Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON]. звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2004 року по 06 лютого 2012 року, за цей час ними як подружжям на ім'я відповідача придбано: у серпні 2004 року квартира [ADDRESS], ринковою вартістю 396 500 грн., у 2008 році автомобіль Лексус, модель LX 470, д/н [NUMBER], 2004 року випуску, ринковою вартістю 355 000,00 грн. Крім того, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який є засновником ТОВ «Ал'янс Плюс» був здійснений внесок до статутного фонду вказаного товариства у розмірі 41 500 грн. Позивач просила суд (з урахуванням уточнень), виділити та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], ринковою вартістю 396 500 грн.; виділити та визнати за [PERSON] право власності на кошти у сумі 41 500 грн., які були внесені [PERSON] як вклад до статутного капіталу ТОВ «Ал'янс Плюс», код ЄДРПОУ 32576331; відступити від засад рівності часток подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 177 500 грн. шляхом перерахування даної грошової суми на депозитний рахунок суду (а. с. 3-6, 71-72). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовлено (а.с. 203-205). В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне та неправильне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 225-233). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 19 червня 2004 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2012 року розірвано і зазначено, що сторони припинили проживання однією сім'єю з травня 2011 року (а.с.9). За час знаходження у шлюбі було придбано наступне майно: 25 серпня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-3852, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] (а. с. 14, 15, 16, 166). 17 червня 2008 року на [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб: автомобіль легковий-універсал-В LEXUS LX 470, державний номер [NUMBER], який 28 серпня 2014 року знятий з реєстраційного обліку на реалізацію (а. с. 28, 27, 58, 74, 179). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 18979508 від 10 липня 2014 року, [PERSON] є засновником (учасником) ТОВ «Ал'янс Плюс», що зареєстровано як юридична особа 11 липня 2003 року (а. с. 34), та розмір його внеску до статутного фонду даного товариства становить 41 500 грн. (а. с. 33). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно (квартира і автомобіль) є особистою приватною власністю [PERSON], оскільки це майно хоч і набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Кошти у сумі 41 500 грн. не підлягають поділу, оскільки внесок до статутного фонду ТОВ «Ал'янс Плюс» було здійснено до шлюбу (товариство зареєстровано як юридична особа 11 липня 2003 року). Однак із висновками суду в повній мірі не можна погодитися. Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, і залежно від цього регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Із договору купівлі-продажу від 25 серпня 2004 року, посвідченого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-3852, вбачається, що квартиру [ADDRESS] [PERSON] придбав за 6 411гр. які сплатив продавцю до підписання договору (а.с.166). [PERSON] як дружина, дала свою письмову згоду на укладення даного договору (а.с.107). Виходячи із того, що шлюб між сторонами був зареєстрований 19 червня 2004 року, а квартира придбана через два місяці, при цьому позивач у 2 кварталі 2004 року отримала зарплату у сумі 446гр. 16коп., у 3 кварталі - 895гр.84коп., відповідач у 2 кварталі 2004 року заробітну плату не отримував, у 3 кварталі отримав 185гр. (а.с.157-158), - висновок суду про те, що квартира є особистою приватною власністю відповідача, оскільки придбана за запозичені до шлюбу кошти, які під час сімейного життя сторін і до припинення шлюбних стосунків не були повернуті - є правильним. Посилання апелянта на ч.3 ст. 61 СК України не заслуговує на увагу, оскільки [PERSON] позичив кошти на придбання квартири за два місці до реєстрації шлюбу, а посилання на те, що [PERSON] і [PERSON] почали проживати за один рік до реєстрації шлюбу, - не має правового значення, оскільки позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу - позивачем не заявлялись. Посилання позивача, у тому числі в апеляційній скарзі, на те, що квартира була придбана у кредит, - не підтверджено належними і допустимими доказами, оскільки у довідках ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» говориться про договір іпотеки від 10 вересня 2004 року, а квартира придбана 25 серпня 2004 року (а.с.175, 188). Жодних доказів про те, що між відповідачем та банком укладався кредитний договір до придбання квартири, і що отримані кредитні кошти спрямовані саме на придбання квартири [ADDRESS] - у матеріалах справи не має. Посилання в апеляційній скарзі на те, що [PERSON] як дружина, дала свою письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2004 року, - не свідчить про те, що джерелом набуття квартири були спільні сумісні кошти подружжя. Висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог щодо поділу коштів у сумі 41 500гр. (внесок до статутного фонду товариства ТОВ «Ал'янс Плюс»), також є правильними, оскільки вказане товариство було зареєстровано 11 липня 2003 року, [PERSON] є його засновником, а шлюб між сторонами укладений 19 червня 2004 року, тобто вказані кошти є особистими коштами відповідача, доказів того що вказані кошти були внесені у період шлюбу, чи є спільними сумісними коштами подружжя - позивач суду не надала. Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач у цій частині визнав позов, - спростовується письмовими запереченнями відповідача (а.с.81-82) та іншими матеріалами справи. За таких обставин рішення суду у частині відмови у поділі квартири та коштів у сумі 41 500гр. є правильними, а доводи апеляційної скарги у цій частині (крім вищезазначених) зводяться, в основному, до повторення обставин справи, викладених у позовній заяві, та переоцінки доказів, однак, згідно із ст. 212 ЦПК України виключене право оцінки доказів належить суду 1 інстанції. Крім того, ТОВ «Ал'янс Плюс», до участі у справі не залучалось. У той же час не можна погодитись із висновками суду про відмову у поділі автомобіля. Із матеріалів справи вбачається, що 17 червня 2008 року між [PERSON] та АКБ «Форум» був укладений кредитний договір, згідно умов якого [PERSON] отримав кредит у сумі 43 000 доларів США для придбання на вторинному ринку автомобіля LEXUS LX 470 (а.с.183-185). Запозичені кошти були повернуті у повному обсязі, у травні 2012 року банк звернувся в органи ДАІ із повідомленням про це та просив зняти з комп'ютерної бази даних заборону на відчуження автомобіля LEXUS LX 470, державний номер [NUMBER] (а.с.182). За таких обставин висновки суду про те, що автомобіль був придбаний за особисті кошти [PERSON], - не відповідає фактичним обставинам справи, і зроблений з порушенням норм матеріального права, тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення (п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України).. Відповідно до ч.1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Із позовної заяви [PERSON] вбачається, що вона ставить питання про відступлення від рівності часток, оскільки відповідач продав автомобіль без її попередження і згоди. Однак, зазначені обставини не являються підставою для відступлення від рівності часток, оскільки протирічать ч.3 ст. 70 СК України, тому частки подружжя при поділі автомобіля слід вважати рівними. Згідно із абзацом 2 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Із матеріалів справи вбачається, що автомобіль LEXUS LX 470, державний номер [NUMBER] був проданий відповідачем 27 серпня 2014 року [PERSON] за 200 000гр., тому з відповідача нього на користь позивача, яка погодилась отримати грошову компенсацію, слід стягнути половину вартості автомобіля - 100 000гр. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам: судовий збір у сумі 750 грн.

Outcome: partial