Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з указаним вище позовом, у якому просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на належні відповідачу житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться по [ADDRESS]. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 11 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредитні кошти у розмірі 395 тис. доларів США на строк 240 місяців зі сплатою 13 % річних за їх користування. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 11 квітня 2008 року між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, за яким зазначене вище нерухоме майно передано в іпотеку банку. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість на загальну суму 367 677, 24 доларів США, у зв'язку із чим банк просив у рахунок її погашення звернути стягнення на передане в іпотеку майно. У квітні 2016 року [PERSON] подав зустрічний позов, у якому зазначав, що на момент укладення договору іпотеки від 11 квітня 2008 року у житловому будинку, який є предметом іпотеки, проживали його малолітні діти. Проте при укладенні договору не був отриманий дозвіл органу опіки та піклування. Враховуючи наведене, [PERSON] просив визнати недійсним договір іпотеки від 11 квітня 2008 року, укладений між ним і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 1723, зняти заборону на відчуження нерухомого майна - будинку та земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS], виключити з Державного реєстру іпотек записи про іпотеку зазначеного вище нерухомого майна. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено. Позов [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки від 11 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. і зареєстрований у реєстрі за № 1723, у частині передачі в іпотеку будинку, що розташований по [ADDRESS]. Знято заборону на відчуження зазначеного нерухомого майна № 7002640 та виключено з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку цього будинку. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 квітня 2008 року у розмірі 367 677,24 доларів США, що еквівалентно 7 830 679 грн 18 коп., у тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 344 257,47 доларів США, що еквівалентно 7 331 891 грн 97 коп. (включаючи прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 5 198,24 доларів США, що еквівалентно 110 710 грн 55 коп.), заборгованість за відсотками у розмірі 23 419,77 доларів США, що еквівалентно 498 787 грн 21 коп. (включаючи прострочену заборгованість за відсотками у розмірі 22 438,87 доларів США, що еквівалентно 477 896 грн 30 коп.), яка утворилась станом на 19 жовтня 2015 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, належний на праві приватної власності [PERSON], а саме на: - земельну ділянку, площею 1986 кв. м, кадастровий номер 1221486200-05-010-0039, що знаходиться по [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу 11 квітня 2008 року Юрченко Л.Л. за реєстровим номером 1719; - житловий цегляний будинок літ. А, загальною площею 546,9 кв. м, із яких житлова площа складає 148,1 кв. м, та наступні господарські будівлі і споруди: басейн бетонний літ. бас., зливна яма цегляна літ. з/я, колодязь бетонний літ. к, огорожа металева, цегляна, шлакоблочна, бетонна № 1-6, що знаходиться по [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу 11 квітня 2008 року Юрченко Л.Л. за реєстровим номером 1715. Надано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві, включаючи право на проведення усіх дій, пов'язаних із його реалізацією, у тому числі на виготовлення, оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації, на умовах та у порядку, викладеному у ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ринкові ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не нижче 3 033 094 грн. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року у частині позову публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року залишено без змін. Отже, судом апеляційної інстанції наразі перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду 1 інстанції в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відмовляючи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у задоволенні первісного позову, суд 1 інстанції виходив із того, що банком не було надано належного розрахунку заборгованості та не вказано всіх її складових. Однак, з зазначеними висновками суду 1 інстанції в повній мірі погодитися не можна. Рішення суду у частині позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, ці порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для ухвалення рішення про зміну обґрунтування відмови у задоволенні в позові. Так, зі справи вбачається, що 11 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 395 000 доларів США на строк 240 місяців зі сплатою 13 % річних за його користування. Згідно п. 9.1 кредитного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов'язань за цим договором, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом із сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред'явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (у тому числі, прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до кредитного договору. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між сторонами, був укладений договір іпотеки №014/3101/147353 від 11 квітня 2008 року, предметом якого є наступне нерухоме майно: земельна ділянка, площею 1986 кв.м., кадастровий номер 1221486200-05-010-0039, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу 11 квітня 2008 року Юрченко Л.Л. за реєстровим № 1719; та, спірний житловий будинок, загальною площею 546,9 кв.м., із господарськими будівлями та спорудами, який належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу 11 квітня 2008 року Юрченко Л.Л. за реєстровим №1715, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість і 18 вересня 2015 року [PERSON] була надіслана вимога про дострокове виконання грошових зобов'язань, якою останнього було зобов'язано у 60-денний термін достроково повернути всю суму заборгованості, яка ним не виконана. Позивачем надано розрахунок заборгованості, яка станом на 19 жовтня 2015 року становить 367 677,24 доларів США, що еквівалентно 7 830 679 грн 18 коп., яка складається із заборгованості за кредитом - 344 257,47 доларів США (еквівалент 7 331 891 грн 97 коп.), включаючи прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 5 198,24 доларів США (еквівалент 110 710 грн 55 коп.), заборгованості за відсотками - 23 419,77 доларів США, еквівалент 498 787 грн 21 коп.), включаючи прострочену заборгованість за відсотками у розмірі 22 438,87 доларів США (еквівалент 477 896 грн 30 коп.). Згідно ст. 1054 ЦК України, обов'язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України. Як вбачається зі справи, кредитний договір та договір іпотеки є правомірними, оскільки їх недійсність законом прямо не встановлена та судом вони недійсними не визнані, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірними і повинні виконуватися належним чином, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самих договорів. Вбачається, що відповідач дійсно належним чином не виконував умов кредитного договору та допустив заборгованість, розрахунок якої наданого банком. З даним розрахунком заборгованості відповідач не погоджується, але він має всі складові заборгованості, а саме розрахунок заборгованості по кредиту та процентам, а отже суд 1 інстанції безпідставно зазначив, що банком не було надано розрахунку заборгованості, який би містив всі її складові. Як передбачено ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно до норм ч.1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», враховуючу наявну заборгованість, скористався належним йому правом, передбаченим законом та договором, і заявив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вищевказаної заборгованості. Однак, при вирішенні питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходить з положень ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна дійти висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Про необхідність визначення та зазначення позивачем саме початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону, наголошено й в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, постановленої по даній справі. Зі справи вбачається, що в порушення вищезазначених вимог закону, позивачем взагалі не зазначено початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації ані в позовній заяві, ані в суді апеляційної інстанції, а визначення ціни саме у грошовому вираженні є необхідною умовою для правильного застосування статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку». При цьому, зазначити початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, саме 3 033 094, 00 грн. колегія суддів не може, оскільки умовами договору іпотеку (п.1.3), цю суму сторонами договору визначено, як заставну вартість, що не є тотожним початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка до того ж визначена станом на 11 квітня 2008 року. Суд позбавлений можливості самостійно визначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, що унеможливлює вирішення питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, що і є підставою для відмови у задоволенні в позові в цій частині. При цьому, враховуючи відсутність визначення та зазначення по справі початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, що унеможливлює вирішення питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів не перевіряла відповідність розрахунку заборгованості, наданого апелянтом, в рахунок погашення якої й ставилося питання про звернення стягнення на іпотечне майно. Отже, позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції відповідно до роз'яснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, з вище вказаних підстав.

Outcome: partial