір. Ухвалою судді від 07 грудня 2020 року позовна заява прийнята судом до розгляду, та за заявою позивача в порядку підготовки справи до судового розгляду у відповідача, витребувані докази на підтвердження викладених в позові обставин (а.с. 88). Ухвалою суду від 29 липня 2021 року прийнято уточнену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с. 244). 26 серпня 2021 року підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 250). Представники позивача - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи не те, що спірна земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку була надана батькові відповідача [PERSON] , як члену садівничого товариства «Союз -1» та на ній був побудований спірний будинок у 80-х роках. Після смерті батька відповідача вказані земельна ділянка та будинок належали матері відповідача [PERSON] , яка передала синові зазначене нерухоме майно як члену ОК «СТ «Союз-1», таким чином земельна ділянка та будинок за адресою [ADDRESS] є особистою власністю відповідача [PERSON] . Квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , також є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки вона подарована йому на підставі договорів дарування, а тому не може бути спільною власністю подружжя. Щодо спірного автомобіля «MITSUBISHI» зазначав, що він був придбаний відповідачем [PERSON] у 2015 року за рахунок позики від його сестри. Отже, вказує, що зазначене рухоме та нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] . У задоволені позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Вислухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних законних підстав. Судом встановлено, що сторони з 24 лютого 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9 Том 1), який 16 листопада 2017 року рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області розірваний (а.с. 11-13 Том 1). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 10 Том 1). Відповідач 09.04.2015 зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0,0604 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1221881300:01:001:1166, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.12.2014 (а.с. 184,185,186 Том 1). 30.11.2017 відповідач зареєстрував право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.12.2017 (а.с. 190 Том 1). Також, 24.05.2003 відповідач набув право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 146 Том 1). Крім того, 09.11.2015 року відповідач на підставі договору № 1511-09001 придбав автомобіль «MITSUBISHI» моделі «ASX» типа універсал В, номер шасі і - [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску, державний номер [NUMBER] (а.с. 138-140 Том 1). Згідно із ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц). За ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. За ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка, може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітній син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, який використовував їх у професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним Кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно Витягу № 21 з Рішення № 138-Х/VI від 29.12.2011 Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення садівництва в межах села площею 0,06 га за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16 Том 1). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 09.04.2015, [PERSON] зареєстрував право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0604 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1221881300:01:001:1166 (а.с. 184 Том 1), що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 36123310 від 09.04.2015 (а.с. 185 Том 1) та копією Витягу з Держаного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-1202109352014 від 17.12.2014 (а.с. 186 Том 1). З технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , виготовленого за замовленням [PERSON] 23.11.2017, вбачається, що житловий будинок з погосподарськими спорудами за вказаною адресою побудований у 1989 році (а.с. 69-73 Том 1). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 108253481 від 19.12.2017 за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому підставою для виникнення права власності є виписка із погосподарської книги, серія та номер:491, виданий 30.11.2017 року, видавник Вільненська сільська рада, технічний паспорт серія та номер: б/н, виданий 23.11.2017, видавник ФОП [PERSON] (а.с. 190 Том 1). Як зазначав в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] та підтверджено матеріалами справи, вказана вище земельна ділянка, на якій був побудований житловий будинок була надана батькові позивача [PERSON] , як члену Обслуговуючого кооперативу «Садівниче товариство «Союз-1», що підтверджується копією членської книжки садовода (а.с. 121-126 Том 1). В подальшому після смерті батька до відповідача [PERSON] перейшло право на зазначену земельну ділянку та житловий будинок, як до члена Обслуговуючого кооперативу «Садівниче товариство «Союз-1», що також підтверджується копією членської книжки (а.с. 127-130 Том 1). Після чого, у 2011 році відповідач почав оформлення права власності на земельну ділянку та житловий будинок. Твердження представника відповідача підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які пояснили, що вони є сусідами [PERSON] по земельній ділянці по [ADDRESS] . Вказували, що їх батьки та батьки [PERSON] були членами Обслуговуючого кооперативу «Садівниче товариство «Союз-1», і батькам, як членам садового товариства видавалися земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на яких у кінці 80-х років були побудовані садові будинки. В подальшому земельні ділянки з побудованими на них будинками батьками були передані їм. Потім їм повідомили про необхідність оформлення права власності на земельні ділянки та побудовані на них будинки. З довідки, виданої головою ОК «СТ «Союз-1» , вбачається що член ОК «СТ «Союз-1» [PERSON] має садівничий будинок в с. Вільне Криворізького району Дніпропетровської області, згідно рішення про забудову № 1 від 20.03.1998 р. Рік забудови 1990 (а.с. 169 Том 1). З довідки (витяг з погосподарської книги) Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області №491 від 30.11.2017, вбачається, що в погосподарській книзі № 12 Вільненської сільської ради відкритий номер об`єкта ПГО 1605 (адреса [ADDRESS] ) на ім`я [PERSON] (власник домоволодіння), житловий будинок 1989 року побудови (а.с. 191 Том 1). Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з абз.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. Таким чином, майно, набуте/побудоване одним з подружжя до укладення шлюбу, але зареєстроване в період шлюбу, не є спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17. Отже, сам факт реєстрації в 2015 році права власності [PERSON] на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на якій був збудований садовий будинок у 1989 році, та факт реєстрації у 2017 році права власності на спірний житловий (садовий) будинок, за вищезазначеною адресою за доведеності його побудови в 1989 році, до моменту реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , не дає підстав вважати, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також, не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки зазначена квартира належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування від 20.10.2000 року серія АВН №009504, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Клюєвим Л.П., зареєстрованого в реєстрі за № 5701, зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке БТІ 23.10.2000, в реєстровій книзі №85П стор. 441 запис 441 (ас. 144 Том 1) та договору дарування від 24.05.2003, серія ВАК, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С., зареєстровано в реєстрі за № 1177 (а.с. 145 Том 1), що також підтверджується Витягом про реєстрація права власності на нерухоме майно № 979686 від 11.07.2003 (а.с. 146 Том 1). Твердження представників позивача про те, що за час перебування у шлюбі та проживаючи у спірній квартирі позивача, істотно збільшилася вартість квартири внаслідок її трудових та грошових затрат, своєю працею та коштами позивач брала участь в утриманні майна, догляді за ним, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не надано належних доказів на їх підтвердження. Отже, з вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та земельна ділянка площею 0,0604 га, кадастровий номер 1221881300:01:1166, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] в розумінні вимог ст. 57 СК України, а тому не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] легкового автомобіля «MITSUBISHI» моделі «ASX» типа універсал В, номер шасі і кузова [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску, державний номер [NUMBER] та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за відчуження вказаного автомобіля в розмірі 247537,50 грн., суд дійшов наступного висновку. Під час перебування сторін у шлюбі, відповідачем [PERSON] 09.11.2015 на підставі договору №1511-09001, був придбаний легковий автомобіль «MITSUBISHI» моделі «ASX» типа універсал В, номер шасі і кузова [NUMBER] , чорного кольору, 2015 року випуску, державний номер [NUMBER] . Вартість автомобіля 492000,00 грн., що підтверджується копією договору (а.с. 138-140 Том 1). За ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного, побутового. Для укладання одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як зазначав в судовому засіданні представник відповідача, заперечуючи про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, що вказаний автомобіль був придбаний відповідачем за кошти, які він позичив у своєї сестри [PERSON] , а тому він є особистою власністю відповідача. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 03.11.2015 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики (між фізичними особами,безпроцентно), відповідно до якого [PERSON] отримав у [PERSON] безвідсоткову позику в сумі 500 000,00 грн. готівкою на придбання автомобіля, що підтверджується копією вказаного договору (а.с. 137 Том 1). Однак, оскільки вказаний договір був укладений відповідачем під час перебування у шлюбі з відповідачем, тому суд вважає, що при укладенні зазначеного договору відповідач діяв в інтересах сім`ї. Таким чином, судом встановлено, що сторони в період шлюбу набули автомобіль «MITSUBISHI», державний номер [NUMBER] ., для придбання якого, відповідач [PERSON] , діючи в інтересах сім`ї, уклав договір позики, тому вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, що не суперечить вимогам ст. 60 СК України. Отже, подружжя має право на поділ автомобіля «MITSUBISHI», державний номер [NUMBER] , який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 69 СК України та їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, оскільки інше не було визначено домовленістю між ними. В судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль був проданий відповідачем на підставі договору купівлі-продажу укладеному СГ№7196/19/002338 від 30 березня 2019 року та автомобіль перереєстровано на іншу фізичну особу, про що свідчить інформація надана Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) Територіальний сервісний центр МВС № 1248 (а.с. 16-17 Том 2), про що також в судовому засіданні зазначав представник відповідача. Таким чином, оскільки автомобіль, який визнаний судом спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] в теперішній час проданий відповідачем без згоди позивача, що не заперечувалося сторонами, а позивач, відповідно до ч. 1 ст.70 СК України має право на 1/2 частку вказаного автомобіля, тому суд вважає, що позивач має право на1/2 частку вартості спірного автомобіля. В пунктах 19, 30 правової позиції висловленій в Постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За даних обставин для правильного вирішення справи суд повинен виходити не з ціни продажу автомобіля, а виходячи з оцінки вартості майна на момент вирішення справи, яка погоджена сторонами. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 431/3195/16-ц. Таким чином, для визначення справедливої вартості спірного автомобіля суд виходить з його оцінки, визначеної в договорі купівлі-продажу автомобіля - 492000,00 грн. (а.с. 138-140 Том 1), про що також свідчать копії рахунку-фактури № 1511-09001/0 від 09.11.2015 та податкова накладна № РН-34 від 11.11.2015 (а.с. 141,142 Том 1), оскільки саме ця оцінка була погоджена подружжям, які погодились придбати автомобіль за вказаною ціною. Доказів того, що на момент вирішення справи вартість автомобіля є іншою, сторони суду не представили. Тому суд вважає зазначену оцінку автомобіля справедливою вартістю майна. Відповідно частка позивачки у вартості автомобіля становить 246000,00 грн. (492000,00 грн. : 2). У зв`язку з цим з суд вважає, необхідним стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості легкового автомобіля марки «MITSUBISHI» моделі «ASX», 2015 року випуску, в розмірі 246000,00 коп. Витрати на тонування автомобіля в сумі 3075,00 грн. (а.с. 242 т.1) не входять до його вартості, а тому не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається при подані позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмір 6306,00 грн. (а.с. 47), виходячи з вимог п.3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», відповідно до яких ставка судового збору за подання позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу становить 1% від ціни позову, але не менше 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 840,00 грн. та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 6306,00 грн. Оскільки, в позовній заяві позивачем ставиться чотири позовні вимоги майнового характеру, то враховуючи сплачений судовий збір у розмір 6306,00 грн., за кожну позовну вимогу позивачем сплачено - 1576,50 грн. (6306,00 грн.: 4). Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення однієї позовної вимоги, тому згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволеної вимоги 99,38%, що становить відповідно 1566,70 грн. (246000,00 грн. - розмір задоволених вимог х 100%/247537,50 грн. загальний розмір вимог = 99,38 %; 1576,50 грн. - загальна сума судових витрат х 99,38 % / 100% = 1566,70 грн.).

Outcome: partial