Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача грошової компенсації за моральну шкоду, спричинену трудовим каліцтвом у розмірі 45 000 грн. У позові посилається на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Під час роботи, 08 вересня 2007 року, отримала трудове каліцтво. Згідно з висновком МСЕК від 04.11.2014 року їй встановлено 30 % втрати професійної працездатності та встановлена ІІІ група інвалідності. Вважає, що отриманим трудовим каліцтвом йому спричинена моральна шкода, оскільки відповідачем не забезпечені безпечні умови праці. Факт заподіяння моральної шкоди наявний, тому що позивач втратила професійну працездатність, не витримує навіть легких фізичних навантажень. Вона не в змозі займатись звичними справами по господарству, швидко втомлюється, постійно відчуває біль під час ходи. Травма та її наслідки порушили і змінили її звичний спосіб життя. Позивач просить суд стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 45 000 грн. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі, на підставах зазначених у позові. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позову, на підставі того, що КУ «Міська клінічна лікарня екстреної і швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» є неналежним відповідачем по справі. Вважає, що позов необхідно пред'являти до винних осіб, які зазначені в акті розслідування нещасного випадку, а саме, до робітників ЖЕКа. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку щодо обґрунтованості позову та необхідності його часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] згідно даних трудової книжки в період з 23.08.1989 по 26.08.2008 працювала в бригаді швидкої медичної допомоги Космічної підстанції КУ «Міська клінічна лікарня екстреної і швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на різних посадах. Звільнена з установи згідно наказу № 215 від 26.08.2008 за ст. 38 КЗпП України. 08 вересня 2007 року на установі відповідача КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м.Запоріжжя» з [PERSON] стався нещасний випадок, в результаті якого позивач отримала травму з діабазом закритий осколочний перелом дистального метеопіфіза лівої великої бедрової кістки зі зміщення (арк.с. 16-18). Даний випадок підтверджується актом розслідування нещасного випадку від 28.09.2007 форма Н-5, актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 231/8 від 28.09.2007 форма Н-1 (арк.с.5-12). Причинами нещасного випадку в акті названі порушення працівниками ЖУ-3 [PERSON] і [PERSON] п. 1.5. Інструкції з охорони праці слюсаря-сантехніка № 2, затвердженої Наказом № 184 начальника КП «ПРЕЖО № 5» від 31 травня 2005 року. Відповідно до довідки МСЕК серії АВ № 007448 від 13.09.2011 у [PERSON] було первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом з 08.09.2007. Після переоглядів МСЕК у 2012 році у [PERSON] було встановлено 30% втрати професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом з 08.09.2007, у 2013 році 60% згідно довідки МСЕК серії АВ № 008486 від 14.11.2013, та у 2014 році 30 % згідно довідки МСЕК серії АВ № 0282450 від 04.11.2014. Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожний має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно з законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинила втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» (в редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-ІУ із наступними змінами), КЗпП та інших законодавчих і нормативно-правових актів у тій частині, що не суперечить Закону № 1105-ХІУ. Переліченими законодавчими актами, і зокрема Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинила втрату працездатності», Законом України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці»передбачена можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику профзахворюванням або нещасним випадком на виробництві. За змістом статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинила втрату працездатності», право на отримання потерпілим у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Частиною 1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових правовідносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої діяльності. Судом встановлено, що позивачу було встановлено 30% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності, що підтверджується відповідним висновком МСЕК. Згідно акту про нещасний випадок на виробництві, зазначене підприємство, де позивачем було отримане каліцтво, - Комунальна установа «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м.Запоріжжя», тобто під час роботи у відповідача через небезпечні умови праці. В результаті отриманого каліцтва позивач несе моральні страждання, які полягають в тому, що через трудове каліцтво вона змушена докладати додаткові зусилля для утримання себе та своєї родини, одержання повноцінного та своєчасного лікування. Її втрати носять безстроковий характер. Втрата працездатності призвела до порушення звичайного ритму життя, через відсутність можливості реалізації своїх потреб і здібностей у повному обсязі. Вона продовжує відчувати дискомфорт, потребує лікування. Зазначені обставини свідчать про те, що моральна шкода позивачу дійсно заподіяна, а також про наявність у неї моральних страждань. У відповідності до ст. 23 ЦК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру заподіяних фізичних та душевних страждань, їх глибини та погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, а також інших негативних наслідків, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Суд вважає неможливим задовольнити вимоги позивача про стягнення 45 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, оскільки на думку суду, така сума є завищеною та не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача, ступеню втрати ним професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом. Тому суд, враховуючи вимоги розумності, справедливості та виваженості завданої моральної шкоди, з огляду на наслідки профзахворювання, постійний характер негативних наслідків, обмеження життєдіяльності, порушення та зміну звичайного укладу життя і особистих зв'язків, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 15 000,00 грн., що буде еквівалентом завданим моральним стражданням, оскільки саме ця сума відповідає всім обставинам справи, а також вищезазначеним принципам. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору для даної категорії справ з 01 січня 2014 року встановлена у розмірі 243 грн. 60 коп. Тому, з відповідача необхідно стягнути саме такий розмір судового збору на користь держави.

Outcome: partial