Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області 17 грудня 2020 року після скасування ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року вироку Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року в частині вимог [PERSON] надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що 29 серпня 2018 року приблизно о 18.50 годині загинула, його падчерка, [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач не зупинив керований ним автомобіль, продовжив рух і допустив наїзд передньою лівою частиною автомобіля на неповнолітнього пішохода, яка перетинала проїзну частину вул. Шосейної по регульованому пішохідному переходу на червоний сигнал світлофора зліва направо за напрямком руху автомобіля. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: численних переломів кісток скелету та ушкоджень внутрішніх органів, що ускладнилися шоком, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та призвели до настання смерті. Після наїзду на [PERSON] , відповідач з місця пригоди зник. Позивача було визнано потерпілим. Смертю падчерки позивачу завдана значна моральна шкода, йому спричинені душевні страждання, розмір моральної шкоди він оцінює в 600 000 грн.. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд у їх задоволенні відмовити у повному обсязі, оскільки [PERSON] не є донькою позивача та твердження позивача, що він виховував її 2 двох років є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи та допитавши свідка, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що близько 18.55 години в районі електроопори №274 обвинувачений, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія та грубо порушуючи Правила дорожнього руху України та вимоги дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» 40 км/годину ПДР України, яка діє на даній ділянці вказаної вулиці, слідуючи із перевищенням допустимої швидкості руху у населеному пункті зі швидкістю 74,6 км/годину, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, маючи необмежену видимість проїзної частини та її елементів по ходу свого руху, наближаючись до регульованого світлофором пішохідного переходу, на якому в цей час для нього був увімкнений мигаючий зелений сигнал, та по якому на заборонений (червоний) сигнал світлофору рухалася пішохід [PERSON] , [INFO] , не зупинив керований ним автомобіль, продовжив рух і допустив наїзд передньою лівою частиною автомобіля на неповнолітнього пішохода, яка перетинала проїзну частину вул.Шосейної по регульованому пішохідному переходу на червоний сигнал світлофора зліва направо за напрямком руху автомобіля. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: численних переломів кісток скелету та ушкоджень внутрішніх органів, що ускладнилися шоком, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та призвели до настання смерті. Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії [PERSON] , який грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б) і 12.9 б), дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України. Невиконання обвинуваченим [PERSON] вимог пункту 12.9 б) Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням смерті [PERSON] . Стосовного винного в цій ДПТ - відповідача - було зареєстроване кримінальне провадження, проведене досудове розслідування і справа скерована до суду. Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки; також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат. Цим же вироком з [PERSON] стягнуто: - на користь потерпілої [PERSON] 129 127,20 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 600 000 грн моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою; - на користь потерпілого [PERSON] 12 170 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 600 000 грн моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року в частині вирішення цивільного позову потерпілого [PERSON] до обвинуваченого [PERSON] в частині вирішення моральної шкоди - скасовано, призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишити без змін. Вище вказана ухвала суду не оскаржена і набрала законної сили. За результатами розгляду справи, дослідженням матеріалів цивільної справи та частини кримінальної справи, на думку суду, винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді є відповідач. При цьому порушення цим водієм правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому зв`язку із наслідками у вигляді смерті потерпілого, пошкодження автомобілів сторін, завданню шкоди. Згідно ст. 82 ЦПК України "Підстави звільнення від доказування" 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року встановлено факт вчинення відповідачем на вказаному автомобілі кримінального правопорушення відносно падчерки позивача, винним є відповідач, вказаним вироком суду встановлено факт завдання діями вказаної винної особи шкоди позивачу, а також наявність причинно-слідчого зв`язку між винними діями відповідача та зазначеними наслідками у вигляді немайнової шкоди позивачу і відповідно винність цього відповідача в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена. Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року належними доказами не спростовано, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії цього відповідача на своєму автомобілі, а саме дії, що містять в собі склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, факт завдання ушкоджень чоловіку позивача, наявність причинно-слідчого зв`язку між винними діями, пов`язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, цим відповідачем і завданням шкоди також немайнової позивачу. Вказаними протиправними діями позивачу було завдано моральної шкоди. Тобто смертю падчерки [PERSON] позивачу завдана значна моральна шкода, чим спричинені душевні страждання, розмір моральної шкоди він оцінює в 600 000 грн. Відповідач і його представник завданням відповідачем моральної шкоди цьому позивачу не погодилися. У добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. З урахуванням вище наведеного суд вважає позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з`ясовано, що дійсно близько 18 години 55 хв. в районі електроопори № 274 обвинувачений, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія та грубо порушуючи Правила дорожнього руху України та вимоги дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» 40 км/годину ПДР України, яка діє на даній ділянці вказаної вулиці, слідуючи із перевищенням допустимої швидкості руху у населеному пункті зі швидкістю 74,6 км/годину, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, маючи необмежену видимість проїзної частини та її елементів по ходу свого руху, наближаючись до регульованого світлофором пішохідного переходу, на якому в цей час для нього був увімкнений мигаючий зелений сигнал, та по якому на заборонений (червоний) сигнал світлофору рухалася пішохід [PERSON] , [INFO] , не зупинив керований ним автомобіль, продовжив рух і допустив наїзд передньою лівою частиною автомобіля на неповнолітнього пішохода, яка перетинала проїзну частину вул.Шосейної по регульованому пішохідному переходу на червоний сигнал світлофора зліва направо за напрямком руху автомобіля. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: численних переломів кісток скелету та ушкоджень внутрішніх органів, що ускладнилися шоком, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та призвели до настання смерті. Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії [PERSON] , який грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б) і 12.9 б), дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України. Невиконання обвинуваченим [PERSON] вимог пункту 12.9 б) Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням смерті [PERSON] . Стосовного винного в цій ДПТ - відповідача - було зареєстроване кримінальне провадження, проведене досудове розслідування і справа скерована до суду. Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки; також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат. Цим же вироком з [PERSON] стягнуто: - на користь потерпілої [PERSON] 129 127,20 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 600 000 грн моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою; - на користь потерпілого [PERSON] 12 170 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 600 000 грн моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року в частині вирішення цивільного позову потерпілого [PERSON] до обвинуваченого [PERSON] в частині вирішення моральної шкоди - скасовано, призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишити без змін. Вище вказана ухвала суду не оскаржена і набрала законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частинами 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 29 січня 2010 року уклав шлюб з [PERSON] , мати [PERSON] , 2003 року народження, тобто позивач є вітчимом останньої та тривалий час, як встановлено у судовому засіданні, а саме: з 2005 року, до одруження, мешкали разом однією сім`єю в будинку [ADDRESS] (будинок належить батькам [PERSON] ), а після 2010 року мешкали разом однією сім`єю в будинку [ADDRESS] , як було встановлено у судовому засіданні зазначений будинок був зареєстрований на позивача, тобто про родинні зв`язки, мешкання однією сім`єю і правомірність вимог позивача свідчить і показання свідка допитаного у судовому засіданні [PERSON] ; спільні фотографії, а також обставинами встановленими під час судового розгляду. Приймаючи до уваги вказане, суд вважає доведеними ті обставини, що позивач відносить до категорії осіб, які відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України мають право на відшкодування моральної шкоди. Ст. 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем було надано належні докази наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, він (позивач) довів вину відповідача, надав докази причинно-наслідкового зв`язку між діями (винними, а не будь-якими) відповідача та завданою моральною шкодою. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Таким чином неправомірними діями водія [PERSON] , пов`язаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, що призвели до настання смерті, останньої, чим позивачу була завдана моральна шкода. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, моральна шкода підтверджена вироком суду, стягнута на користь іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З викладеного видно, що позивачу неправомірними діями відповідача завдано моральної шкоди за кожною з підстав встановлених законодавцем. Суд вважає можливим задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди частково - в розмірі 150 000 грн., в задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинне довести, що його дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Не може суд прийняти до уваги незгоду представника відповідача з позовними вимогами, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково і стягнути [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 150 000 грн., в задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди слід відмовити, а також стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 3 600 грн. (6000 грн. (судовий збір за подання позовної заяви до суду) х 150000грн. (розмір задоволених позовних вимог) / 600000 грн. (розмір позовних вимог) = 3 600 грн. (судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача). Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача представник відповідача суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial