Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

ПАТ комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк) звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості, мотивуючи позов тим, що 27.09.2010 р. між ними було укладено договір, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 6500 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки. Складовою частиною договору є «Умови та правила надання банківських послуг» та «Порядок користування платіжною карткою» та «Тарифи», з чим погодилась відповідачка, підписавши заяву. У позові покликається на те, що у зв'язку з невиконанням відповідачкою належним чином зобов'язань станом на 31.08.2015 р. виникла заборгованість у розмірі 18653,45 грн., яка складається заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за процентами за користування кредитом, заборгованість за комісією і пенею, а також штраф (фіксована частина і процентна складова. Просить зазначену заборгованість судові витрати стягнути із відповідача. Представник позивача подав заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позов підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи, у подальшому просив проводити засідання в режимі відеоконференції. Відповідач подала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, а також надала виписку про рух коштів з її кредитного рахунку. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів, необхідних для ухвалення рішення, суд розглядає справу за відсутності сторін, враховуючи раніше поданими заяви та в порядку, передбаченому ч.2 ст. 197 ЦПК. \~ Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких визначається сторонами у кредитному договорі з урахуванням вимог ст. 1056-1 ЦК України. Позивач та відповідач 27.09.2010 року уклали договір, згідно з яким кредит позивач отримала кредит у розмірі 6500 грн., і відповідно до якого відповідач зобовязана погашати заборгованість за кредитом, відсотками, а також оплачувати комісії та штрафи на умовах, передбачених Договором. Згідно з наданим позивачем розрахунком у результаті неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору виникла заборгованість, яка станом на 31.08.2015 р. становить 18\~653,45 грн., а саме: 6469,79 грн. заборгованість за кредитом, 9422,04 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 1397,17 заборгованість за комісією і пенею; а також штрафи 500 грн. фіксована частина і 864,45 грн. процентна складова. Згідно з ст.526 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання. Божник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України). Всупереч вимогам ст. 1049 ЦК, яка передбачає повернення позикодавцеві позики в строк і в порядку, що встановлені договором, відповідач не виконав взятих на себе зобовязань, а тому повинен нести відповідальність за порушення грошового зобовязання відповідно до ст. 625 ЦК. За таких обставин та відповідно до зазначених норм матеріального права і умов укладеного між сторонами договору, суд приходить до висновку, що позивач має право вимагати виконання зобов'язання за кредитним договором від відповідача. Таким чином, з відповідача слід стягнути на користь позивача 6469,79 грн. заборгованість за кредитом, 9422,04 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 1397,17 заборгованість за комісією і пенею, разом 17 289 грн. заборгованості Разом з тим не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів з таких підстав. Згідно з ч.1 ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до положень ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із правових наслідків порушення зобов'язання, встановлених договором або законом, є сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Поняття та види неустойки визначено у ст. 549 ЦК України, за змістом якої неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що штраф і пеня є видами неустойки як міри цивільно-правової відповідальності боржника, що наступає у разі порушення останнім взятих на себе зобов'язань, а не окремими видами штрафних санкцій, які можуть застосовуватися одночасно та незалежно один від другого. Штраф і пеня як різновиди неустойки обчислюються у відсотках від суми невиконаного, неналежно виконаного або несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання. Відповідно до Умов договору позичальник зобовязується сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Згідно із доданим до позовної заяви позивачем розрахунком заборгованість відповідача за штрафами становить - 500 грн. та 864,45 грн. Із наведеного розрахунку вбачається, що позивач нарахував неустойку у виді штрафу на суму заборгованості по кредиту, до якої було включено і суму нарахованої пені, тобто застосував до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність, а саме: два різновиди (штраф і пеню) одного й того ж самого виду відповідальності (сплата неустойки) за одне й те ж порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором), що є неприпустимим. В порушення ст. 549 ЦК України вимоги позивача про стягнення одночасно штрафу і пені за порушення відповідачем зобов'язання є безпідставними, оскільки з урахуванням встановленої Конституцією України неприпустимості подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення ці поняття є взаємовиключними і не можуть застосовуватися одночасно. Крім того, умови договору про стягнення з відповідача передбаченої договором неустойки у виді фіксованого штрафу в розмірі 500 грн. не відповідають визначеному законом змісту цього поняття та його правовій природі як грошової суми, що обчислюється відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, що носить імперативний характер, у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а тому підстав для її стягнення немає, оскільки встановлення розміру штрафу як неустойки у фіксованій твердій грошовій сумі законом не передбачено і відступлення від таких положень закону відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України не допускається. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 92,68 % (17289 грн. х 100 % : 18\~653,45 грн.), що становить 1128,84 грн. (92,89% х 1218 грн. : 100 %).

Outcome: partial