Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON], діючи в інтересах позивача [PERSON], звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11.06.2015 року провадження №11-кп/781/556/15, категорія ч.3 ст.309 КК України, вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19.03.2014 року відносно [PERSON] скасовано, як незаконний, кримінальне провадження відносно [PERSON] за №12014120230000088 закрито за не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.309 КК України. Назване кримінальне провадження було розпочато 08 лютого 2014 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.307 КК України. В межах кримінального провадження в домоволодінні [PERSON] 08.02.14 року слідчим Новоукраїнського РВ УМВС України було проведено обшук, після якого о 19.10 год. 14.02.14 року [PERSON] був затриманий в порядку ст.208- 213 КПК України.16.02.14 року відносно [PERSON] був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 06 травня 2014 року [PERSON] був звільнений з-під варти унаслідок обрання йому запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 121 800 грн. Кримінальне провадження відносно [PERSON] процесуально тривало в період з 08.02.14 року по 11.06.2015 року. В умовах ізоляції від суспільства під час затримання та тримання під вартою, [PERSON] знаходився в період з 14.02.14 року по 06.05.14 року. Під час дії запобіжного заходу «застава» на обвинуваченого [PERSON] були покладені обов'язки не виїзду за межі с. Рівне Новоукраїнського району в період з 06.05.14 року по 11.06.2015 року. 19 березня 2014 року Новоукраїнським районним судом [PERSON] був незаконно засуджений до 6 років позбавлення волі і незаконно визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.309 КК України. Незаконність дій органів досудового слідства, відносно [PERSON] виразилась в протиправному затриманні, проведенні обшуку, вчиненні дій по виконанню гласних і негласних слідчо-розшукових дій, протиправному оголошенні бездоказової і необґрунтованої підозри у вчиненні злочину, протиправному кримінальному переслідуванні особи, незаконному потуранню та обмеженні прав та свобод громадянина України передбачених основним законом. Незаконність дій і рішень органу досудового розслідування під час досудового слідства схвалювалась, погоджувалась і затверджувалась наглядовою інстанцією в особі прокуратури Новоукраїнського району та прокуратури Кіровоградської області та слідчого судці Новоукраїнського районного суду. В подальшому, діючи явно неправосудно і незаконно, не маючи в своєму розпорядженні жодного допустимого і належного доказу вини [PERSON], діючи з обвинувальним нахилом, колегія суддів Новоукраїнського районного суду, без ознак судової помилки, винесла незаконний вирок стосовно [PERSON] та незаконно постановила обвинувальний вирок відносно останнього, неправосудно визнавши його винним у вчиненні кримінального злочину та незаконно призначивши реальне покарання у вигляді шести років позбавлення волі. Внаслідок незаконних дій органу досудового слідства Новоукраїнського РВ УМВС України, органу прокуратури Новоукраїнського району Кіровоградської області та Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області у [PERSON] виникло беззаперечне право на відшкодування завданої шкоди. В період перебування під слідством і судом [PERSON] зазнав значних психо-емоційних страждань, оскільки незаконно був ізольований від суспільства і незаконно був позбавлений волі. Крім цього, в період незаконного кримінального переслідування останній не мав можливості повноцінно розпоряджатися всіма своїми конституційними правами, в тому числі правом на вільне пересування, можливості повноцінно забезпечувати себе та свою сім'ю. Моральні страждання також виразились в тому, що в населеному пункті с. Рівне Новоукраїнського району різко і негативно змінилось ставлення загалу до особи [PERSON], його гідність честь громадянина та ділова репутація була попрана. До відома територіальної громади органами міліції та місцевої прокуратури було доведено інформацію про те, що [PERSON] є злочинцем. Всі намагання довести свою невинуватість в інкримінованому злочину, незважаючи на пряму дію норм ст.62 Конституції України були нівельовані і не прийняті до уваги правоохоронними органами Новоукраїнського району Кіровоградської області. З початку досудового розслідування позивач категорично заперечував факт вчинення ним кримінального правопорушення, однак його доводи не приймалися до уваги. Право на справедливий суд у [PERSON] було відібране вищезазначеною колегією суддів Новоукраїнського районного суду. Зневіра у правосуддя та можливість верховенства права над обвинувальним і неправосудним ухилом суду у [PERSON] тривало значний проміжок часу до моменту винесення остаточного вердикту у названому кримінальному провадженні апеляційним судом Кіровоградської області. Позивач [PERSON] вважає, що незаконність його кримінального переслідування потягла за собою моральну (немайнову) шкоду, яка має бути відшкодована в порядку визначеному законом в грошовому виразі. Позивач, з врахуванням тривалості перебування під слідством і судом (16 місяців і 27 днів з яких 2 місяці і 23 дня в умовах тримання під вартою), вимушених змін у житті позивача у зв'язку з кримінальним провадженням щодо нього та обранням запобіжного заходу, який обмежував його право на вільне пересування, та інші негативні наслідки незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, цілком обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення на його користь 500 000 грн. без цілі збагачення в рахунок справедливого відшкодування моральної (немайнової) шкоди яку він оцінює виходячи із середньої величини компенсації моральної шкоди, що стягується Європейським судом з прав людини за порушення прав людини в категорії справ про відшкодування моральної шкоди (2 000 Євро - 21 000 Євро). На позицію сторони позивача, моральна шкода та витрати понесені на оплату правової допомоги адвоката - захисника підлягають стягненню із Державного бюджету України шляхом списання з відповідного єдиного казначейського рахунку, тобто списання Казначейством України із державного бюджету, як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, а не шляхом стягнення коштів із Державної казначейської служби України як юридичної особи публічного права. На стадії досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження [PERSON] надавалась правова допомога адвоката [PERSON] При цьому вартість правової допомоги склала 26 000 грн. Представник відповідача ГУНП у Кіровоградській області позов не визнало, його представник [PERSON] надіслав відзив на позов, в якому зазначає наступне. [PERSON] управління Національної поліції в Кіровоградській області вважає, що вимоги позивача заявлені в цивільному позові від 21.03.2018, не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Правові відносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду регулюється ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» Ш66/94-ВР від 01.12.1994, яким визначено вичерпний перелік підстав, для відшкодування шкоди. Так, однією із підстав згідно з п.1, ч.1 ст.1 цього закону, є шкода, завдана громадянинові внаслідок: «незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян». Частина 2 ст.1 цього ж Закону визначає, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті (незаконне повідомлення про підозру, взяття і тримання під вартою), завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Крім того, в ст.2 Закону, передбачено право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченим цим Законом, за наявності певних випадків, серед яких: «закриття кримінального провадження, за не встановленням достатніх доказів, для доведення винуватості особи у суді» (ч.2 ст.2 Закону). Стаття 3 Закону визначає, що громадянинові, за наявності випадків передбачених в ст.1 цього ж закону, відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги (п.4 ст.3) та моральна шкода (п.5 ст.3). 1. Однак, позовна вимога, в частині стягнення на користь позивача, моральної шкоди в розмірі 500000 грн., не підлягає задоволенню за наступних підстав. 1.1. Так, вивчивши копії документів, доданих до цивільного позову, встановлено, що в них знаходиться: - вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року, яким позивача визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.309 КК України та призначено покарання за ч.3 ст.309 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років; - ухвала Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 червня 2015 року, якою вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року скасовано, кримінальне провадження відносно позивача закрито за не встановленням Достатніх доказів для доведення його винуватості у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч., ст.309 КК України. Також, даною ухвалою повернуто позивачу заставу. Однак, представником позивача не надано інших доказів, на які він посилається в позові як на підставу своїх вимог і які необхідно дослідити в судовому засіданні для повного, всебічного з'ясування всіх обставин справи, для встановлення наявності чи відсутності підстав відшкодування шкоди, (в чому саме полягає спричинена моральна шкода, протиправність дій органів досудового розслідування, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями винної особи, наявність вини органу досудового розслідування). Також, зазначені ухвала та рішення не встановлюють протиправність чи незаконність дій правоохоронних органів. Так, главою 22 КПК України, визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування. Частиною 1 ст.303 КПК передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора підлягають оскарженню під час досудового провадження та ким (заявником, потерпілим, підозрюваним, володільцем майна тощо) такі рішення, дії або бездіяльність можуть бути оскаржені. За результатами розгляду скарг на бездіяльність слідчого, слідчим суддею постановляється ухвала (ст.307 КПК України). Умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобов'язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. Тобто, безумовною підставою для відшкодування шкоди є наявність рішення суду, в якому встановлено незаконність (протиправність) дій посадових осіб. Позивач посилається на протиправні дії органу досудового розслідування, однак доказів, визнання протиправності дій чи бездіяльності слідчого, оперативних працівників, не надає. Отже, позивач не оскаржував дії та бездіяльність органу досудового слідства. Зазначена позиція викладена в листі ВССУ від 09.11.2012 №1640/0/4-12 «Про деякі питання порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування» та в спільному інформаційному листі Вищого адміністративного суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа від 12.03.2011 №334/8/13-11, 11.03.2011 №259/0/4-11. 1.2. Відповідно до абзацу 5 ст.4 Закону №266/94 відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також, в пункті 5, абзаці 2 постанови ПВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, представник позивача, в цивільному позові зазначає, що [PERSON] зазнав психоемоційних страждань, в населеному пункті с. Рівне, різко і негативно змінилося ставлення загалу до його особи, його гідність, честь громадянина та ділова репутація була попрана, а також, що він зазнав змін у житті у зв'язку з кримінальним провадженням. До відома територіальної громади, органами міліції та місцевої прокуратури було доведено інформацію про те, що [PERSON] є злочинцем. Також, зазначається, що [PERSON], з початку досудового розслідування категорично заперечував факт вчинення ним кримінального правопорушення. Однак, з позову та доданих до нього документів не зрозуміло, які саме психоемоційні страждання зазнав [PERSON], які наслідки вони мали для нього, яке було ставлення мешканців села до нього до кримінального переслідування і після, якою людиною він був і який мав авторитет. Відсутні докази того, що до відома територіальної громади, органами міліції та місцевої прокуратури було доведено інформацію про те, що [PERSON] є злочинцем, це лише слова. Також, твердження представника, що [PERSON], з початку досудового розслідування заперечував факт вчинення ним кримінального правопорушення не є правдою, так як в ухвалі Апеляційного суду Кіровоградської області зазначено, що [PERSON] спочатку не визнавав себе винним, а згодом визнав частково, пояснив, що з 2013 року йому було відомо, про те, що його мати [PERSON] вирощує коноплю і т.д. Тобто, на підтвердження своїх слів, представник позивача не надає належних доказів, які б вказували на те, в чому ж полягає спричинена моральна шкода, а також наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача /органи досудового слідства/, (наприклад медичні картки, епікризи, аналізи, психіатричні експертизи, звернення і рекомендації лікарів та інше) і вини останнього в її заподіяні. Без надання документальних доказів, твердження про порушення ритму життя, планів, негативної репутації, погіршення стану здоров'я є лише припущеннями і не можуть братися судом до уваги як фактичні дані. 1.3. Відповідно до абзацу 2 п.14 постанови ПВСУ №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом, він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Також, в абзаці 2 п.9 тієї ж постанови Пленуму, визначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. В статті 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2017 рік» розмір заробітної плати з 01.01.2018 складає 3723 грн. Однак, згідно з п. З Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 №1774-УШ встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівникам та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600грн. Зміни до ЗУ №266/94 на цей час не внесено, тому при визначенні розміру моральної шкоди слід керуватися ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016, який набрав чинності 01.01.2017. Тобто, сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 500000 грн., є безпідставною та не підлягає відшкодуванню. Крім того, позивач не надає розрахунок цієї суми, незрозуміло з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. 2. Вимога щодо стягнення витрат, понесених позивачем, у зв'язку з наданням юридичної допомоги у сумі 26 000 грн., в кримінальному провадженні, не може бути задоволена, справа в цій частині підлягає закриттю, за наступних підстав. 2.1. Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1 та п.4 ч.1 ст.3 Закону №266/94, у випадку незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а також незаконного взяття і тримання під вартою, громадянинові відшкодовуються суми, сплачені у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги. Частина 1 статті 4 Закону №266/94, визначає, що відшкодування шкоди, у випадку передбаченому пунктом 4 ст. З цього закону, а саме сум сплачених громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги провадиться за рахунок коштів державного бюджету. У ч.1 ст.11 Закону №266/94 зазначено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди, відповідно до ст. 2 зазначеного закону, в нашому випадку закриття справи, орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав та відшкодування шкоди. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону №266/94, розмір відшкодовуваної шкоди, а саме сум сплачених громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування сум сплачених у зв'язку з поданням юридичної допомоги у порядку кримінального судочинства, відповідно до якого визначення розміру грошових доходів втрачених в наслідок незаконних дій зазначених органів, належить до компетенції в нашому випадку суду, що розглядав справу у першій інстанції, тобто позивач порушив порядок визначений законодавством і не скориставшись своїм правом, вирішив звернутися в цивільному порядку, що не відповідає нормам чинного законодавства. Тому, витрати понесені у зв'язку з наданням юридичної допомоги у порядку кримінального судочинства не є шкодою, в розумінні статті 1176 ЦК України та не можуть бути стягнуті за позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства. В даному випадку, відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, справа підлягає закриттю. 2.2. Вимога щодо стягнення витрат, понесених позивачем, у зв'язку з наданням юридичної допомоги у сумі 10 000 грн., в цивільному провадженні, також не підлягає задоволенню, за наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частина 2 тієї ж статті говорить, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. В ч.3 ст.137 ЦПК України, також зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Також, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи вище викладене, звертають увагу суду, що представник позивача, в наданих документах, зазначає загальну суму витрат понесених на правову допомогу в цивільній справі, а саме - 10 000 грн., однак не надає докази щодо обсягу наданих послуг, витраченого часу на їх виконання та вартість, що сплачена або підлягає сплаті, відсутній розрахунок суми, а також детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Так, в розрахунку витрат по наданню правової допомоги в цивільній справі у графі: «Відмітка про виконання замовленої роботи», стоїть лише відмітка - виконано, а в графі: «Примітки» зазначено: відсутні. Виникає питання, за яку саме послугу, позивач сплатив 10 000 грн., скільки часу потратив на її виконання, який обсяг, складність, з чого виходив при розрахунку суми. Вважають, що витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн. документально не підтверджені та не доведені. Ті документи, які надані представником на підтвердження сплати гонорару, вважаємо неналежними (ст. 77 ЩІК України), вони не свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Також, вважаємо, що не підлягає сплаті орієнтовна сума. Отже, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Представник відповідача [PERSON] Кіровоградської області позов не визнала, його представник [PERSON] надіслав відзив на позов, в якому зазначає наступне. [PERSON] Кіровоградської області заперечує проти заявлених позовних вимог з наступних підстав. Так, в провадженні СВ Новоукраїнського РВ УМВС України в області перебувало кримінальне провадження №12014120230000088 від 08.02.2014 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України. [PERSON] 14.02.2014 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 307 КК України. Під час досудового розслідування 14.02.2014 до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, 06.05.2014 [PERSON] був звільнений з-під варти у зв'язку з внесенням застави у сумі 121 800 грн. Кримінальне провадження з обвинувальним актом 14.04.2014 направлено на розгляд до Новоукраїнського районного суду. Вироком Новоукраїнського районного суду від 19.03.2015 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 309 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 11.06.2015 вирок Новоукраїнського районного суду від 19.03.2015 щодо [PERSON] скасовано. Кримінальне провадження стосовно [PERSON] закрито за не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України. Рішенням КСУ від 27.10.1999 № 9-рп/99 у справі №1-15/99 встановлено, що притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред'явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Таким чином, [PERSON] перебував під слідством та судом у період з 14.02.2014 до 11.06.2015, а всього 15 місяців 27 днів. Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, є ст. 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Положеннями частин першої та другої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду». Відповідно до ч.1 ст.2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у певних випадках. Згідно із ст.3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): - заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; - майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток,який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; - штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; - суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги; - моральна шкода. У даній справі позивачем заявлено вимоги про стягнення на його користь на відшкодування завданої моральної шкоди коштів у сумі 500 000 грн. (п.5 ст.3 Закону) та 26 000 грн., сплачених у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні (п.4 ст.3 Закону). Згідно приписів ч.ч. 5, 6 ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст.13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Рішенням Конституційного Суду України від 27.10.1999 № 9-рп/99 у справі №1-15/99 встановлено, що притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред'явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. [PERSON] перебував під слідством та судом з 14.02.2014 по 11.06.2015, а всього 15 місяців 27 днів. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до положень ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 складає 3723 гривні. Однак, згідно з п.3 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016 № 1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 грн. У даному випадку, зміни до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на цей час законодавцем не внесено, тому при визначенні розміру моральної шкоди слід керуватися Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06.12.2016, який набрав чинності 01.01.2017. За приписами ст.13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди позивачу у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності може бути не менше 25 440 грн. (15 місяців 27 днів х 1600 грн. = 25 440 грн.). Сам по собі факт закриття кримінального провадження надає позивачу право на відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог Закону у мінімально визначеному розмірі (25 440 грн.). Але, позивачем заявлено до відшкодування моральну шкоду у розмірі 500 тис. грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Відповідно до роз'яснень, викладених у п.4 постанови ПВСУ №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених законодавством, має бути зазначено, в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Між тим, позивач не надав жодних доказів порушення життєвих зв'язків, не навів достатніх доводів та підстав, з яких він виходив, визначаючи заявлений до відшкодування розмір шкоди, та не довів причинний зв'язок між діями працівників прокуратури та погіршенням його морального становища. Всі посилання позивача на наявність завданої йому моральної шкоди, без належних доказів, є лише припущенням і не можуть братися судом до уваги як факт. З огляду на викладене, розмір моральної шкоди, заявленої позивачем до відшкодування, у розмірі 500 тис. грн. є необґрунтованим. Визначаючи розмір відшкодування шкоди, суд повинен керуватись принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості. Розмір моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Також вважають безпідставними вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді понесених у зв'язку з наданням правової допомоги витрат в сумі 26 тис. грн. Посилається на те, що відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду. Таким чином, суб'єктом відповідальності є держава, а не конкретний судово-слідчий орган, що заподіяв шкоду. Вважає. що [PERSON] Кіровоградської області є неналежним відповідачем у цій справі. Відповідач Державної казначейської служби України позов не визнала, представник [PERSON] надіслала відзив на позов, доводи якого аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов від імені [PERSON] Кіровоградської області. Зазначила, що Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215. Згідно з Положенням, Казначейство забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного [PERSON] України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов'язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Оскільки, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб'єктів. В судовому засіданні встановлено, що 08.02.2014 року відносно [PERSON], порушено кримінальну справу по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.307 КК України. Кримінальна справа неодноразово розглядалась судами. На час досудового розслідування та розгляду справи судом було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Згідно вироку Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3\~ст.309 КК України\~та призначено йому покарання за ч.3\~ст.309 КК України\~у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 червня 2015 року вирок Новоукраїнського районного суду скасовано, як незаконний, кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито за не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.309 КК України (а.с.20-43). На час досудового розслідування та розгляду судами кримінальної справи, [PERSON], перебував під слідством та судом з 14.02.2014 по 06.05.2014 року, під час дії запобіжного заходу «застава» на обвинуваченого [PERSON] були покладені обовязки не виїзду за межі місця проживання в період з 06.05.2014 року по 11.06.2015 року, у відповідності до матеріалів кримінального провадження. За час досудового розслідування та розгляду справи судом, [PERSON] 14.02.2014 року було укладено договір про надання правової допомоги із адвокатом [PERSON] (а.с.9). 14.02.2014 року підзахисним [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 14.02.2014 року з захисником [PERSON] про визначення суми гонорару адвоката (а.с.10). На виконання угоди адвокату було сплачено 36 000 грн., згідно розрахунків витрат по наданню правової допомоги (а.с.15-16), що підтверджено розрахунковими квитанціями (а.с.17) та актом прийому передачі виконаних робіт по наданню правничої допомоги від 12.06.2015 року та 21.03.2018 року (а.с.18-19). Вирішуючи заявлений позов, суд виходить із наступного. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач [PERSON] був безпідставно засуджений, у зв'язку з кримінальним переслідуванням, деякий час перебував під вартою, був обмежений у свободі пересування та у здійсненні інших конституційних прав. Внаслідок незаконного засудження, доведеного ухвалою суду апеляційної інстанції, [PERSON] переніс моральні страждання. адже відчуваючи власну невинуватість, змушений був перебувати під вартою, зазнавати інших обмежень, відчувати власну неспроможність протягом тривалого часу довести свою правоту, що переконує суд в тому, що останній дійсно зазнав моральної шкоди, так як внаслідок незаконного кримінального переслідування і подальшого незаконного засудження наявність такої моральної шкоди презюмується. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1,5 статті 3 цього Закону, у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Частинами першою та другою статті 12 цього Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Пунктами 11,12 Положення про застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Згідно п.5 Постанови ПВСУ №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди") відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.ч. 1,2,7 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст.ст. 1,2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених ЗУ «Про оперативно розшукну діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках 1) постановления виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду чи іншому рішенні суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; 3) відмови в порушенні кримінальної справи; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно зі ст.3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, ; завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Згідно ч.4 ст.4 вказаного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели допорушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають віднього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом п.17 Положення про застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства України. Згідно приписів ст.13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», постанови ПВСУ від 31.05.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Верховний Суд України виклав правову позицію, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (справа №6-2203цс 15). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розглядаючи аналогічні справи, звертав увагу на те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. При цьому, розмір у відшкодування моральної шкоди не має бути більшим, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення. Відповідно до вимог ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1,3,4 і 5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Частиною 1 ст.25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Також, згідно з підпунктом 5 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затверджене Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Також ЄСПЛ прийшов до висновку, що навіть, нетривале незаконне позбавлення волі спричиняє особі моральні страждання, які в подальшому повинні бути їй відшкодовані (компенсовані): - Ярвінен проти Фінляндії,\~JARVINEN v. FINLAND (no.\~30408/96); - Новотка проти Словакії,\~NOVOTKA v. SLOVAKIA (no.\~47244/99). За таких обставин, зваживши глибину і тривалість моральних страждань позивача, вплив незаконного кримінального переслідування на його уклад життя, з урахуванням розумності та справедливості, суд вважає за необхідне заовольнити позов частково, стягнувши в його користь 250 тис. грн. Згідно ст.3 Закону, в його користь слід стягнути також документально підтверджені судові витрати на отримання правової допомоги. Суд вважає вказану вимогу обгрунтованою, і доводи відповідачів не переконують суд у протилежному.

Outcome: partial