Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в кому просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь грошові кошти в розмірі 166298,53 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 29.10.2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № R53413349122В, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 166300,00 грн., які Позичальник зобовязався повернути у повному обсязі 29.10.2017 року та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 25 % річних. Виконання Позичальником своїх зобовязань за Кредитним договором було забезпечено Договором поруки № R53413349122В-П1, укладеним 29.10.2012 року між позивачем та [PERSON] Свої зобовязання щодо повернення Кредиту та сплати процентів відповідач [PERSON] не виконала, у звязку з чим у неї станом на 10.06.2014 року виникла заборгованість за Кредитним договором в розмірі 166298,53 грн., з яких: поточна заборгованість за кредитом 141457,16 грн., прострочена заборгованість за кредитом 5842,35 грн., інфляційні втрати 728,96 грн., 3 % річних 28,33 грн., поточна заборгованість за процентами 402,52 грн., прострочена заборгованість за процентами 11349,80 грн., інфляційні втрати 1435,46 грн., 3 % проценти річних 53,86 грн., пеня, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту 5000,09 грн., всього 166298,53 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав повному обсязі. Відповідач [PERSON], який також є представником відповідача [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в повному обсязі. Крім того, [PERSON], а також [PERSON], надали письмові заперечення проти позову. В обґрунтування заперечень зазначили, що доводи позивача щодо невиконання відповідачами прийнятих на себе зобов'язань не відповідають дійсності, оскільки станом на 01.04.2013 року відповідачем сплачено в рахунок погашення кредиту 29166,00 грн. Крім того, договір поруки є припиненим та позивачем пропущено строки позовної давності щодо вимог по сплаті пені. Також в середині квітня 2013 року [PERSON] звернулась до позивача з пропозицією сплатити єдиним платежем всю суму заборгованості за кредитом та процентами, яка станом на 01.04.2013 року складала 137134,00 грн. Проте співробітник банку відмовив їй в цьому з посиланням на те, що згідно умов договору вона не має право сплатити всю суму заборгованості одночасно. Нею до позивача було пред'явлено вимогу надати їй письмову відповідь щодо відмови в прийнятті дострокового виконання зобов'язань за Кредитним договором в повному обсязі, але письмової відповіді вона не отримала, що свідчить про неправомірні дії Банку. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] зазначив, що позивач є російським банком, а відтак, стягнення з відповідачів на користь Банку заборгованості за Кредитним договором, фактично призведе до фінансування держави-агресора. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 29.10.2012 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (Банком) та [PERSON] (Позичальником) укладено Кредитний договір № R53413349122В (далі Кредитний договір), згідно умов якого Банк зобовязується надати Позичальнику грошові кошти (Кредит) в розмірі 166300,00 грн., а Позивальник зобовязується прийняти Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Банку Кредит у повному обсязі 29.10.2017 року, а також сплатити Проценти за користування Кредитом за ставкою 25 % річних, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені цим Договором. Крім того, п. 7.1. Кредитного договору передбачено, що у разі прострочення Позичальником зобовязань з повернення Кредиту та/або сплати Процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами Договору, Позичальник зобовязаний сплатити на користь Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення виконання зобовязань, включаючи день погашення. Умовами Кредитного договору також передбачено, що повернення Кредиту та Процентів здійснюється щомісячно згідно з Графіком. Також 29.10.2012 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (Банком) та [PERSON] (Поручителем) укладено Договір поруки № R53413349122В-П1 (далі Договір поруки), відповідно до умов якого Поручитель поручається перед Банком за виконання Позичальником зобовязань щодо повернення Кредиту, сплати процентів за користування Кредитом, комісії, пені та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються Кредитним договором та будьякими додатковими договорами до нього. Поручитель і Позичальник несуть солідарну відповідальність перед Банком в повному обсязі зобов'язань Позичальника. Позивач свої зобовязання перед [PERSON] виконав в повному обсязі, надавши їй Кредит в розмірі 166300,00 грн. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів згідно умов Кредитного договору, належним чином не виконала, станом на 10.06.2014 року її заборгованість складає 166298,53 грн., з яких: поточна заборгованість за кредитом 141457,16 грн., прострочена заборгованість за кредитом 5842,35 грн., інфляційні втрати 728,96 грн., три проценти річних 28,33 грн., всього борг за Кредитом 148056,80 грн.; поточна заборгованість за процентами 402,52 грн., прострочена заборгованість за процентами 11349,80 грн., інфляційні втрати 1435,46 грн., три проценти річних 53,86 грн., всього борг за процентами 13241,64 грн.; пеня, нарахована у звязку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення платежу 5000,09 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 549 ЦК України передбачено обовязок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржн ик, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок заборгованості, наданий суду позивачем, [PERSON] в ході судового розгляду справи не заперечував. За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку відносно обґрунтованості вимог позивача щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом, процентами та пенею, з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому суд не приймає до уваги доводи [PERSON], яким він обґрунтовував заперечення проти позову, з наступних підстав. Доводи [PERSON] відносно того, що позивачем заявлено вимогу про стягнення пені з порушенням строку позовної давності, який дорівнює одному року, суд вважає безпідставними, оскільки п. 9.7. Кредитного договору передбачено, що строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів, передбачених цим Договором, встановлюється в три роки. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку пені, вказана пеня розрахована з 29.11.2012 року. До суду з дійсним позовом позивач звернувся 11.03.2015 року, тобто в межах узгодженого сторонами строку позовної давності. Доводи [PERSON] та [PERSON] відносно того, що в квітні 2013 року Банк неправомірно відмовив [PERSON] в достроковому прийнятті виконання зобов'язань за Кредитним договором в повному обсязі, суд також вважає необґрунтованими, з наступних підстав. Судом в судовому засіданні сторонам були роз'яснені їх процесуальні права та обов'язки, а також положення ст. 10, 11, 60 ЦПК України. Крім того, [PERSON] було роз'яснено, що він не позбавлений права заявити відповідні клопотання про витребування доказів, виклик свідків тощо, якщо із отриманням доказів в нього є складнощі. Крім того, судом [PERSON] було роз'яснено, що саме на нього покладено обов'язок довести факт звернення [PERSON] до Банку з пропозицією погашення заборгованості в повному обсязі та факт неправомірної відмови Банку в цьому. [PERSON] було зазначено, що [PERSON] усно зверталась до Банку з пропозицією достроково сплатити заборгованість за Кредитом в повному обсязі, а також усно заявляла вимогу щодо надання їй письмової відповіді з обґрунтуванням відмови в цьому, тому в нього відсутні будь-які докази на підтвердження вказаної обставини. За таких обставин всупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України відповідачами не доведений факт прострочення кредитора, на який вони посилались як на підставу заперечень проти позову. Доводи [PERSON] відносно того, що підставою для відмови в позові є факт того, що позивач є російським банком, а відтак, стягнення з відповідачів на користь банку заборгованості фактично призведе до фінансування держави-агресора, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України та матеріалах справи, згідно яких позивач є юридичною особою, зареєстрованою на території України. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя [PERSON], то суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині з наступних підстав. Згідно роз'яснень, викладених в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 18 липня 2012 р. № 6-78 цс 12, від 21 травня 2012 р. № 6-48 цс 11, від 23 травня 2012 р. № 6-33 цс 12, в яких зазначено, що згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як вбачається з умов п. 9.10. Договору поруки, укладеного між Сторонами, він набирає чинності з дати його підписання та скріплення печаткою Банку і діє до повного виконання Сторонами взятих на себе зобов'язань згідно з цим Договором в повному обсязі. З огляду на вказані вище правові позиції Пленуму ВССУ та ВСУ, в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. З обов'язкових для всіх судів правових позицій, викладених в постанові ВСУ від 17.09.2014 року по справі № 6-53 цс14, вбачається, що з огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Крім того, в обов'язкових для всіх судів правових позиціях, викладених в постановах ВСУ від 21.01.2015 року по справі № 6-190 цс14, зазначено, що предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. Як вбачається з матеріалів справи, а також доводів позовної заяви, позивач 24.06.2014 року звернувся з письмовою вимогою до [PERSON] щодо дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів і штрафних санкції, що підтверджується направленим [PERSON] листомвимогою № 4214/1-2-22 від 24.06.2014 року. Таким чином, пред'явив [PERSON] вимогу щодо дострокового погашення заборгованості за Кредитним договором, позивач змінив строки виконання вказаного зобов'язання. Як вбачається з відбитку штампу поштового відділення на конверті, до суду з дійсним позовом позивач звернувся 11.03.2015 року, тобто після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений у зв'язку із пред'явленням позивачем вимоги до [PERSON] щодо дострокового погашення заборгованості за Кредитним договором. За таких обставин порука [PERSON] у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України вважається припиненою, оскільки кредитор (позивач) протягом шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання не пред'явив позовних вимог до поручителя. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині вимог, пред'явлених до поручителя [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1662,99 грн.

Outcome: partial