Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 15.11.2018 року, в якій просить суд стягнути зі [PERSON] на її користь заборгованість по сплаті аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 12 237 грн. 27 коп., неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 24 242 грн. 21 коп., з яких пеня - 23 873 грн. 66 коп., інфляційні втрати - 368 грн. 55 коп., а також часткові додаткові витрати за період з 2017 року та до теперішнього часу в сумі 28 943 грн. 45 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що з 26.11.2011 року вона та [PERSON] перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.12.2014 року. Від шлюбно-сімейних стосунків вони мають доньку [PERSON] , [INFO] , на утримання якої з відповідача за судовим наказом, виданим 29.08.2017 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області присуджено стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дитина проживає з нею та перебуває на її повному матеріальному забезпеченні. Допомоги на утримання доньки [PERSON] не надає, від сплати аліментів ухиляється, в результаті чого станом на 16.08.2018 року має заборгованість в сумі 12 237 грн. 27 коп. З огляду на неналежне виконання відповідачем своїх аліментних зобов`язань, позивач просить застосувати до нього заходи відповідальності, передбачені ч.1 ст.196 СК України, шляхом стягнення пені за прострочення сплати аліментів, розрахованої за період з 01.09.2017 року по 16.08.2018 року в сумі 23 876 грн. 66 коп. та інфляційні втрати 368 грн. 55 коп. Крім того вона несе ряд додаткових витрат на утримання дитини, її виховання і розвиток: витрати на санаторне лікування, оздоровлення, за відвідування дитячого садка, підготовчі курси до школи, благодійний внески до фонду школи, придбання одягу та шкільної форми, приладдя, письмового столу, оплату за заняття акробатикою, відвідування художньої школи, медичні обстеження. За 2017 рік частково додаткові витрати на утримання дитини склали 28 943 грн. 45 коп. З огляду на те, що відповідач як батько зобов`язаний приймати участь у додаткових витратах на дитину, позивач просить суд стягнути їх зі [PERSON] в примусовому порядку. Ухвалою суду від 27.12.2018 року (головуючий суддя Прасолов В.М.) позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №373 від 05.02.2019 року матеріали справи передано в провадження судді Гриня Н.Г. Позивач правом на участь в судовому засіданні не скористалась, подавши заяву про розгляд справи без її участі, пред`явлені вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, викликався неодноразово у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву у встановлений строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача та її представника [PERSON] проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) перебували в шлюбі, офіційно зареєстрованому 26.11.2011 року Центрально-Міським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, а/з №1109. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.12.2014 року, яке набрало чинності 16.12.2014 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.4). В період шлюбно-сімейних стосунків у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.05.2012 року (а.с.10). Як вказувала позивач, що не спростовано жодними доказами в ході судового розгляду, [PERSON] проживає з нею. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено ч.4 ст.155 СК України. Судовим наказом №214/4746/17, виданим 29.08.2017 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за заявою [PERSON] , присуджено стягнення зі [PERSON] на її користь аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліментів в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.08.2017 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.5). Судовий наказ стягувачем [PERSON] звернуто до примусового виконання до Саксаганського ВДВС м. Кривий Ріг ГТУЮ в Дніпропетровській області, де відкрито виконавче провадження за №55065591. Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду, а саме виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Відповідно до ст.195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначаються виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку, який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Як слідує з відповіді ДВС від 21.08.2019 року №13.13-32/26394 (а.с.6) оскільки [PERSON] офіційно ніде не працевлаштований, розрахунок розміру аліментів здійснено виходячи з середньомісячних статистичних даних по заробітній платі у м. Кривий Ріг. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого державним виконавцем (а.с.7), станом на 16.08.2018 року [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 12 237 грн. 27 коп. При цьому, відповідач протягом 2018 року щомісячно сплачував аліменти, однак в меншому розмірі, ніж розраховано державним виконавцем. Таким чином, обставини справи свідчать, що відповідач аліменти сплачував нерегулярно, протягом 2017 року взагалі не сплачував аліментів, в зв`язку з чим утворилася заборгованість з його вини. Доказів того, що заборгованість зі сплати аліментів утворилася не з вини відповідача, останній суду не надав. Як визначено ч.4 ст.194 СК України, заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому ст.199 СК України - до досягнення нею 23-х років. Відповідно до ч.ч.3,4,8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Тобто, саме державний виконавець наділений повноваженнями на обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів. В разі, якщо сторона виконавчого провадження фактично не погоджується з розміром заборгованості, визначеним державним виконавцем, між сторонами виконавчого провадження існує спір щодо розміру заборгованості, який вирішується в судовому порядку. На це звертається увага в п.26 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», відповідно до якого спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи. Окрім того, ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено систему процесуальних дій державного виконавця, які він вправі вчиняти з метою погашення платником аліментів заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, шляхом винесення вмотивованих постанов про: 1) встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Таким чином, у разі незгоди платника аліментів з визначеним розміром заборгованості та виникненням між сторонами спору, стягувач аліментів вправі заявити вимоги про стягнення такої заборгованості в судовому порядку. Суд зауважує, що заборгованість по аліментам стягується початково в примусовому порядку наявним виконавчим провадженням. Аналогічна позиція з цього приводу висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25.04.2018 рок у справі №572/1762/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач дійсно має заборгованість по сплаті аліментів станом на 16.08.2018 року, яка обчислена державним виконавцем та становить 12 237 грн. 27 коп. Натомість позивачем не доведено жодними доказами існування між сторонами спору про розмір такої заборгованості, стягнення якої в розумінні положень ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» здійснюється державним виконавцем. З розрахунку заборгованості (а.с.7) слідує, що [PERSON] здійснює сплату аліментів щомісячно, незгоди із заявленим розміром заборгованості відповідач як платник аліментів не висловлював. До того ж державним виконавцем не застосовувалось відносно відповідача жодних обмежень, визначених ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», на чому також акцентувала увагу позивач у своєму позові. З огляду на це, суд вважає, що звернення позивача до суду із позовом про стягнення заборгованості по аліментам є передчасним, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Однак, оцінивши встановлені судом обставини, суд приходить до переконання, що заборгованість по аліментам виникла з вини відповідача - платника аліментів, якій своєчасно аліменти не сплачував, поважних причин неможливості сплати аліментів не навів, а тому повинен нести відповідальність за неналежне виконання своїх зобов`язань шляхом сплати пені за прострочення сплати аліментів. Щодо стягнення з відповідача заявленого розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст.196 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спору з урахуванням змін, внесених Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 року, який набрав чинності 08.07.2017 року), у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 % заборгованості. Положеннями ч.1, ч.3 ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Згідно зі ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства, якими згідно ст. 4 ЦК України можуть бути закони та підзаконні нормативні акти. У ст.196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною. Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч.1 ст.196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане (тобто до останнього числа поточного місяця), та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Зазначений висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25.04.2018 року, винесеній у справі № 572/1762/15-ц (провадження №14-37цс18), відступивши від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року справі № 6-94цс15. Такий підхід Верховного Суду до розрахунку пені застосований також Касаційним цивільним судом в постановах від 12.09.2018 року у справі №759/9457/15-ц, від 17.10.2018 року у справі №359/9950/16-ц, від 05.12.2018 року у справі №372/264/15-ц. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №572/1762/15-ц та від 03.04.2019 року у справі №333/6020/16-ц, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%. При визначенні розміру пені позивач здійснила розрахунок пені на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів або на суму недоплачених аліментів, а кількість днів прострочення обчислила виходячи з наступного місяця, після того, в якому аліменти не сплачувались або сплачені не в повному обсязі, обмеживши період для розрахунку з 01.09.2017 року по 16.08.2018 року. Суд погоджується з наведеним розрахунком, оскільки він виконаний вірно із застосуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №572/1762/15-ц та від 03.04.2019 року у справі №333/6020/16-ц. Загальний розмір розрахованої пені за несвоєчасно сплату аліментів в межах заявленого позивачем періоду становить 23 873 грн. 66 грн., в той час як заборгованість по аліментам станом на 16.08.2018 року складає 12 237 грн. 27 коп. Законом України від 17.05.2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» ч.1 ст.196 СК викладено у новій редакції: «1. У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 % заборгованості». Таким чином, законодавець, обмеживши розмір пені 100% від суми заборгованості фактично визнав, що попереднє правове регулювання, яке допускало непропорційне і нічим не обмежене перевищення суми неустойки (пені) відносно суми заборгованості зі сплати аліментів, не відповідало критерію «якості закону», допускало свавільне втручання у цивільні права особи, що є неприпустимим в розрізі практики Європейського суду з прав людини, і тому було змінене законодавцем. Оскільки в даному випадку розрахований позивачем розмір пені як майнової відповідальності боржника за невиконання обов`язку сплатити аліменти очевидно є непропорційним, оскільки у двічі перевищує суму самого несплаченого зобов`язання, тому суд приходить до висновку про можливість стягнення пені в розмірі 100% заборгованості, що становить 12 237 грн. 27 коп. На переконання суду, стягнення пені в такому розмірі відповідатиме вимогам ч.1 ст.196 СК України та принципам розумності, пропорційності і справедливості. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення зі [PERSON] на користь позивача інфляційних втрат за прострочення сплати аліментів в розмірі 368,55 грн., то вони задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книга 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Зобов`язальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов`язань (наприклад, обов`язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов`язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу). Слід мати на увазі, що грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. Отже, передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність за прострочення грошового зобов`язання не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, зокрема до сімейних правовідносин, оскільки відповідальність за прострочення сплати аліментів передбачена ст.196 СК України. До того ж у відповідності до ч.4 ст.196 СК України з урахуванням встановленого індексу інфляції сплачується сума заборгованості за додатковими витратами на дитину, заборгованості по аліментам визначених в твердій грошовій сумі (ст. 184 ч.2 СК України), в той час як пеня нарахована на заборгованість по аліментам, визначеним в частці від заробітку, а тому нарахування на неї інфляційних втрат є помилковим. Вирішуючи вимогу про стягнення додаткових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Згідно зі ст.ст.141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Як вбачається з положень ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно зі ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї певних здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. За своїм характером ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічної позиції з цього приводу дотримувався Верховний Суд при розгляді справ №569/6838/15-ц (постанова від 26.09.2018 року) та №761/6933/17 (постанова від 26.09.2018 року). Таким чином, виходячи з визначеного ст.141 СК України принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, який узгоджується з положеннями ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», та аналізу вказаних норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що обов`язок участі у додаткових витратах на дитину по своїй суті є самостійним та окремим від обов`язку по утриманню дитини та покладається на обох батьків рівною мірою незалежно від того, з ким проживає дитина, у зв`язку з чим при визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, до додаткових витрат на утримання дитини позивач віднесла: благодійні внески в сумі 3320 грн. (1000 грн. - 17.09.2018 року, 1000 грн. - 15.10.2018 року, 1000 грн. - 31.08.2018 року, 160 грн. - 16.02.2018 року, 160 грн. - 04.03.2018 року, а.с.12-16); батьківську плату за дитячий садок на суму 838,45 грн. (257 грн. - 06.03.2018 року, 145 грн. - 16.04.2018 року, 160 грн. - 24.05.2018 року, 276,45 грн. - 05.06.2018 року, 160 грн. - 18.07.2018 року, а.с.17-21); здачу аналізів (90 грн. - а.с.22); витрати на оздоровлення в санаторії «Хорол» - 2725 грн. (а.с.24), витрати на проїзд до санаторію; придбання шкільного приладдя; оплата занять акробатикою на суму 300 грн. - по 50 грн. за заняття (а.с.25); придбання одягу, шкільного приладдя. Аналізуючи заявлені позивачем витрати, суд вважає, що в розумінні ст.185 СК України до додаткових витрат на утримання малолітньої [PERSON] можливо віднести лише витрати на її лікування, здачу аналізів. Витрати, пов`язані з внесенням батьківської плати за дитячий садок, придбання шкільного приладдя, одягу не є додатковими витратами, а витратами, що здійснюються за рахунок аліментів на утримання дитини, заборгованість по яким обліковується окремо та не є підставою для їх віднесення до додаткових. Посилання позивача на сплату благодійних внесків в школі суд оцінює критично, оскільки з наданих суду платіжних доручень неможливо встановити природу їх сплати саме в інтересах малолітньої [PERSON] та таких, що були б пов`язані з її навчанням. Позаяк, природа платежів «благодійні внески» не передбачає обов`язковості їх сплати, а ґрунтується на добровільних засадах та особистому вільному волевиявленні їх платника. Надані позивачем копії товарних чеків за оплату занять з акробатики суд визнає неналежними доказами, оскільки вони не містять в собі інформацію щодо предмета доказування: в них не зазначено [PERSON] як їх платника, відсутня печатка ФОП, а також не надано доказів, що малолітня [PERSON] дійсно відвідує заняття акробатики у ФОП [PERSON] Мотиви несення позивачем інших додаткових витрат суд залишає поза увагою з огляду на відсутність доказів їх понесення. Крім того, пред`являючи вимоги про стягнення додаткових витрат з відповідача на утримання дитини в повному обсязі, позивач фактично переклала обов`язок участі в їх сплаті виключно на відповідача за відсутності будь-яких поважних на те причин та мотивів необхідності відступлення від принципу рівності його виконання обома батьками. Таким чином, враховуючи доведеність понесення позивачем додаткових витрат на оздоровлення доньки в санаторії в сумі 2725 грн., 1266,87 грн. - придбання квитків до санаторію (30,65 + 154,50 + 243,27), 90 грн. - здачу аналізів, а загалом 4081,87 грн., дотримуючись принципу рівності обов`язку обох батьків в несенні додаткових витрат на дитину суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача половину таких витрат - 2040,94 грн. Підстав, які б визначали присудження додаткових витрат шляхом їх періодичного чи постійного стягнення з відповідача, судом не встановлено, оскільки заявлені позивачем додаткові витрати по своїй суті є разовими. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в розмірі 1409,60 грн. (по 704,80 грн. за одночасне заявлення двох самостійних вимог майнового характеру - стягнення пені та додаткових витрат, які судом частково задоволено) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial