Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-02 00:00:00

Позивач звернулась до Ленінського районного суду м.Харкова з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації за адресою: [ADDRESS], вказуючи, що вона є власницею вказаного будинку, відповідач є її сином, який також зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідач фактично більше року за вказаною адресою не проживає та не несе витрат по утриманню житлового будинку, у зв'язку з чим у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за відповідача. На підставі викладеного, позивач змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 19.11.2018 провадження по вказаній справі було відкрито в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.12.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 07.12.2018 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно не проживає за місцем реєстрації більше року з особистих підстав, проте дане місце реєстрації є єдиним місцем проживання, де він може зареєструватися, тому проти задоволення позову заперечує. Позивач у судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду повідомлявся належним чином, подав до суду письмову заяву, у якій просив розгляд справи проводити у його відсутність. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду повідомлялася належним чином, прияини неявки суду невідомі. На підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та представника третьої особи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що власником буд. [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.07.2008, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В. (а.с.12-13). 24.07.2008 були внесені зміни до витягу №6280853 з Державного реєстру правочинів, відповідно до якого набувачем будинку [ADDRESS] стала [PERSON] (а.с.15) Право власності на вказаний будинок позивач зареєструвала 21.10.2008 в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», номер витягу 20653569 (а.с.14) За адресою спірного будинку зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON], що підтверджується копією паспорта, а також інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 19.11.2018 (а.с.9-10, 24) Згідно частин 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 2 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Як передбачено ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідач будь-яких доказів на спростування свого не проживання у належному позивачу житлі понад один рік суду не надав, при цьому підтвердив факт такого не проживання у вказаному будинку (а.с.37). Крім того, судом не встановлено поважності причин не проживання відповідача в спірному житлі понад один рік, а також чинення перешкод відповідачу позивачем або членами його сім'ї, іншими особами в користуванні цим житлом. Наявність реєстрації [PERSON] в будинку [ADDRESS], власником якого є позивач, порушує її права на вільне володіння та користування власністю. З цих підстав порушене право підлягає захисту. Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд виходить з того, що порушення прав позивача не пов'язане з позбавленням власності, тому вважає за можливе визначити спосіб захисту порушеного права шляхом визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню. підлягають задоволенню. Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин, позовна вимога щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку є безпідставною і задоволенню не підлягає, оскільки сам факт визнання останньої такою, що втратила право користування жилим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації. Судові витрати, в порядку ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial