Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] в примусовому порядку [PERSON] та стягнення судових витрат. Позов обґрунтовує тим, що 06.12.2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №425/047-КЮ8, відповідно до якого [PERSON] передала АТ «Укрсоцбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 37,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ст.., ст.. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк» було оформлено право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 37,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з 10.12.2018 року АТ «Укрсоцбанк» є власником трикімнатної квартири, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 37,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач втратив право користування квартирою. Позивач звернувся до відповідача з вимогою про звільнення житлового приміщення, проте відповідач відмовляється добровільно звільнити приміщення. Проживання відповідача в квартирі та відмова добровільно звільнити квартиру перешкоджає власнику користуватись та розпоряджатись нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Укрсоцбанк». Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання повідомлені належним чином, надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання вдруге не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою зареєстрованого місця проживання, до суду повернулися конверти з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язок, щодо пересилання поштового відправлення, не проживає», тому враховуючи приписи ст. 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. Враховуючи викладене, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як вбачається з матеріалів справи 06.12.2007 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №425/047-КЮ8, відповідно до якого [PERSON] передала АТ «Укрсоцбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 37,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 150659860. Згідно з довідкою про склад сім`ї №364 від 20.01.2019 року, виданої КП «Житлогосп» за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] , - чоловік власника, [PERSON] , [INFO] - власник не зареєстрована. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону N 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону N 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Верховний Суд у постанові 753/12729/15-ц від 31 жовтня 2018 року дійшов висновку, що єдина можливість виселити колишнього власника з займаного житла це одночасно з виселенням надати такій особі інше постійне жиле приміщення. Єдиним виключенням є звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані колишнім власником за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За таких обставин, Верховний Суд вказав, що банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. При цьому, майно було придбане не за кредитні кошти. Отже при виселені відповідача з іпотечного майна (будинку, квартири, тощо) без надання йому іншого постійного житла, суди повинні з`ясовувати джерела коштів, за які було придбано переданий в іпотеку об`єкт нерухомості, зокрема чи це майно було придбано за рахунок отриманого іпотекодавцем кредиту. З іпотечного договору від 06.12.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Стенюхіною І.В. 06.12.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 5244, що укладений між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , вбачається, що в іпотеку передано нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту № 425/014-КЮ1 від 05.12.2007 року, укладеним між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] Даний договір вчинено за згодою чоловіка іпотекодавця [PERSON] . За таких обставин, у даному випадку допускається виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, оскільки виселення відбувається із предмету іпотеки. За вказаних обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині вимог про виселення [PERSON] , [INFO] із квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне: Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. За положеннями ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Таким чином, позовні вимоги щодо зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial