Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом 09.08.2016 року, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 18.06.2008 року станом на 30.06.2016 року в розмірі 24\~265,90 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 2 771,70 грн., по процентам за користування кредитом 17 250,59 грн., за пенею та комісією 2 850 грн., штрафів 250 грн. фіксована частина, 1\~143,61 грн. процентна складова; стягнути з відповідача судовий збір 1378 грн. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 18.06.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 4 000 грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення по строку дії картки. Свої зобовязання банк виконав, натомість позичальник покладені на неї обовязки належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 30.06.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 24\~265,90 грн., яку представник позивача просив суд стягнути з [PERSON] в примусовому порядку. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Згідно позиції, викладеної в письмових поясненнях (а.с.167-176), зазначила, що 18.06.2008 року [PERSON] отримала кредит в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом підписання заяви, ознайомившись з діючими на той момент Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які в сукупності складають договір приєднання, згоду на укладення якого вона надала своїм особистим підписом в Заяві та Довідці про умови кредитування. Під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка 16% річних, однак в подальшому вона змінювалась шляхом прийняття керівництвом банку наказів, які не суперечили п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг. Повідомлення про зміну процентної ставки направлялись позичальнику 15.03.2014 року, 15.08.2014 року та відображались у виписці по її банківському рахунку. Заяв від позичальника щодо незгоди з підвищенням процентної ставки та наміру розірвати договір на адресу банку не надходило. Крім того, представник вказувала на правомірність нарахування банком штрафу відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 250 грн. + 5% від ціни позову, який хоч і складається з двох частин за розрахунковою формулою, однак обчислюється нероздільно в залежності від розміру невиконаних або неналежно виконаних зобовязань. Окремо зазначила, що в розрахунку заборгованості в колонці «Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)» фактично зазначено борг по пені, оскільки комісія за кредитне обслуговування відсутня. Зазначення таким чином в розрахунку розміру пені, на переконання представника, не суперечить закону та умовам договору і здійснене з метою наглядного розрахунку діючої заборгованості по кредиту. Підстав для застосування строку позовної давності за заявою відповідача не вбачала з огляду на те, що кредитний договір є діючим, строк картки було пролонговано до 30.11.2015 року, в той час як банк звернувся до суду 04.08.2016 року в межах трирічного строку позовної давності. В судове засідання відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не зявились, однак останній подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі у звязку з пропуском строку позовної давності. Згідно письмових заперечень проти позову (а.с.153-157) зазначив, що позивачем не доведено факт, що Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку, надані суду, були чинними станом на 18.06.2008 року. Крім того, вказані документи не містять дати їх видання, підпису позичальника, що унеможливлює ідентифікацію їх часових меж та належність до складових договору приєднання, укладеного саме [PERSON] Наказ банку щодо внесення змін в договірну базу по платіжним карткам вважає неналежним та недопустимим доказом, який би визначав можливість зміни тарифів в односторонньому порядку, оскільки він не відповідає вимогам, які предявляються до організаційно-розпорядчих документів ДСТУ 4163-2003. Нарахування процентів за підвищеною процентною ставкою представник [PERSON] вважав неправомірним з огляду на відсутність згоди на це позичальника, непоінформованість її банком стосовно цього та всупереч приписам ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Предявлення вимоги про стягнення комісії в сумі 2850 грн. є неправомірним, адже умовами договору її стягнення не передбачене. Додатково акцентував увагу, що проценти, зазначені в розрахунку як такі, що нараховані на прострочену заборгованість, мають ознаки пені відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України. Оскільки позивачем пропущено строк предявлення вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентам та неустойкою, просив суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд,\~ враховуючи позицію сторін по справі, дослідивши\~ письмові докази, надавши їм оцінку в сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.06.2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (п.1.1 Статуту, а.с.17) та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання Заяви за №1205001300062578550 (а.с.6). Відповідач погодилася з тим, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, який по своїй суті є договором приєднання. Відповідач ознайомлена і погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, що засвідчила своїм підписом в заяві (а.с.6-зворот). Посилання відповідача [PERSON], що з наданими банком Умовами та правилами надання банківських послуг вона не ознайомлювалась та підпису в них не ставила суд оцінює критично як намір уникнути цивільно-правової відповідальності за кредитними зобовязаннями, оскільки у випадку укладення договору приєднання вимогами ст.634 ЦК України не передбачено обовязковості підпису таких Умов та правил позичальником, які, будучи загальнодоступними на офіційному веб-сайті банку, мають стандартну форму та визначають можливість лише приєднання до них (а.с.106-118) стороною, яка приймає оферту за встановлених в них умовах. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним\~ договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти. В силу ст.ст.525,526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Банк свої зобов'язання за кредитним договором від 18.06.2008 року виконав належним чином, надавши [PERSON] кредит в обумовленому розмірі. Факт отримання кредитних коштів та користування ними відповідач не оспорювала в ході судового розгляду. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення. Пунктом 6.5 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.112) передбачено обовязок позичальника погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Як слідує з виписки по банківському рахунку [PERSON] станом на 22.05.2017 року та розрахунку заборгованості (а.с.49-58, 123-143), відповідач користувалась кредитом в споживчих цілях, періодично допускаючи овердрафт кредитних коштів понад встановлену суму кредитного ліміту, аж до 4388,47 грн. 21.02.2013 року, зокрема: 07.07.2012 року, 10.07.2012 року, 10.08.2012 року, 27.08.2012 року, 10.09.2012 року, 10.10.2012 року, 15.12.2012 року 03.01.2013 року, 17.01.2013 року 21.02.2013 року, 07.05.2013 року, 15.07.2013 року, 02.10.2013 року, кінцево погасивши тіло кредиту з урахуванням овердрафту до 2771,70 грн., сплативши востаннє 14.12.2013 року 1750 грн. (а.с.5, 135). Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність допущення відповідачем порушення виконання кредитно-договірних зобовязань та обґрунтованість заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2771,70 грн. станом на 30.06.2016 року, наявність якої слідує з виписки по рахунку та узгоджується з наданим позивачем розрахунком в цій частині, не спростованим жодними доказами з боку відповідача та її представника. Крім того, у звязку з тим, що позичальник [PERSON] несвоєчасно та не в повному обсязі погашала заборгованість по процентам за користування кредитом, внісши востаннє 14.12.2013 року 509,40 грн. (а.с.5), станом на 30.06.2016 року розмір заборгованості по ним становить 17\~250,59 грн. Не визнаючи вимоги в частині нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом, представник відповідача [PERSON] посилався на нарахування їх за завищеною процентною ставкою та її підвищення в односторонньому порядку в порушення ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», яка це забороняє. Перевіряючи доводи представника відповідача на їх обґрунтованість та допустимість суд виходить з наступного. Відповідно до ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як слідує зі ст.ст.628, 629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом ч.1 ст.651, ч.3 ст.653 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору зобовязання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.119), [PERSON] отримала «фінансовий» кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в кінцево визначеному розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 36 % річних (за базовою ставкою 3 % в місяць) з метою отримання готівкових грошових коштів з карткового рахунку і здійснення безготівкових розрахунків за придбання товарів та послуг (п.5.1.1 Умов та правил, а.с.12). Крім того, за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти за пільговою ставкою 0,01% річних в межах пільгового періоду до 30 днів за кожною платіжною операцією, за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за звітним, що визначено 5.1.4 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.117) та в графі «Пільговий період» Довідки про умови кредитування (а.с.119). Проценти нараховуються із розрахунку 360 днів/рік (п.5.5 Умов та правил, а.с.117). Згідно п.п.5.5.1, п.5.8 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.12), за несвоєчасне виконання боргових зобовязань (користування простроченим кредитом та овердрафтом), позичальник оплачує проценти за підвищеною процентною ставкою та додаткову комісію, розміри якої визначаються тарифами. Процентна ставка по кредиту на місяць, наступний за звітним, зазначається банком в щомісячній виписці по картковому рахунку за звітний місяць. Таким чином, у разі підвищення банком процентної ставки, зясуванню підлягають причини її підвищення, на яку саме частину кредиту вона нараховується, чи відображається в виписках по рахунку позичальника, а також чи вчиняє останній дій, які б свідчили про згоду з підвищенням такої ставки. В розумінні п.п.2.1.1, 5.1, 5.4, 5.6 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 року №566 виписки з особових рахунків клієнтів банку є підтвердженням виконаних операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Внесення відомостей щодо умов кредитування клієнтів, здійснених змін та всіх проведених фінансових операцій до програмного комплексу Банку є вимогою Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254. Із наданої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виписки по особовому рахунку позичальника [PERSON] (а.с.135-140) слідує, що остання дійсно користувалась кредитною карткою, виданою за кредитним договором як шляхом готівкових, так і безготівкових розрахунків, здійснюючи періодичне повернення кредитної заборгованості поповненням картки. За користування кредитом банк нараховував проценти на залишкову заборгованість по кредитному ліміту за ставкою 3% на місяць, зменшивши таку ставку до 2,5% протягом періоду з 31.03.2013 року по 31.08.2014 року, з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року збільшивши до 2,9%, а з 01.04.2015 року та надалі збільшивши до 3,6% (а.с.135,136). При цьому, враховуючи, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснював як збільшення, так і зменшення процентної ставки за користування кредитом із відображенням таких дій по особовому рахунку позичальника із відповідним нарахуванням боргових зобовязань, які [PERSON] періодично погашала до 14.12.2013 року (що підтверджується безпосередньо вказаною випискою з особового рахунку та розрахунком), тому суд приходить до висновку, що такі дії відповідача є свідченням висловлення згоди із змінами в умовах кредитування з боку банку, здійсненими в односторонньому порядку, у тому числі зі збільшенням процентної ставки відповідно до п.5.8 Умов та правил надання банківських послуг у звязку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобовязань. Крім того, відповідно до ст.11 ЦПК України суд не вправі виходити за межі позовних вимог, що суперечитиме принципу диспозитивності, а саме в стягненні процентів за користування кредитом за ставкою 3 % на місяць за період, коли банк їх нараховував за ставкою 2,5%, 2,9 %, односторонньо зменшивши її в інтересах позичальника. Враховуючи, що умови кредитного договору, які регламентують порядок внесення банком змін до кредитного договору в односторонньому порядку, [PERSON] не оспорювала, відповідних вимог про їх недійсність, а так само захист своїх прав як споживача у випадку дійсності допущення з боку банку ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», в рамках даної справи шляхом предявлення зустрічного позову не заявляла, доказів зворотного суду не надала, до банку із заявами про розірвання договору відповідно до п.6.4 Умов та правил не подавала, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позивачем розміру процентів за користування кредитом станом на 30.06.2016 року в сумі 17 250,59 грн., у звязку з чим позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Посилання представника відповідача [PERSON] на включення до розрахунку процентів за користування кредитом пені суд оцінює критично з огляду на їх невідповідність дійсним обставинам, оскільки ним залишено поза увагою, що в розрахунок заборгованості по процентам ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» включено нарахування процентів як на поточну заборгованість, так і прострочену не тільки по кредиту, а й овердрафту, що відображено у виписці по рахунку та розрахунку заборгованості, які в цій частині відповідно до ст.ст.58,59 ЦПК України суд визнає належними та допустимими доказом. Свого розрахунку, який би спростовував наданий банком відповідач суду не надала. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по пені та комісії, нарахованих сумарно в розмірі 2850 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч.1\~ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог банку. Відповідно до п. 5. Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління НБУ № 49 від 08.07.2017 року, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом. Натомість, ні Умовами кредитування та правилами надання банківських послуг, ні в предявлених позивачем вимогах про стягнення комісії не конкретизовано сплату відповідачем комісії як супутньої послуги банку, не визначено її розмір, базу розрахунку. В довідці про умови кредитування (а.с.119) зазначено, що стягнення щомісячної комісії за кредитне обслуговування відсутнє, на чому також акцентувала увагу представник позивача в письмових поясненнях до позову, запевняючи, що в колонці розрахунку «Сума пені та комісії (накопичувальним підсумком)» заборгованість зазначена виключно за пенею. Однак, як слідує з виписки по рахунку (а.с.123), станом на 22.05.2017 року на банківському рахунку позичальника [PERSON] заборгованість за комісією складає 149,18 грн., в той час як в розрахунку заборгованості (а.с.5-зворот) її розмір становить 2850 грн. За даних обставин суд вважає вагомими та доречними доводи представника відповідача щодо безпідставного та неправомірного нарахування заборгованості по пені сумарно з комісією, оскільки виходячи з природи комісії як складової частини основного зобовязання, що входить до сукупної вартості кредиту, а пені як штрафної санкції за порушення виконання зобовязань, вони не можуть нараховуватись разом, що суперечить їх правовій сутності та меті застосування в рамках кредитно-зобовязальних правовідносин, тому суд приходить до переконання, що включення позивачем до розрахунку заборгованості сумарно «комісії та пені» не ґрунтується на умовах кредитного договору та вимогах Закону і свідчить про існування неузгодженості між їх умовами та предявленими позивачем вимогами. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене та те, що в розрахунку заборгованості (а.с.3) в графі "Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)" розмір заборгованості визначено 2850 грн., натомість в частині розрахунку у визначенні загальних сум (а.с.5-зворот) вона вказана виключно як заборгованість по комісії, що не узгоджується між собою та викликає у суду сумнів в достовірності та належності наданого позивачем розрахунку як доказу в обґрунтування цих вимог, тому суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити. Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязання. Згідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не\~ повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом, що передбачено ч.1 ст.611 ЦК України. Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою у формі штрафу або пені, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобовязання. Відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.10-зворот), у випадку порушення Клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 120 днів, Клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Аналізом вказаного положення Умов та правил слідує, що фіксована частина штрафу нараховується банком саме на момент виявлення факту прострочення заборгованості більш ніж на 120 днів, а процентна складова при зверненні до суду. Враховуючи доведеність в ході судового розгляду факту неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором від 18.06.2008 року, допущення прострочення погашення кредиту понад 120 днів, починаючи з 15.12.2013 року та виникнення у банку права на нарахування штрафу з 15.04.2014 року (тобто зі сплином 120 днів згідно п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг), суд приходить до висновку про правомірність нарахування позивачем штрафу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Заперечуючи проти позову, представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності за всіма предявленими банком вимогами у звязку з пропуском строку давності, з урахуванням дати останнього платежу 17.06.2013 року (а.с.158-159). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового (щомісячного) платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-20цс14. З огляду на те, що останнє погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором від 18.06.2008 року мало місце саме 14.12.2013 року, а не 17.06.2013 року як зазначав представник відповідача, доводи якого спростовуються розрахунком заборгованості та випискою по особову рахунку, тому право на нарахування та стягнення фіксованої частини штрафу з позичальника у позивача виникло з 15.04.2014 року за сплином 120 днів з момент прострочки, в той час як позивач звернувся до суду з позовом 09.08.2016 року згідно вхідного штампу суду, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до предявлених ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, однак з огляду на характер нарахування неустойки у формі штрафу в його фіксованій частині в сумі 250 грн., який в розумінні п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг нараховується безпосередньо на момент виникнення прострочки, тому суд вважає за необхідне в його стягненні відмовити у звязку з пропуском 1-річного строку звернення до суду з вимогою про його стягнення. Інші доводи та заперечення, наведені представником у відповідача, у тому числі стосовно внесення змін до Умов та правил надання батьківських послуг Наказом від 23.08.2006 року, тобто до укладення відповідачем кредитного договору в 2008 році, суд залишає поза увагою в силу відсутності їх істотного значення для вирішення спору. Посилання відповідача на припинення строку дії кредитного договору у звязку з припинення строку дії кредитної картки в листопаді 2015 року в силу відсутності її пролонгації суд не вважає такими, що звільняють відповідача від обовязку виконати свої зобовязання, які будучи не виконаними продовжують діяти до їх повного виконання в силу приписів ст.599 ЦК України, у тому числі шляхом їх виконання в примусовому порядку за вимогою, предявленою банком до суду в межах строку позовної давності. Аналізуючи перелічені вище докази в їх сукупності, встановлення обставин неналежного виконання [PERSON] кредитно-договірних зобовязань, обґрунтованість розміру заявлених позивачем вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 18.06.2008 року станом на 30.06.2016 року за кредитом 2771,70 грн., по процентам за користування кредитом 17 250,59 грн., штрафу 1143,61 грн. (процентна складова), суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 21 165,90 грн. (з розрахунку: 2771,70 + 17\~250,59 + 1143,61). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, згідно ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору (а.с.18) пропорційно розміру задоволених вимог 87 %, що становить відповідно 1198,86 грн.

Outcome: partial