Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач 18 вересня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-4). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем, від яких народилась дитина [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.05.2005 року із відповідача стягуються аліменти на користь позивачки на утримання дитини, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, оскільки на підставі рішення суду від 2003 року із відповідача стягувались аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно. Позивач наголошує, що на теперішній час [PERSON] виповнилось 18\~років. Крім того, вона тривалий час перебувала на лікуванні, що спричинило додаткові витрати. На теперішній час розмір стягуваних аліментів у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) є недостатнім для утримання дитини та її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Відповідач додаткової матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому позивач вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому, просить суд збільшити розмір аліментів та щомісячно стягувати із [PERSON] на свою користь аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи із часу звернення до суду; стягнути із відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 05 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивач до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.16). Відповідач в судове засідання не зявився. Про причини своєї неявки не повідомив. Із відомостей реєстру поштових відправлень вбачається, що він належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Третя особа в судове засідання не зявилась. Про причини своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надсилала. Із відомостей реєстру поштових відправлень вбачається, що вона належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « [PERSON] проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та [PERSON] ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких народилась дитина [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про встановлення батьківства (а.с.8). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18\~травня 2005 року із [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/6 частини його заробітку, на утримання дитини [PERSON], [INFO], щомісячно, починаючи із 31.03.2005 року до повноліття дитини (а.с.10). Із вказаного вище рішення суду вбачається, що [PERSON] сплачував аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів свого заробітку. Згідно ч.4 ст. 81 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. У відповідності до ст. 27 Європейської конвенції про права дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до п.15, п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим,ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження", він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20\~листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №\~789 - ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1 ) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2 ) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3 ) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 - 1 ) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3 - 2 ) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4 ) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років становить: з 01 січня 2018 року - 1 860 гривень, з 01 липня - 1 944 гривні, з 01 грудня - 2 027 гривень. Відповідно до п.1ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Згідно із п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку, суд дійшов висновку, що позов в частині зміни розміру аліментів слід частково задовольнити, у звязку із чим, збільшити розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2005 року та стягувати з [PERSON], [INFO], РНОКПП:[NUMBER], аліменти на користь [PERSON], [INFO], РНОКПП:\~[NUMBER], на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у звязку із чим, із відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial