Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком», в якому просить стягнути заборгованість по заробітній платі за період з липня 2013 року по квітень 2014 року у сумі 89 564,90 грн. та здійснити процедуру звільнення на підставі ст.. 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з 16 травня 2011 року по теперішній час, на підставі трудового договору, а також договору про обмежену матеріальну відповідальність працівника за передані йому підзвітні цінності працює у ТОВ СП «Марком» на посаді регіонального менеджера відділу по роботі з національними мережами. Під час працевлаштування нею та роботодавцем було обумовлено наступний розмір заробітної плати: ставка 3000 грн. та 1 % від надходження грошових коштів. З січня 2014р. розмір заробітної плати був змінений: ставка 8000 грн. + 0,01% від відгруженого товару. З початку липня 2013 по березень 2014 вона не отримувала заробітну плату згідно зазначених умов при прийнятті на роботу. Суми заробітної плати, які їй не виплачені станом на квітень 2014 року: за липень 2013 р. -9212.00 грн.; серпень 2013 р. -8207.00 грн.; вересень 2013 р. - 18716.00 грн.; жовтень 2013 р. - 12162.00 грн.; листопад 2013 р. - 9536.00 грн.; грудень 2013 р. - 8444.00 грн.; січень 2014 р. - 13577.00 грн.; лютий 2014 р. - 8620.00 грн.; березень 2014 р. - 1090.90 грн. Фактична недоплата суми заробітної плати складає 89 564,90 грн. Як їй стало відомо 28 січня 2014 року, керівник відділу по роботі з регіональними національними мережами Диченко Р. 14 січня 2014 р. отримав її зарплатню за вересень та жовтень 2013 р. На запит про виплату їй зарплатні він поставив умову, що вона повинна 04 лютого 2014 р. передати свої повноваження та робочі справи своєму колезі, тільки тоді він виплатить їй гроші. Після цього її почали не допускати на робоче місце, не давали виконувати безпосередні обов'язки, а згодом, з лютого 2014 року, взагалі позбавили робочого місця та змушували написати заяву за власним бажанням. Декілька разів вона намагалася потрапити до приміщення Відповідача та через представника провести переговори з питання виплати заборгованості по заробітній платі та здійсненню законної процедури звільнення. Відповідач усіляко ухилявся від отримання листів та вимог, які вона направляла кур'єрською та поштовими службами. Однак, оформити процедуру звільнення, подати Заяву про звільнення за власним бажанням їй не вдалося. Тому вона вимушена звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача позов визнав частково та пояснив, що станом на 23 червня 2014 р. у зв'язку з відсутністю позивачки на робочому місці їй, дійсно, не була виплачена заробітна плата за лютий в розмірі 559, 69 грн., березень 149, 70 грн. та компенсація за невикористану відпустку при звільненні в розмірі 1 136, 87 грн. Заробітна плата позивачці нараховувалась та виплачувалась відповідно до укладеного з нею трудового договору. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справ, приходить до наступного. Судом встановлено, що 16 травня 2014 року між ТОВ СП «Марком», в особі генерального директора Грінберга М.Л. та [PERSON] укладено трудовий договір, відповідно до якого [PERSON] була прийнята на роботу у відділ по роботі з національними мережами на посаду регіонального менеджера. Пунктом 9 вказаного договору визначено, що за виконання обов'язків, передбачених цим договором, працівнику встановлювався : посадовий оклад у розмірі 1061 грн. на місяць(згідно штатного розкладу). Відповідно до довідки, виданої ТОВ СП «Марком» від 20.05.2014 р., загальна сума доходу [PERSON] з 01.06.2013 р. по 01.04.2014 р. складає 12 119, 29 грн. Відповідно до наказу генерального директора Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» № 72-к від 04 квітня 2014 року [PERSON] була звільнена з посади регіонального менеджера ТОВ СП «Марком», 04.04.2014 р., у зв'язку з прогулом без поважних причин. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] отримувала заробітну плату відповідно до укладеного з нею трудового договору, що підтверджується довідкою про заробітну плату, а також відомостями на виплату грошей № 483 за квітень 2014 р., № № 401, 246, 156, за лютий 2014 р., № 324 за березень 2014 р., № № 94, 8 за січень 2014 р., № №1131, 1049 за грудень 2013 р., № № 982, 893 за листопад 2013 р., № № 737, 812 за жовтень 2013 р., № № 668, 618 за вересень 2013 р., №№ 542, 492 за серпень 2013 р., №№ 444, 415 за липень 2013 р., №№ 380, 351 за червень 2013 р., № 321 за травень 2013 р. Суду не було надано належних доказів у порядку ст.. 57 - 58 ЦПК України, відносно того, що розмір заробітної плати яку вона отримувала був іншим, ніж передбачено трудовим договором, а отже нею в супереч вимог ст.. 60 ЦПК України не були доведені ті обставини на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог. Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. В ч. 1 ст. 115 КЗпП України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до довідки, виданої головним бухгалтером ТОВ «Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» станом на 23 червня 2014 р. по звільненому співробітнику [PERSON] є суми заробітної плати, які не були виплачені за відсутністю співробітника у строки виплат та були задеповані. Разом сума становить 1846, 26 грн., а саме: лютий - 559, 69 грн., березень 149, 70 грн., та компенсація за невикористану відпустку при звільненні - 1136, 87 грн. За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 1846, 26 грн. Позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача провести процедуру звільнення на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням не підлягають задоволенню, оскільки з заявою про звільнення за власним бажанням до відповідача позивачка не зверталась, що не заперечувалось в судовому засіданні представником позивача. Посилання представника позивача на те, що позивачці та її представникам відповідач чинив перешкоди в доступі на територію відповідача для ведення переговорів щодо звільнення позивачки, суд також не приймає до уваги, оскільки належних доказів цього суду не надано. У той же час у відповідності до ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання. Згідно з ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє здійсненню процесуальних прав сторін, встановлених цим Кодексом. Тобто процесуальними нормами передбачено як право на участь у дослідженні доказів, так і обов'язок із доказування обставин при невизнанні їх сторонами (ст. 60 ЦПК України). При цьому суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. За викладених обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову .

Outcome: partial