Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

В липні 2020 року позивач [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Карнаух Тетяна Вікторівна звернувся з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Мотивуючи свою заяву тим, що з 25.10.2004 року по 10.07.2018 року працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання, яке встановлено в березні 2019 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту протокол № 465 промислової медицини. Висновком МСЕК від 06.08.2019 року позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням без встановлення групи інвалідності з наступним переоглядом в 2020 році. При наступному переогляді позивачу Висновком МСЕК від 07.07.2020 року встановлено 60 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності - БЕЗСТРОКОВО. Згідно рекомендацій МСЕК позивач потребує забезпечення лікарськими засобами, виробами медичного призначення, санаторно - курортним лікуванням. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивача постійно турбує біль у поперекова - крижовому відділі хребта з іррадіацією в кінцівки, порушена хода, періодичний біль у шийному відділі хребта, біль в плечових, ліктьових і колінних суглобах, суглобах кистей, обмеження рухів в них, заніміння кінцівок, зниження слуху, загальну слабкість, задишку після фізичного навантаження, підвищення артеріального тиску. У зв`язку з цим змінилися його образ та якість життя, що приводить до моральних страждань. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 188 920 гривень, яку просив стягнути з відповідача, а також судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.07.2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. 13 серпня 2020 року Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області відмовлено представнику відповідача в клопотанні про перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що позивачем та його представником до суду не надано документів , які підтверджують завдання підприємством моральної шкоди позивачу, тому факт спричинення моральної шкоди є недоведеним. У свою чергу документи на які посилається [PERSON] , як на підставу заподіяння моральної шкоди є лише документами, що підтверджують виникнення професійного захворювання, проте жодним доказом не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди позивачу. Крім того, вважають, що сума моральної шкоди за працю на підприємстві відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» є необґрунтованою, а також не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Звернули увагу суду, що за результатами періодичних медичних оглядів, проведених у період роботи позивача в ПАТ «Кривбасзалізрудком», КЗ «Криворізька міська лікарня № 8» ДОР», працівник - придатний працювати за професією підземного бурильника шпурів та щодо погіршення стану здоров`я [PERSON] до роботодавця не звертався та не відмовлявся від дорученої йому роботи. Зазначили, що відповідач не приховував важкість та шкідливість технологічного процесу , технологію виробництва не порушував, а тому протиправних дій відносно позивача , які б знаходилися в причинному зв`язку з настанням професійного захворювання - не вчиняв, а тому не може нести відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди. Тобто позивач свідомо виконував роботу у шкідливих умовах з отриманням більшої заробітної плати , більш тривалою відпустки та виходу на пенсію на пільгових умовах, а отже, позивач свідомо порушував законодавство у сфері охорони праці, що спричинило виникнення у останнього професійного захворювання. Щодо витрат на правничу допомогу звернулися до суду з відповідним клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно положень до ст. ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» закріплено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Судом встановлено, що [PERSON] з 25.10.2004 року по 10.07.2018 року працював на підприємстві ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на різних посадах. 10 липня 2018 року звільнений з підприємства за власним бажанням по виходу на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с.30-35). Пунктом 11 Санітарно- гігієнічною характеристикою умов праці, складеною ГУ ДЕРЖПРАЦІ У ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОБЛАСТІ від 16.04.2018 року відображено професійний маршрут та трудова діяльність позивача, а саме [PERSON] працював з 23.07.1985 року по 18.12.1985 - машиніст бульдозеру 5 розряду, трест «Мирівське СУ»; 01.02.1995 року по 20.07.1995 року - машиніст бульдозеру 5 розряду «Криворізьке ДРСУ»; з 25.12.1995 року по 15.03.1996 року - слюсар з ремонту рухомого складу, УЗТ ВАТ «Північний ГЗК»; з 15.03.1996 року по 22.10.2004 року слюсарем з ремонту устаткування котельних Тернівського теплового району КП ТЕПЛОВИХ МЕРЕЖ «КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА», з 25.10.2004 року по 13.06.2005 року - учень прохідника шахти ім. Леніна ВАТ «КЗРК»; з 13.06.2005 року по 16.04.2018 року (дата складання характеристику умов праці) - підземним бурильником шпурів ш. Тернівська ПАТ «Кривбасзалізрудком» (а.с. 38-47). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15.05.2019 року встановлено причини виникнення професійного захворювання , а саме робота у цеху в умовах впливу шкідливих факторів протягом 13 років 8 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, а саме : внаслідок порушень режимів експлуатації гірничошахтного устаткування позивач підпав під вплив підвищених параметрів загальної вібрації, що перевищували нормативи. Еквівалентний рівень віброшвидкості - 66 дБ гранично допустимий 50 дБ (а.с.4-8). Відповідно до висновку МСЕК від 06.08.2019 року позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, групу інвалідності не встановлено, з наступним переоглядом 01.07.2020 року (а.с.12). При повторному переогляді позивачу Висновком МСЕК від 07.07.2020 року визначено 60% втрати професійної працездатності та встановлено третю групу інвалідності, з 30.06.2020 року - БЕЗСТРОКОВО ( а.с. 11). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало саме виконання ним трудових обов`язків значний період на підприємстві відповідача , а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачені ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частинами 1,3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» визначено: роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини підприємства суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, а саме кашель, біль, проходження періодичного лікування, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 60 %, встановленням третьої групи інвалідності, період роботи у відповідача на протязі значного часу в умовах впливу шкідливих факторів, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 90 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Позивача згідно п.2 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 900 гривень 00 копійок. Що стосується витрат на правову допомогу суд приходить до наступного висновку. Частиною 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання правової допомоги № 28/19 від 20 червня 2019 року, акт приймання передачі правової допомоги від 10 липня 2019 року відповідно до умов договору № 28/19 від 20.06.2019 року у справі, розрахунок судових витрат на правову допомогу від 10.07.2020 року, згідно якого позивачу [PERSON] надана правова допомога на загальну суму - 3 900 гривень, яка полягає у наданні усної консультації (1 година) - 300 гривень, правовий аналіз наданих замовником документів для складання позовної заяви (2 години) - 800 гривень, формування переліку необхідних документів для забезпечення доказів по справі (30 хвилин) - 200 гривень, копіювання документів для складання позовної заяви (30 хвилин) - 150 гривень, вивчення судової практики ( 1 година 30 хвилин) - 450 гривень, складання позовної заяви ( 2 години ) - 800 гривень, та судове представництво (орієнтовно 2 години) - 1200 гривень. Відповідно до прибуткового касового ордеру № 28 від 20.06.2019 року позивачем сплачено 3900 гривень адвокату Карнаух Т.В. (а.с.48-52). Верховний Суд зазначає, що, відповідно до положень ст. 14 ПК адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. ВС вказав, що аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (постанова ВС у справі № 727/4597/19 від 16 квітня 2020 року). Однак зважаючи, на те, що розгляд справи відбувається у письмовому провадженні, тому судові витрати на правову допомогу в частині судового представництва (1 200 грн.), задоволенню не підлягають, оскільки такі дії представником позивача - адвокатом Карнаух Т.В. не вчинялися. Таким чином, виконано робіт на суму 2 700 грн. Що стосується клопотання представника ПАТ «Кривбасзалізрудком» адвоката Коломоєць О.Г. про зменшення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що Згідно положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Представником відповідача не доведено неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивача, а суд вважає їх обґрунтованими, а отже підстав для зменшення не вбачає. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню у розмірі 2 700,00 гривень, при цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97), а також враховано складність справи та виконаних представником робіт (наданих послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони позивача.

Outcome: partial