Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що нежитлове приміщення [ADDRESS] в силу п.п.20,36 статуту ПАТ «Українська залізниця» увійшло до статутного капіталу вказаного товариства. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2011 року у справі №ПР25/265-10 (ПР30/39-10) було задоволено позов Міністерства інфраструктури України до Дніпропетровської міської ради, треті особи - Державне підприємство «Придніпровська залізниця», КВ ЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська, СПД [PERSON] , КП «ДМБТІ», КЖЕП «Південне» Дніпропетровської міської ради та, окрім іншого, визнано недійсним рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 13.11.2003 року в частині прийняття у комунальну власність територіальної громади міста нежитлового приміщення [ADDRESS] , а також рішення Дніпропетровської міської ради №20/43 від 25.02.2009 року «Про приватизацію нежитлового приміщення житлового будинку літ.[ADDRESS] », яким було розпочато процедуру приватизації приміщення [ADDRESS] . Вказане рішення було залишено в силі постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.07.2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 27.11.2012 року. Крім того, рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.01.2017 року у цивільній справі №203/1796/16-ц, було частково задоволено позов ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» до Дніпропетровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкін М.М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування свідоцтва про право власності, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності. Вказаним рішенням визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , що був посвідчений 22.10.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М. та зареєстрований в реєстрі за №1464; скасовано свідоцтво про право власності, видане 23.04.2009 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на нежитлове приміщення [ADDRESS] , на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 року; скасовано державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] за [PERSON] , проведену 22.10.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М. на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2015 року; витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлове приміщення [ADDRESS] та визнано на нього право власності за ПАТ «Українська залізниця». Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 року рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.01.2017 року скасовано та в задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» відмовлено в повному обсязі. Постановою Верховного Суду від 06.02.2019 року було скасовано рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 року та частково рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.01.2017 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.10.2015 року. В задоволені позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.10.2015 року відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що належне йому нежитлове приміщення [ADDRESS] було відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. Крім того, в подальшому вказане майно було передано в іпотеку за договором №423 від 27.03.2019 року., посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недійсними договір купівлі-продажу від 15.03.2018 року та договір іпотеки від 27.03.2019 року, а також скасувати запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та запис про іпотеку. В подальшому позивачем було подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач остаточно просив суд визнати недійсними договір купівлі-продажу від 15.03.2018 року та договір іпотеки від 27.03.2019 року; витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлове приміщення [ADDRESS] ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №25252760 від 15.03.2018 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на спірне приміщення, запис №30946110 від 27.03.2019 року про іпотеку та запис №30903513 від 27.04.2019 року про обтяження спірного приміщення. Представник відповідача [PERSON] в наданому відзиві посилався на те, що ПАТ «Українська залізниця» не набуло статусу правонаступника ДП «Придніпровська залізниця» щодо всього майна останнього, у т.ч. і нежитлового приміщення [ADDRESS] , оскільки реорганізація ДП «Придніпровська залізниця» до теперішнього часу не завершена, а тому позивач не набув жодних прав щодо спірного майна. Крім того, відповідно до витягу зі зведеного переліку майна ДП «Придніпровська залізниця» від 18.08.2015 року значиться нежитлове приміщення [ADDRESS] площею 88,0 кв.м. В той час, як відповідачка володіє нежитловим приміщенням [ADDRESS] площею 69,6 кв.м. Площа об`єкту нерухомого майна є однією з ідентифікуючих ознак такого об`єкту. Проте, позивач не вказує у позові чи є спірне нежитлове приміщення, яким володіє відповідачка та приміщення, яке позивач вважає своїм відповідно витягу зі зведеного переліку майна від 18.08.2015 року, одним і тим самим приміщенням, чи це взагалі різні приміщення. Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження за ним реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення, а тому право власності на нього у позивача не виникло ані станом на момент звернення до суду з позовом, ані станом на сьогодні. З позовної заяви, яка пред`явлена до двох відповідачів не зрозуміло які саме вимоги пред`явлено до кожного з них. У наданій відповіді на відзив представник позивача посилався на безпідставність заперечень представника відповідачки, наведених у відзиві, оскільки момент переходу майна та відповідних прав і обов`язків до нових підприємств визначається, якщо інше не передбачено законом чи постановою про реорганізацію, є днем підписання передаточного або розподільного акту чи балансу і тому може не співпадати у часі з моментом здійснення реорганізації підприємства, виключення його з державного реєстру. 18.08.2015 року Міністерством інфраструктури України було затверджено передавальний акт ДП «Придніпровська залізниця» від 03.08.2015 року, згідно якого правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків останнього після його реорганізації шляхом злиття, переходить до ПАТ «Українська залізниця». 01.12.2015 року головою та членами комісії з реорганізації ДП «Придніпровська залізниця» та ПАТ «Українська залізниця» було підписано заключний передавальний акт, відповідно до якого було передано та прийнято майно станом на 30.11.2016 року. Крім того, факт входження спірного нежитлового приміщення до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця» та право на звернення до суду з позовом, встановлено постановою Верховного Суду від 06.02.2019 року у справі №203/1796/16-ц. Цією ж постановою залишено в силі рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська, яким за ПАТ «Українська залізниця» визнано право власності на нежитлове приміщення №63, загальною площею 69,6 кв.м, по [ADDRESS] , що також свідчить про безпідставність заперечень відповідача щодо неспівпадання площі приміщення. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому та заяві про зміну предмету позову підстави, просила задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] за викликами до суду не з`являлась, про причини неявки не повідомляла. Разом з тим, забезпечила представництво своїх інтересів через уповноваженого представника, який під час розгляду справи просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, наведених у наданому відзиві. В судовому засіданні 05.08.2020 року, що проводилось за участі представника позивача та представника відповідачки [PERSON] , судом було розпочато розгляд справи по суті та заслухано вступне слово представників сторін. В наступне судове засідання, представник відповідачки, будучі належним чином повідомленим про день та час слухання справи, що визначався за погодженням із представниками, не з`явився, про причини неявки не повідомив. Відповідач [PERSON] про день та час слухання справи повідомлявся судом шляхом направлення йому повісток за зареєстрованим місцем проживання. Проте, за судовими викликами до суду жодного разу не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, відзиву на позов не надав та будь-яких клопотань по справі не заявляв. Треті особи за судовими повістками до суду також не з`являлись, пояснень по суті справи не надали та будь-яких клопотань не заявляли. Враховуючи зазначені обставини, суд визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за фактичної явки сторін. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши доводи, наведені сторонами в заявах по суті справи, а також дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що житловий будинок [ADDRESS] належав Дніпропетровському державному підприємству по перевезенню вантажів та пасажирів Придніпровської залізниці та відповідно до акта приймання-передачі житлового фонду в 2000 році переданий на баланс ДЖКП «Південне». Суб`єктом управління державним майном, зокрема нежитловим приміщенням [ADDRESS] , яке було закріплене за ДП «Придніпровська залізниця» на момент передачі житлового фонду на баланс ОЖКП «Південне», було Міністерство транспорту та зв`язку України, правонаступником якого є Міністерство інфраструктури України. На виконання п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року №735 «Питання ПАТ «Українська залізниця» в установленому порядку 21.10.2015 року проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця», яке згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та статутом ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, у тому числі ДП «Придніпровська залізниця», реорганізованих шляхом злиття відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року №200 «Про утворення ПАТ «Українська залізниця» та наказу Міністерства інфраструктури України від 09.07.2014 року №301 «Про заходи щодо реорганізації Укрзалізниці, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування та інші заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року №200. 18.08.2015 року Міністром інфраструктури України затверджений передавальний акт ДП «Придніпровська залізниця» від 03.08.2015 року, згідно з яким правонаступництво щодо всього майна, усіх прав та обов`язків ДП «Придніпровська залізниця» після його реорганізації шляхом злиття переходить до ПАТ «Укрзалізниця». Таким чином, відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанов Кабінету міністрів України №735 від 02.09.2015 року та №200 від 25.06.2014 року; зведеного переліку майна та передавального акту, затверджених Міністром інфраструктури України 18.08.2015 року, наказу №044 від 01.12.2015 року та додатку до нього, ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником ДП «Придніпровська залізниця» та до його статутного капіталу увійшло і нежитлове приміщення [ADDRESS] . Вказані обставини були встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2011 року у справі №ПР25/265-10 (ПР30/39-10), яким було задоволено позов Міністерства інфраструктури України до Дніпропетровської міської ради, треті особи - ДП «Придніпровська залізниця», КВ ЖРЕП Кіровського району м.Дніпропетровська, СПД [PERSON] , КП «ДМБТІ», КЖЕП «Південне» Дніпропетровської міської ради та, окрім іншого, визнано недійсним рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 13.11.2003 року в частині прийняття у комунальну власність територіальної громади міста нежитлового приміщення [ADDRESS] , а також рішення Дніпропетровської міської ради №20/43 від 25.02.2009 року «Про приватизацію нежитлового приміщення житлового будинку літ.[ADDRESS] », яким було розпочато процедуру приватизації приміщення [ADDRESS] . Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2011 року було залишено в силі постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.07.2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 27.11.2012 року. Також судом встановлено, що 23.04.2009 року на підставі пізніше скасованого господарським судом рішення №11/13 від 19.11.2003 року, виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було видано свідоцтво про право власності на спірне нежитлове приміщення [ADDRESS] за територіальною громадою м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. В подальшому право власності на спірне нежитлове приміщення [ADDRESS] було зареєстровано на праві власності за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М. за реєстровим №1464. Продавцем за вказаним договором виступав [PERSON] , яким при його укладенні на підтвердження належності йому на праві власності вказаного приміщення було надано заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2013 року, яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення від 14.08.1994 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] припинено право власності на нього за Дніпропетровською міською радою та визнано за [PERSON] право власності на вказане нежитлове приміщення. На підставі цього заочного рішення, приватним нотаріусом Царєйкіним М.М. при посвідченні договору купівлі-продажу від 22.10.2015 року було проведено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за [PERSON] (рішення про реєстрацію (з відкриттям розділу), індексний номер 25486699 від 22.10.2015 року) та подальшу реєстрацію права власності на підставі посвідченого договору за покупцем [PERSON] (рішення про реєстрацію, індексний номер 25494969 від 22.10.2015 року). Разом з тим, в подальшому ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.04.2016 року заочне рішення цього суду від 09.07.2013 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.06.2016 року справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська та в подальшому об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ПАТ «Українська залізниця» до [PERSON] , [PERSON] , Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS] , укладеного в простій письмовій формі 14.08.1994 року між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2016 року позов [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 14.08.1994 року було залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України, а рішенням від тієї ж дати, що набрало законної сили, задоволено позов ПАТ «Українська залізниця» про визнання недійсним зазначеного вище договору. Вказані обставини також встановлені рішеннями судів у цивільній справі №203/1796/16-ц за позовом ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» до Дніпропетровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкін М.М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування свідоцтва про право власності, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.01.2017 року у цивільній справі №203/1796/16-ц позов ПАТ «Українська залізниця» було задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , що був посвідчений 22.10.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М. та зареєстрований в реєстрі за №1464; скасовано свідоцтво про право власності, видане 23.04.2009 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на нежитлове приміщення [ADDRESS] , на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №11/13 від 19.11.2003 року; скасовано державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] за [PERSON] , проведену 22.10.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царєйкіним М.М. на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09.07.2015 року; витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлове приміщення [ADDRESS] та визнано на нього право власності за ПАТ «Українська залізниця». Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 року рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.01.2017 року скасовано та в задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» відмовлено в повному обсязі. Постановою Верховного Суду від 06.02.2019 року було скасовано рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.05.2017 року та частково рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.01.2017 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.10.2015 року. В задоволені позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.10.2015 року відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, зазначеними вище рішеннями судів було встановлено факт входження спірного нежитлового приміщення до статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця», незаконність його вибуття із володіння позивача, витребувано спірне майно із чужого незаконного володіння на користь ПАТ «Українська залізниця» з визнанням за останнім права власності на це майно. З огляду на це, суд вважає безпідставними заперечення представника відповідача [PERSON] про те, що позивач не є власником спірного приміщення, право власності на яке зареєстроване за відповідачкою та не набув права на звернення до суду з відповідним позовом. Також судом встановлено, що після скасування 25.05.2017 року апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23.01.2017 року у цивільній справі №203/1796/16-ц та до перегляд цих рішень судом касаційної інстанції, спірне нежитлове приміщення [ADDRESS] було відчужено [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2018 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. за реєстровим №334. 05.03.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. було видано дублікат договору купівлі-продажу від 15.03.2018 року та посвідчено за реєстровим №241. Крім того, 27.03.2019 року за реєстровим №424 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. було посвідчено договір іпотеки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , що випливають з договору позики від 27.03.2019 року, в іпотеку було передано спірне нежитлове приміщення [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі дублікату договору купівлі-продажу, виданого 05.03.2019 року, за [PERSON] 15.03.2018 року було зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення (номер запису про право власності 25252760). 27.03.2019 року на підставі договору іпотеки від 27.03.2019 року до реєстру було внесено запис про іпотеку №30946110, а також запис №30903513 про обтяження щодо спірного нерухомого майна. Відповідно до ч.ч.4,5 ст.12 ЦК України особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до ч.ч.2-5 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 330 ЦК України визначено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи, встановлення рішеннями судів у справі №ПР25/265-10 (ПР30/39-10) та у справі №203/1796/16-ц, що набрали законної сили, факту незаконного вибуття з володіння позивача нежитлового приміщення [ADDRESS] та визнання права власності на вказане приміщення за позивачем, а також, що в подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2018 року спірне нежитлове приміщення було продано [PERSON] відповідачем [PERSON] від свого імені, який не мав права власності на вказане спірне майно, останнє вибуло із володіння позивача поза його волею, а тому ПАТ «Українська залізниця», як власник, набуло право витребувати своє майно від добросовісного набувача на підставі ст.ст.387,388 ЦПК України. При цьому, за вказаних обставин не потребують визнання недійсними укладені правочини купівлі-продажу та іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи звернутись до суду за захистом свого цивільного права, у разі порушення, невизнання або оспорювання такого права. Частинами 1,2 ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин та на момент звернення позивача до суду з позовом), було встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Як роз`яснено в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ПАТ «Українська залізниця» щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису №25252760 від 15.03.2018 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення [ADDRESS] , а також витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця». При цьому, позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 15.03.2018 року та договору іпотеки від 27.03.2019 року, оскільки позивачем в пред`явленому позові поєднано різні способи захисту прав власника: заявлено зобов`язальну вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсними угод, укладених без його волевиявлення з третіми особами, тоді як у цих цілях позивачу надано право на віндикаційний позов про витребування майна, який пред`явлено ПАТ «Українська залізниця». Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки та скасування записів про іпотеку та запису про обтяження на підставі договору іпотеки, суд враховує. що стороною відповідного договору, а саме: іпотекодержателем, була [PERSON] , яка позивачем в пред`явленому позові співвідповідачем не залучалась та відповідних клопотань в порядку ст.51 ЦПК України про залучення останньої до участі у справі в якості співвідповідача, позивачем під час розгляду справи не заявлялось. Тому, в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити в зв`язку з пред`явленням цих вимог не до всіх належних відповідачів. При цьому, суд враховує, що не залучення співвідповідачем [PERSON] , як іпотекодержателя за договором про передачу в іпотеку спірного майна, не є підставою для відмовив в задоволенні позовних вимог ПАТ «Українська залізниця» в частині витребування майна із чужого незаконного володіння [PERSON] та скасування запису про реєстрацію права власності за нею на спірне майно, оскільки вимоги в цій частині безпосередньо не стосуються прав та обов`язків [PERSON] , як іпотекодержателя, враховуючи, що іпотека це один із видів застави нерухомого майна, з метою забезпечення виконання зобов`язання боржника перед кредитором за допомогою нерухомого майна, яке залишається у володінні і користуванні іпотекодавця. Тому, [PERSON] , як іпотекодержатель, не набула за договором іпотеки права на володіння або ж користування предметом іпотеки. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України, суд, враховуючи підстави та предмет заявлених вимог, пропорційно до їх задоволення, вважає за необхідне стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача судовий збір в сумі за дві задоволенні вимоги, в сумі 3842 грн. - по 1921 грн. з кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial