Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 1 вересня 2011 року між нею та відповідачкою укладено договір позики, відповідно до якого відповідачка взяла у неї грошові кошти в розмірі 60000 грн., які зобов'язалася повернути не пізніше 1вересня 2013 року, та сплатити за користування коштами 35% річних. Доказом укладення договору позики є розписка відповідачки. Оскільки відповідачка борг не повернула, позивачка просила стягнути з відповідачки борг за договором позики в розмірі 60000 грн. та відсотки у сумі 89235,62 грн. та понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 1492,36 грн. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2016 року позов [PERSON] задоволено повністю. Стягнуто з відповідачки на користь позивачки борг за договором позики від 1 вересня 2011 року в розмірі 60000 грн., відсотки у сумі 89235,62 грн. та понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 1492,36 грн. З вказаним рішенням не погодилася представник відповідачки - [PERSON], та подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі [PERSON] порушує питання про скасування ухваленого рішення, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а саме посилаючись на те, що суд першої інстанції безпідставно поновив їй строк позовної давності,суд посилається у рішенні на обставини яких не було, а саме, що відповідачка визнає про отримання грошей від відповідачки. Відповідачка наполягає, що грошей не отримувала, підпис на розписці не її. Посилаючись на ч.3 ст.60 ЦПК України наполягає на тому, що позивачка повинна була клопотати про проведення експертизи й доказувати, що підпис на розписці належить відповідачці. Також посилається на те, що договір позики повинен був вчинений у письмовій формі, а розписка не є таким договором. В апеляційній скарзі [PERSON] також стверджує, що суд першої інстанції звільнив позивачку від доказування обставин на які вона посилалася у позові. Суд першої інстанції також невірно трактував розписку у частині нарахування процентів за користування грішми, а саме у розписці вказано: сума відсотків 35%, а не 35% річних. Представник відповідачки в апеляційному суді апеляційну скаргу підтримала та попросила суд її задовольнити. Позивачка та відповідачка в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши доповідь судді доповідача, представника відповідачки, вивчивши матеріли справи і перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в зазначеній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вислухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріли справи і перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в зазначеній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2011 року відповідачка написала розписку про те, що отримала у борг від позивачки 60000 гривень, які зобов'язується повернути до 01 вересня 2012 року; сума відсотків складає 35%, які зобов'язується повернути 01 вересня 2013 року (а.с. 5, 55). Оригінал розписки від 01 вересня 2011 року наданий позивачкою у справі, досліджений в судовому засіданні та приєднаний до матеріалів справи (а.с. 55). При цьому, суд відзначає, що зазначені відповідачкою у розписці відомості: паспорт серія ВС № 448134, виданий 19 вересня 2000 року Костянтинівським МВ ГУМВС України в Донецькій області, ІНН [NUMBER] (а.с. 55), збігаються з даними, наданими у порядку ч. 3 ст. 122 ЦПК України на запит суду Костянтинівським МВ ГУДМС України в Донецькій області від 05 грудня 2015 року (а.с. 12), а також з номером облікової картки платника податків, вказаним у договорах купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, наданих представником відповідача (а.с. 71-72, 75-76). Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив із того, що розписка від 01 вересня 2011 року, оригінал якої приєднаний до матеріалів справи та досліджений в судовому засіданні, є належним та достатнім доказом існування договору позики, отримання відповідачкою грошових коштів та невиконання нею своїх обов'язків із повернення позики. Суд першої інстанції також визнав поважними причини пропущення позивачкою позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та поновив їй цей строк. Рішення у цій частині обґрунтував доказами наявними у справі. Судом першої інстанції при ухваленні рішення у цій частині враховані всі факти, що входять до предмета доказування, підтверджені обставини якими мотивовано рішення. Висновки суду відповідають встановленим фактам, правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. Рішення у цій частині повинно бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення з наступного. В апеляційній скарзі представник відповідачки вказує на те, що договір позики повинен був вчинений у письмовій формі, а розписка, яка узята судом як доказ отримання відповідачкою позики не є таким договором й не доказує, що остання узяла у борг у позивачки гроші. Апеляційна скарга у цій частині не підлягає задоволенню з наступного. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Суд першої інстанції врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; Суд визначився що відповідачка склала розписку про отримання від позивачки грошових коштів, встановив справжню правову природу зазначеного документа, незалежно від його найменування. В апеляційній скарзі представник відповідачки посилається на те, що відповідачка грошей не отримувала, підпис на розписці не її. Посилаючись на ч.3 ст.60 ЦПК України наполягає на тому, що позивачка повинна була клопотати про проведення експертизи й доказувати, що підпис на розписці належить відповідачці. Апеляційна скарга у цій частині також не підлягає задоволенню з наступного. Згідно із ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст.57-60 ЦПК України. Відповідно до правил статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тощо. Суд першої інстанції правомірно не узяв до уваги твердження представника відповідача про те, що саме позивачка повинна довести суду, що розписка написана та підписана відповідачкою, бо на неї в даному випадку законом покладено тягар доказування, оскільки позивачкою на обґрунтування своїх вимог про стягнення суми боргу за договором позики суду надано оригінал розписки від 01 вересня 2011 року, написання та підписання, а також факт одержання грошей заперечується відповідачкою, яка на думку суду повинна на виконання вимог ст. 60 ЦПК України довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Колегія апеляційного суду також не бере до уваги доводи апеляційної скарги у частині того, що суд неправомірно поновив позивачці строк звернення з позовною заявою до суду, оскільки при прийнятті рішення у цій частині суд першої інстанції також визнав поважними причини пропущення позивачкою позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та поновив їй цей строк. Рішення у цій частині обґрунтував доказами наявними у справі. Проте, задовольняючи позовні вимоги у частині стягнення з відповідачки 35% річних , суд узяв до уваги твердження позивачки, що відповідачка зобов'язалася сплатити їй за користування її коштами 35% річних й стягнув з відповідачки 89235,62 грн., відповідно до розрахунку позивачки. Рішення у цій частині підлягає зміні, а апеляційна скарга підлягає задоволенню. Як вбачається з розписки / а.с.55/, відповідачка в розписці вказала: « Сума процентів - 35%». Тобто в розписці не йдеться про зобов'язання відповідачки сплатити позивачці 35% річних, оскільки слово «річних» відсутнє. Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що з розписки вбачається, що підтверджено заявою представника відповідачки, що в розписці вказано про сплату одноразової суми процентів за користування коштами у розмірі 35%. Саме така сума процентів повинна бути стягнута з відповідачки, з розрахунку: 60000 грн. х 35% = 21000 грн. У зв'язку з тим, що відповідачка є інвалідом першої групи, і відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від оплати судового збору, витрати позивачки з оплати судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 309 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення, або змінює рішення у разі невідповідності висновків суду обставинам справи. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду зміні у частині стягнення з відповідачки процентів за користування коштами та стягнення витрат зі сплати судового збору. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Outcome: partial