Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просив усунути йому перешкоди у користуванні належною йому 3/10 часткою домоволодіння [ADDRESS] шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним домоволодінням та виселити їх з належної йому частки вказаного домоволодіння. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить 3/10 частки домоволодіння [ADDRESS] , іншими співвласниками є [PERSON] (1/6) та [PERSON] (1/6). У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі зі згоди колишнього власника. Проте з втратою колишнім власником свого права власності на будинок, одночасно втратилось і право користування таким будинком у членів його сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.02.2016 [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] - 3/10 частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] . Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.02.2016 [PERSON] є власником 3/10 частки домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.08.2018 [PERSON] є власником 1/6, [PERSON] - 1/6 частки домоволодіння [ADDRESS] . З довідок відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області вбачається, що [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою Департаменту з надання адміністративних послуг від 16.10.2018, відсутні відомості про реєстрацію місця проживання [PERSON] Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 383Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. За змістом ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Згідно ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, Закон не передбачив при переході прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла ст. ст. 810, 814 ЦК України). Із наведених норм вбачається, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житлом, приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів сім`ї. За таких обставин, у зв`язку з відчуженням частки домоволодіння, право користування відповідачів, як родичів колишнього власника, припинено. За такого, вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про виселення відповідачів, то суд зазначає наступне. Як встановлено судом, відповідачі набули право користування спірним жилим приміщенням за згодою колишнього власника житла, а тому не є особами, що самоправно зайняли жиле приміщення в розумінні ч.3 ст.116 ЖК України. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано жодного доказу щодо фактичного проживання відповідачів у спірному житловому будинку чи створення останніми перешкод у користуванні власністю, до органів поліції позивач не звертався, а тому позовні вимоги щодо виселення відповідачів зі спірного житлового будинку не підлягають задоволенню за недоведеністю. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial