Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, яку в в ході розгляду справи було уточнено заявами від 16.04.2015 р. та 18.05.2016 р. з посиланням на те, що він є власником житлового будинку площею 459,2 кв.м. з надвірними спорудами, який розташований по вул. Колосистій, 23 у м. Харкові на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 30.07.2013 року ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа ПАТ «Кредитпромбанк» про розділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа ПАТ «Кредитпромбанк» про розподіл майна, набутого подружжям у шлюбі. Фактично вказаний будинок разом із спорудами розташований на земельній ділянці загальною площею 0,9379 га та включає в себе спірні земельні ділянки. Позивач зазначив, що від початку будівництва будинку всі земельні ділянки були обєднані в одну і на цей час являють собою єдиний обєкт при цьому спірні земельні ділянки розташовані безпосередньо під будинком та надвірними спорудами і виділити ці ділянки без пошкодження нерухомого майна неможливо. В остаточній редакції позовних вимог позивач просив: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:14:017:0003, укладений між [PERSON] та [PERSON] 07.05.2014 року за № 1477, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № 12885885 від 07.05.2014 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:14:017:0003, укладений між [PERSON] та [PERSON] 19.05.2014 року за № 660, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № 13128877 від 19.05.2014 року; припинити право власності [PERSON]на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою- вул. Колосиста, 21, кадастровий номер 6310136600:14:017:0003 та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку сер. ХР № 107855, виданий [PERSON] 30.05.2003 року; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № 12650943 від 24.04.2014 року; скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24.04.2014 року № 20914145, видане Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 346921863101; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:14:017:0004, укладений між [PERSON]та [PERSON] 07.05.2014 року за № 1474, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON]О:, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № 12885392 від 07.05.2014 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:14:017:0004, укладений між [PERSON] та [PERSON] 19.05.2014 року за № 669, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON]; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № 13129972 від 19.05.2014 року; припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1200 га, розташовану за адресою: вул. Колосиста, 21, кадастровий номер 6310136600:14:017:0004. скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку сер. ХР № 107870, виданий [PERSON]М.і 30.05.2003 року; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № 12649925 від 24.04.2014 року; скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24.04.2014 року № 20911546, видане Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 346897563101; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: вул. Колосиста, 21, кадастровий номер 6310136600:14:017:0003; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: вул. Колосиста, 21, кадастровий номер 6310136600:14:017:0004; витребувати земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: вул. Колосиста, 21, кадастровий номер 6310136600:14:017:000 із чужого незаконного володіння [PERSON]; витребувати земельну ділянку площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: вул. Колосиста, 21, кадастровий номер 6310136600:14:017:0004 із чужого незаконного володіння [PERSON]. 21.07.2016 р. відповідачем [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву, яка прийнята судом до спільного розгляду з основним позовом. В зустрічному позові [PERSON], посилаючись викладені в ній на доводи та обґрунтування, просила зобовязати [PERSON] відновити стан земельних ділянок по вул. Колосиста,21 в м. Харкові з кадастровим номером 6310136600:14:017:0003 та 6310136600:14:017:0004, належних [PERSON] та зобов'язати [PERSON] знести за його рахунок частину житлового будинку літ «3-2» з частиною ґанку літ «з1», площею забудови 114 кв. м та частину надвірної будівлі літ «И» (баня) з ґанком літ «и1» площею 142 кв. м на земельній ділянці з кадастровим номером 6310136600:14:017:0003, яка має адресу вул.Колосиста, 21 в м. Харкові, а також знести частину надвірної будівлі літ «И» (баня) з ґанком літ «и», площею 18 кв. м на земельній ділянці 6310136600:14:017:0004, що розташовані за адресою м. Харків, вул. Колосиста, 21. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]- [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити та надав пояснення відповідно до обставин викладених у позовній заяві. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON]- [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнала, проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, зустрічні позивні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом не визнала, проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі. Позовні вимоги по зустрічному позову підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявлялась, про місце та час розгляду справи була сповіщалась. Представник третьої особи Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області [PERSON]по основному та зустрічному позову покладався на розсуд суду, зазначивши, що при переході права власності на житлові будинки, будівлі або споруди право на земельну ділянку переходить до нового власника нерухомого майна. Представник третьої особи - Департаменту реєстрації Харківської міської ради в судове засідання не зявився, подав письмові пояснення, в яких просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити з підстав, викладених письмово/ т. 2 а.с.86-88/ Суд, вислухавши учасників процесу, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, у задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2013 року по справі № 22ц/790/372 набув право власності на житловий будинок літ.«3-2» з приналежними до нього будівлями та спорудами, загальною площею 459,2 кв.м., за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Колосиста, будинок 23, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.11.2015 року № 48292145 /т. 2. а.с.37/. Вказаний житловий будинок з будівлями та спорудами фактично розташований на земельній ділянці, яка складається з декількох земельних ділянок, у тому числі з двох спірних земельних ділянок: площею 0,12 га, цільове призначення землі сільськогосподарського призначення; для ведення садівництва, кадастровий номер 6310136600:14:017:0004 та площею 0,1 га, цільове призначення землі житлової та громадської забудови; для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310136600:14:017:0003. Земельна ділянка площею 0,12 га, цільове призначення землі сільськогосподарського призначення; для ведення садівництва, кадастровий номер 6310136600:14:017:0004 належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.04.2014 року № 20911546, земельна ділянка площею 0,1 га, цільове призначення землі житлової та громадської забудови; для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310136600:14:017:0003 належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.04.2014 року № 20914145. /т. 2. а.с.50,51/. 07 травня 2014 року [PERSON] подарувала своїй матері [PERSON]: - земельну ділянку площею 0,100 га, цільове призначення землі житлової та громадської забудови; для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310136600:14:017:0003 - за договором дарування, зареєстрованим у реєстрі за № 1477/ т.1 а.с. 161/, -земельну ділянку площею 0,1200 га, цільове призначення землі сільськогосподарського призначення; для ведення садівництва, кадастровий номер 6310136600:14:017:0004 за договором дарування, зареєстрованим у реєстрі за № 1474 /а.с.т.1 а.с. 160/. Договори посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON]. Право власності на земельні ділянки зареєстровано за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 10 та п. 9 договорів дарування нотаріусом сторонам розяснено зміст ст. 120 ЗК України, частиною першою якої передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Однак, незважаючи на те, що [PERSON] було відомо про набуття за рішенням суду [PERSON] права власності на будинок, який перебував у їх спільній сумісній власності, та той факт, що цей будинок розташовано на належних їй земельних ділянках, при укладенні вищевказаних договорів дарування, вона, будучі обізнаною про положення ст. 120 ЗК України, гарантувала, що у третіх осіб немає прав щодо земельних ділянок, які є предметом цього договору та відсутні особи, прав чи інтересів яких може стосуватися ця нотаріальна дія (п. 5 договору дарування зареєстрованого в реєстрі за №1474 та п. 6 договору дарування зареєстрованого в реєстрі за №1477), тобто надала завідомо неправдиві свідчення нотаріусу при укладенні нею оспорюваних правочинів. З листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] від 02 червня 2016 року № 01/16 вбачається, що при посвідченні договорів дарування вищезазначених земельних ділянок бралося до уваги свідчення [PERSON] про відсутність забудов на відчужуваних земельних ділянках. [PERSON] гарантувала, що нею подано правдиву інформацію щодо будь-якого питання, повязаного із укладенням цих договорів, а також що подані нею документи, щодо вищевказаних земельних ділянок є дійсними, відсутні особи, прав чи інтересів яких може стосуватися ця нотаріальна дія / т.2 а.с.49/. За договорами купівлі-продажу від 19 травня 2014 року, зареєстрованими в реєстрі з № 663 та № 660 [PERSON] передала спірні земельні ділянки у власність своїй сестрі [PERSON], дані договори посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] /т.2а.с.54-57/. Як вбачається з п.1.2. договорів купівлі-продажу, [PERSON] гарантувала, що на момент укладення договорів щодо цього майна не існує будь-яких прав третіх осіб, на вищезазначених земельних ділянках немає жодних забудов, що також підтверджується письмовими поясненнями приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] /т.2 а.с.53/. Судом встановлено, що надана [PERSON] інформація не відповідала дійсності. Згідно висновку комісійної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 7534/987 від 29 січня 2016 року, частина житлового будинку літ. «3-2» з частиною ґанку літ. «з-1» та надвірна будівля літ. «И» (баня) з ґанками літ. «и» та літ. «и-1», які зареєстровані за домоволодінням по вул. Колосистій, 23 в місті Харкові, фактично розташовані в межах земельних ділянок з кадастровими номерами 6310136600:14:017:0004 та 6310136600:14:017:0003, які згідно державних актів мають адресу: м. Харків, вул. Колосиста, 21 /т.1 а.с.239-249/. Крім того, з даного висновку та технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок № 23 по вулиці Колосистій, місто Харків, виготовленого станом на 21 травня 2008 року, житловий будинок та господарські будівлі та споруди, розташовані на спірних земельних ділянках, побудовано у 2006 році, тобто задовго до укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу та договорів дарування. Цей факт також не спростовано сторонами у судовому засіданні. Тому вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] про зобовязання [PERSON] відновити стан земельних ділянок по вул. Колосиста, 21 в м. Харкові є безпідставними, оскільки на момент укладення договорів купівлі продажу на придбаних нею земельних ділянках вже була розташована частина будинку з надвірними спорудами, більше того, ці будівлі були розташовані на них на момент укладення договорів дарування, за якими [PERSON] подарувала ці земельні ділянки своїй матері [PERSON] Статтею 14 Конституції України гарантовано право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст.377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як встановлено п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Відповідно до пп. Ґ п. 18 Постанови ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в редакції Постанови Верховного Суду N 2 від 19.03.2010 З 1.01.2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК. У Постанові ВГСУ від 22 вересня 2015 року по справі № 922/2257/14 викладена правова позиція, за якою «при виникненні у іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без "оформлення" припинення права будь-якими актами та документами. Вказана норма є імперативною і відступ від неї на підставі договору не допускається.» Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Таким чином, зважаючи на те, що 30 липня 2013 року за рішенням апеляційного суду Харківської області в порядку поділу спільного майна подружжя, [PERSON], поміж іншого, набув право власності на житловий будинок загальною площею 459,2 кв.м. з приналежними до нього будівлями та спорудами, за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Колосиста, будинок 23, до нього на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України 30 липня 2013 року перейшло й право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, цільове призначення землі сільськогосподарського призначення; для ведення садівництва, кадастровий номер 6310136600:14:017:0004 та на земельну ділянку площею 0,1 га, цільове призначення землі житлової та громадської забудови; для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 6310136600:14:017:0003, належних його колишній дружині [PERSON] на праві власності, на яких фактично розташоване вищевказане домоволодіння. Враховуючи наведене, [PERSON] з 30 липня 2013 року не мала права розпоряджатись спірними земельними ділянками, у тому числі укладати щодо них будь-які договори. Згідно з ч.1. ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частино 1 статті ст. 203 ЦК України встановлено, що, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. З огляду на зазначене, оскаржувані договори дарування від 07 травня 2014 року та договори купівлі-продажу від 19 травня 2014 року є таким, що суперечить нормам законодавства, а саме ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, якими закріплено принцип «єдиної юридичної долі» землі та обєкта, що на ній розташований, тому суд вважає за необхідне визнати вищевказані договори недійсними. Статтями 328, 392 ЦК передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Як зазначено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 р. № 2 Протягом останніх двох десятиліть законодавець неодноразово змінював норми закону, що регулюють підстави та умови набуття права власності на земельну ділянку в разі відчуження розташованої на ній будівлі або споруди. Так, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинного до цієї дати ЗК (ст. 30) до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. Відчуження обєктів нерухомого майна в період з 1 січня 2002 р. по 20 червня 2007 р. (під час дії ст. 120 ЗК в редакції від 25 жовтня 2001 р.) не тягло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями і спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК 2001 р. на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. До особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду з 1 січня 2004 р. (з моменту введення в дію ЦК), згідно зі ст. 377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом від 27 квітня 2007 р. № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у звязку з прийняттям Цивільного кодексу України» і згідно зі ст. 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. У разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. Чинною редакцією ст. 120 ЗК передбачено, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»). Таким чином, результатом змін, яких зазнала ст. 120 ЗК України є те, що з 2010 року законодавцем виключено із вказаної статті Земельного Кодексу України положення, за яким до набувача права власності на будівлю переходить право власності на земельну ділянку лише у тій частині, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Тобто це свідчить про те, що за чинним законодавством до набувача права власності на будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розташований у повному обсязі. Враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за ним права власності на спірні земельні ділянки підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений Постановою КМУ від 26.10.2011 р. № 1141, у пункті 41 закріпив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Таким чином, діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. З огляду на зазначене, та зважаючи на те, що договори, на підставі яких державним реєстратором саме прийняті рішення про реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON], суд визнає недійсними, скасуванню підлягають також рішення про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки № 12885885 від 07 травня 2014 року; № 13128877 від 19 травня 2014 року; № 12885392 від 07 травня 2014 року; № 13129972 від 19 травня 2014 року. Предметом спору є не перевірка адміністративно-розпорядчих дій державного реєстратора, а зобов'язання вчинити дії, безпосередньо пов'язані зі спором про захист права власності і не стосуються захисту прав у контексті публічно-правових відносин, тому суд не бере до уваги заперечення третьої особи - Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тому висновки представника [PERSON] [PERSON], викладені у зустрічній позовній заяві про те, що ст. 81 ЗК України передбачено вичерпний перелік підстав набуття права власності на земельну ділянку є помилковим, оскільки це не зазначено, ні у самій статті, ні у будь-яких інших нормативних актах. Як це встановлено ЦПК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, а ст.120 ЗК України прямо передбачено перехід права власності на земельну ділянку або її частину, на якій розміщено будинок, до особи, яка набула право власності на цей будинок, будівлю або споруду. Тобто, законом не просто не заборонено, але й прямо передбачено набуття права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на будинок. За змістом ст. 378 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом, а відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, що розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на вказану земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення. Таким чином, право власності [PERSON] на спірні земельні ділянки суд вважає за потрібне припинити та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку №12650943 від 24 квітня 2014 року та № 12649925 від 24 квітня 2014 року, а також свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 квітня 2014 року № 20914145 та від 24 квітня 2014 року №20911546. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно вимог статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Зважаючи на те, що підставою позову є набуття позивачем права власності на спірні земельні ділянки, які вибули з володіння [PERSON] не з його волі, та навіть без його відома, вони підлягають витребуванню із чужого незаконного володіння. Але враховуючи, норми статті 377 ЦК України належним та достатнім захистом його права буде визнання за ним права власності на спірні земельні ділянки без витребування майна із чужого незаконного володіння від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачене ст. 387 ЦК України. Тут також слід врахувати задоволення судом вимог позивача про скасування правочинів, за якими було відчужені спірні земельні ділянки. Слід також зазначити, що не заслуговують на увагу посилання за зустрічним позовом [PERSON] на ст. 346 ЦК України, якою встановлено підстави припинення права власності, оскільки згідно вимог ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом, як це встановлено ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. [PERSON] також не доведено суду той факт, що частина житлового будинку та господарських будівель та споруд, розташована на спірних земельних ділянках є самочинним будівництвом. Суд також бере до уваги те, що все домоволодіння за адресою: м. Харків, вул. Колосиста, 23, яке розташовано на декількох земельних ділянках, обєднаних у одне домоволодіння, було збудовано під час шлюбу [PERSON]В, та [PERSON], якій належали дві із згаданих земельних ділянок. Тобто будівництво житлового будинку та будівель, у тому числі їх частини, розташованої на земельних ділянках, належних [PERSON] відбувалося зі згоди та з відому [PERSON], як власниці цих ділянок. Вказане домоволодіння перебувало у спільній сумісній власності подружжя [PERSON], поки 30 липня 2013 року право спільної сумісної власності не було припинено рішенням апеляційного суду Харківської області, а житловий будинок з надвірними будівлями виділено у власність [PERSON] Безпідставними також є посилання на те, що [PERSON] самочинно відгородив земельні ділянки за адресою вул.. Колосиста, 21, оскільки, як це вже було вказано раніше, огорожа була збудована задовго до укладення оскаржуваних договорів під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] Не заслуговують на увагу також доводи, викладені у зустрічному позові про те, що у ст.. 120 ЗК України мова йде лише про перехід права власності за цивільно-правовими угодами, з посиланням на ч. 6 статті, якою встановлено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з набуттям права власності на ці обєкти, оскільки вказана частина статті лише встановлює вимогу до цивільно-правового договору щодо зазначення кадастрового номера земельної ділянки, але не виключає можливості переходу права власності на земельну ділянку, у разі набуття права власності на будинок за рішенням суду. Зважаючи на те, що вказана частина будинку не є самочинним будівництвом, не підлягає задоволенню також вимога [PERSON] щодо зобовязання [PERSON] знести за його рахунок частину житлового будинку та надвірної будівлі, розташованих за адресою вул.. Колосиста, 21. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є частково \~обґрунтованими, тоді як зустрічні позовні вимоги суд вважає безпідставними, недоведеними,\~\~у звязку з чим вони задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: partial