Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Рішенням Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області від 11 грудня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Шахтоуправління»Донбас» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої ушкодженням здоров'я внаслідок професійного захворювання в сумі 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень, а також понесені витрати на правову допомогу розмірі 400 гривень, а всього 18400 гривень. Не погодившись з рішенням Гірницького районного суду м.Макіївки Донецької області від 11 грудня 2013 року Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Донбас» подало апеляційну скаргу. Просило рішення суду скасувати. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначив, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не перевірив та не встановив обставини, які мають значення для справи, та визначаючи суму стягнення моральної шкоди судом були порушені принцип законності, справедливості і об'єктивності, а саме суд не врахував те, що у відповідача позивач працював прохідником тільки 1 рік. Судом першої інстанції встановлено наступне: [PERSON] в період 10 квітня 1992 року по 7 вересня 2006 року працював на різних підприємствах вугільної промисловості. З 10.04.1992 року по 10.01.1995 року працював електрослюсарем 4 розряду підземним на шахті ім..С.Орджонікідзе; 28.11.1996 року по 21.01.2004 року був прийнятий до шахтоуправління «Донбас» в/о «Донецьквугілля». З 02.02.2004 року по28.04.2004 року працював підземним прохідником у З 11.05.2004 року по 12.05.2005 року [PERSON] працював на шахті «Щегловська-Глибока» на дільниці ПР-2 прохідником, з 13.05.2005 року по 16.04.2006 року на дільниці УПР-2 підземним електрослюсарем. Останнім місцем роботи(з 17.04.2006 року) є шахта «Щегловка-Глибока» ПАТ «Шахтоуправління «Донбас», де він працював електрослюсарем та прохідником, що вбачається з Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці №140 від 14.06.2006 року. Комісія провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання [PERSON] та було складено акт від 21.08.2006 року складений за формою Ф-П4, який був затверджений заступником головного державного санітарного лікаря Макіївської СЕС /а.с.14,15/ у [PERSON] було виявлено професійне захворювання: хронічна вертеброгенна попереково-крестцова радикулопатія в стадії затихаючого загострення з вираженим м'язово-тонічним синдромом, помірним правостороннім корінцевим больовим синдромом є наслідком фізичного перевантаження, шкідливого мікроклімату у підземних виробка, небезпечення протирадикулітним поясом. Акт містить висновок про наявність шкідливих умов праці: працюючи за професією гірника підземного, позивач був підтверджений впливу комплексу шкідливих виробничих факторів (пил, шум, вібрація). За результатами проходження медико-соціальної експертизи щодо наявності втрати професійної працездатності за підсумками первинного обстеження МСЕК позивачу первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності безстроково, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК серії ДОН 04 № 017907 від 07.09.2006 року /а.с.56/ та довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії ДОН 04 №017907 від 07.09.2006 року /а.с.9/. За результатами повторного обстеження довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії ДОН-04 №065 від 12.09.2009 року /а.с. 8/ позивачу повторно підтверджено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. На момент встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності позивач працював на шахті «Щегловська Глибока» ПАТ «Шахтоуправління Донбас» Позивач лікувався з 2010 року по 2012 року , що вбачається з історій хвороби /а.с.22-27/. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції не узяв до уваги доводи ПАТ «ш/у»Донбас» у тій частині, що шахтоуправління може нести відповідальність лише пропорційно до відпрацьованого позивачем у вказаному підприємстві часу, посилаючись на абз. 3 п. 70 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 де йдеться про те, що у разі, коли хворий працював на кількох підприємствах, де були умови для розвитку професійного захворювання, повідомлення за формою П-3 надсилається на останнє підприємство, де він працював за професією. У зв'язку з тим, що представники інших підприємств до комісії з розслідування професійного захворювання не залучалися та не визначали ступень впливу шкідливих факторів виробництва кожного з них на стан здоров'я позивача, тому суд першої інстанції позов задовольнив та стягнув з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 18000 грн. У судове засідання сторони не з'явилися, про час на місце розгляду справи були повідомлені належним чином/ а.с. 234/; Відповідно до ст.. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч.4 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах України в установах та організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності, виду діяльності чи галузевої незалежності. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Пленум Верховного Суду України в постанові від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Апеляційним судом встановлене, що [PERSON], починаючи з 10 квітня 1992 року працював на підземних роботах у вугільній галузі, на різних шахтах Донецької області у якості підземного слюсаря, гірника підземного, прохідника підземного. 18.12.12 року він звернувся до суду із позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Донбас» про стягнення моральної шкоди. Вказав, що у зв'язку з роботою у вугільній галузі він отримав професійне захворювання: хронічна вертеброгенна попереково-крестцова радикулопатія в стадії затихаючого загострення з вираженим м'язово-тонічним синдромом, помірним правостороннім корінцевим больовим синдромом є наслідком фізичного перевантаження, шкідливого мікроклімату у підземних виробка, небезпечення протирадикулітним поясом. Причиною професійного захворювання, відповідно до Акту розслідування № 110 від 21 серпня 2006 року/ а.с.14-15/, є фізичне перенавантаження, несприятливий микроклімат у підземних виробках, а також незабезпечення протирадикулітним поясом. Відповідно до висновку ВЕК від 8 серпня 2006 року № 2489 / а.с. 21/ відповідальною за настання професійного захворювання є професія прохідника, гірника підземного, відповідно від пропорційно відпрацьованого часу. Як вбачається з трудової книжки [PERSON] / а.с.170-174/ та Санітарно-гігієничних характеристик умов праці/ а.с. 18/, [PERSON] на шахті ім. Калініна у якості прохідника підземного пропрацював 2 місяця, у публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Донбас» у якості прохідника 7 років 5 місяців, у якості гірника підземного 9 місяців. Заперечуючи проти позову відповідач вказував на те, що [PERSON] працював на шахті «Щегловська- Глибока» та на шахті «Глибока», які входили до складу «Шахтоуправління «Донбас» й були підрозділами відповідача, а також на шахті ім. Орджонікідзе, яка не входила до складу відповідача, про що не заперечував у суді позивач й повинні нести пропорційну відповідальність, залежно від відпрацьованого часу. Апелянт також наполягав на тому, що шахта «Глибока» з листопаду 2006 року є юридичною особою й правонаступником прав та обов'язків Державного відкритого акціонерного товариства «Шахтоуправління Донбас» й повинна самостійно відповідати за моральну шкоду позивачу, про що надав суду копію Статуту ДП «Шахта «Глибока»./ а.с.226-231/; Відповідно до запису у трудовій книжці позивача, останній працював на шахті ім. Орджонікідзе, на шахті ім. Калініна, та на шахтоуправлінні «Донбас». Посилання відповідача на те, що позивач працював на шахті ім. Орджонікідзе й остання повинна нести також відповідальність за моральну шкоду, вчинену позивачеві, безпідставні бо [PERSON] працював на шахті ім.. Орджонікідзе за професією підземного електрослюсара, яка не є відповідальною за вчинення професійного захворювання [PERSON] Безпідставні також посилання апелянта на те, що шахта «Глибока» повинна нести окрему відповідальність від відповідача, бо на час розгляду справи є юридичною особою та правонаступником прав та обов'язків Державного відкритого акціонерного товариства «Шахтоуправління Донбас», бо відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах України в установах та організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган й таким уповноваженим органом було шахтоуправління «Донбас». Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про те, що позивачу внаслідок професійного захворювання заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які позивач поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Даний висновок відповідає положенням ст.. 23 ЦК України. Тобто суд обґрунтовано прийшов до висновку про те, що позивачу внаслідок професійного захворювання заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, що порушило його нормальні життєві зв'язки, та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, приймаючи рішення про розмір моральної шкоди, місцевий суд з не достатньою повнотою з'ясував дійсні обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив докази, але не дав їм належну оцінку. А саме не врахував той факт, що відповідно до висновку ВЕК від 8 серпня 2006 року № 2489 відповідальною за настання професійного захворювання є професія прохідника, гірника підземного, відповідно від пропорційно відпрацьованого часу, а позивач у відповідача відпрацював за професією прохідника та гірника підземного на протязі 8 років та двох місяців/ 7 років 5 місяців + 9 місяців/, а на шахті ім.. Калініна на протязі 2-х місяців. Враховуючи наведене, рішення з цих підстав й у частині розміру стягнення з відповідача моральної шкоди підлягає зміні й з відповідача на користь відповідача у відшкодування моральної шкоди слід стягнути 17500 грн. Апелянт також просив скасувати рішення у частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у сумі 400 грн. Апеляцію у цій частині обґрунтував тим, що витрати на складання позову не є витратами, які належать відшкодуванню. Апеляція у цій частині підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню з наступного. У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. Це право є одним із конституційних, невід'ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб'єктами права; вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Згідно з положенням ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як вбачається з матеріалів справи правову допомогу у представленні інтересів позивача у суді надавав позивачу адвокат [PERSON] , який є адвокатом, відповідно до Договору б/н від 15 березня 2012 року про надання правової допомоги за вимогою про стягнення моральної шкоди/ а.с.31,32,186/, й якому позивач [PERSON] сплатив за квитанціями з печаткою адвоката [PERSON] 3600 грн. за представництво у суді. Вказаний договір окремо не містить повноважень [PERSON] надати правову допомогу у вигляді написання позову. Матеріали справи також не містять відомостей про розцінки за вчинення адвокатом (фахівцем у галузі права) конкретних правових дій щодо написання позову, а також акту прийому-передачі наданих послуг, який складається адвокатом чи фахівцем в галузі права. Вимоги про стягнення витрат на оплату правової допомоги за написання позову задоволенню не підлягають, оскільки в матеріалах справи відсутній звіт про надання правової допомоги , а також розрахунки, відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", який діє на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції. Відповідно до ст..303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судове рішення не відповідає цим вимогам. Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Розглядаючи справу суд першої інстанції не дотримався зазначених норм матеріального та процесуального законодавства, з не достатньою повнотою з'ясував дійсні обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив докази, яким не дав належну оцінку. Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, на підставі п.1 ч.1,2 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині стягнення моральної шкоди, у частині стягнення витрат на правову допомогу у сумі 400 грн. скасувати. В іншій частині рішення залишити без змін.

Outcome: partial