Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

ПАТ «Сбербанк » звернулось до Бориспільського міськрайонного суду з вище зазначеним позовом, з проханням : ухвалити рішення на користь ПАТ «Сбербанк» про солідарне стягнення суми заборгованості за Кредитним договором № 43254-ФО/2015/63 від 09.02.2015 року та договором поруки 43254-ФО/2015/63 від 09.02.2015 з [PERSON] та [PERSON] у розмірі 245 899 гривень 97 копійок, з яких : заборгованість за кредитом - 89 693,12 гривень, процентів за користування кредитом - 55 269,44 гривень, пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 73 998,84 гривень, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 26 578,57 гривень, штраф за факт прострочення сплати основної суми кредиту - 360,00 гривень та витрати по сплаті судового збору(а.с.2-5). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 09.02.2015 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 43254-ФО/2015/63 відповідно до якого банк надав, а відповідач -1 отримав кредитні кошти з метою погашення заборгованості за кредитом № 63#00017742117 від 12.12.2014 у загальній сумі 90 312, 97 гривень під 33 % річних та відповідно до п. 10.1 Кредитного договору, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, позичальник зобов'язаний сплачувати банку пеню у розмірі 0,2 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Банк виконав свої зобов'язання, передбачені кредитним договором, надавши відповідачу - 1 кредитні кошти, зазначене підтверджується заявою на видачу кредиту від 09 лютого 2015 року. В свою чергу відповідач-1 кредитні кошти не повертає та не сплачує проценти нараховані за користування кредитом. 06.10.2016 на виконання вимог п. 8.4 Кредитного договору відповідачу було направлено вимогу про дострокове повернення повної суми заборгованості. Станом на 26.12.2016 року загальна заборгованість відповідача-1 по кредитному договору становить 245 899,97 гривень. Крім того позивач зазначає, що 09.02.2015 року між банком та [PERSON] був укладений Договір поруки № 43254-ФО/2015/63 відповідно до якого відповідач-2 зобов'язався перед Банком відповідати за виконання позичальником в повному обсязі зобов'язань, що виникають із Кредитного договору. В зв'язку з невиконанням своїх обов'язків відповідачем -1. 06.10.2016 року відповідачу-2 було направлено вимогу про виконання зобов'язання щодо погашення заборгованості, проте такий лист повернувся без вручення за закінченням терміну зберігання. У судове засідання представник позивача не з'явився. 07.07.2017 на адресу суду надійшла заява від представника Проценко І.В. (довіреність від 22.11.2016 року, а.с. 33) з проханням слухати справу без участі представника банку, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с. 54). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином за зареєстрованим місцем проживання, про причину неявки суд не повідомили, заяв чи заперечень не надійшло. Відповідно до вимог ст. ст. 169, 224 Цивільного процесуального кодексу України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи позивач не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 09лютого 2015 року між ПАТ «Дочірний банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», що підтверджується статутом ПАТ «Сбербанк» (а.с. 34-35) та [PERSON] було укладено кредитний договір № 43254-ФО/2015/63 (а.с. 6-12). Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти у сумі 90 312,97 гривень на цілі зазначені в п. 1.3. цього договору,а позичальник зобов'язується прийняти кредит використати його за цільовим призначенням, та повернути кредит банку, а також сплатити банку проценти за користування кредитом, комісії, санкції, інші передбачені цим договором платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором та виконати всі інші умови договору. Згідно п. 1.3., кредит надається з метою погашення заборгованості за кредитом, що отриманий позичальником в банку за кредитом кредитний договір № 63#00017742117 від 12 грудня 2014 року. Відповідно до п. 1.2. ти процентної ставки, що застосовується за цим договором : фіксована процентна ставка. Розмір фіксованої процентної ставки за користування кредитом складає 33% річних. Згідно п.п. 2.1., 2.1.1. належне виконання позичальником зобов'язань за договором забезпечується : порукою [PERSON] ідентифікаційний код [NUMBER] на повний розмір зобов'язань позичальника за договором. Згідно п. 4.4. банк відкриває позичальнику поточний рахунок № [NUMBER], згідно з відповідним договором щодо відкриття поточного рахунку № 26207000742117/980/Р від 03 вересня 2013 року з метою зарахування на нього суми кредиту сторони домовились, що умови відкриття ведення та закриття поточного рахунку позичальника в банку зазначаються у договорі щодо відкриття поточного рахунку. Тарифи та всі суми коштів, які позичальник має сплатити за договором щодо відкриття поточного рахунку у зв'язку з наданням обслуговування та погашенням кредиту, зазначені в цьому договорі та/або додатку № 1 до договору. Пунктом 8.1 договору, передбачено, що позичальник зобов'язується щомісячно 09 числа, яке є розрахунковою датою, кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем укладення договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами, що на дату укладення договору визначені в Графіку (в стовпчику «сума платежу за розрахований період, грн.») в Додатку №1 до цього Договору, з кінцевим терміном повернення кредиту 08 лютого 2020 року . Відповідно до п. 6.1. Кредитного договору, позичальник зобов'язується сплачувати банку проценти у розмірі, що зазначений в п. 1.2. цього договору, тобто 33 % річних. Проценти нараховуються на загальну суму заборгованості за Кредитом. В цьому договорі під терміном загальна сума заборгованості за кредитом розуміється залишкова сума кредиту, тобто сума кредиту, що фактично надана позичальнику і не повернення банку, п. 6.2. Кредитного договору. Відповідно до п.п. 6.3., 6.4. нарахування процентів починається з дня його надання (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. День повернення кредиту (частини кредиту) не враховується при нарахуванні процентів. Згідно п. 6.5 Кредитного договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно протягом дії цього договору, за фактичну кількість днів в періоді. Для розрахунку процентів приймається 360 днів у році. Крім того 09.02.2015 року між ПАТ «Дочірний банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 43254-ФО/2015/63/, відповідно до якого [PERSON] зобов'язався перед банком відповідати за виконання позичальником в повному обсязі зобов'язань, що виникають із кредитного договору (а. с. 23-24). Згідно п. п. 4.1, 4.3 договору поруки, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Поручитель та боржник залишаються зобов'язаними перед Кредитором до того моменту, поки усі зобов'язання за основним договором не будуть виконані повністю. Поручитель протягом 10 днів з дня отримання повідомлення зобов'язаний погасити заборгованість позичальника за реквізитами, зазначеними банком в повідомленні. Свої зобов'язання, передбачені кредитним договором, позивач виконав, а саме надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти в сумі 90 312,97 гривень, що підтверджується заявою про видачу кредитних коштів (а.с. 25). З наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 14) встановлено, що станом на 26.12.2016 за відповідачем [PERSON] рахувалась заборгованість в сумі 245 899 гривень 97 копійок, з яких : заборгованість за кредитом - 89 693,12 гривень, процентів за користування кредитом - 55 269,44 гривень, пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 73 998,84 гривень, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 26 578,57 гривень, штраф за факт прострочення сплати основної суми кредиту - 360,00 гривень. З розрахунку заборгованості (а.с.14) вбачається, що фіксована процентна ставка -33% річних позивачем не змінювалась, правильність розрахунку процентів судом перевірена та не викликає сумнівів. На момент розгляду даної справ у суду відсутні підстави сумніватися в дійсності наведеної в розрахунку інформації в частині використаних відповідачем кредитних коштів та суми боргу за основним зобов'язання з повернення кредиту, а також щодо розрахованих позивачем процентів. Будь-яких заперечень щодо правильності зазначених у розрахунку сум використаних кредитних коштів, а також доказів, які це підтверджують, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Згідно п. 8.3 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості на цим договором, а також інші права передбачені законодавством України та/або договором у разі: затримання позичальником щонайменше на один календарний місяць сплати частини кредиту; перевищення повною сумою заборгованості за кредитом, суми кредиту, який підлягає поверненню більш як на 10 відсотків; істотного порушення позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором. У відповідності до п. 8.4 кредитного договору, у разі, якщо банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, то він зобов'язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника. В такій вимозі банк зазначає повну суму заборгованості, існуючої на дату її відправлення. На виконання п. 8.4 кредитного договору позивачем було направлено відповідачу [PERSON] вимогу про повернення заборгованості, що підтверджується повідомленням-вимогою від 05.10.2016 року № 11512/7/28-3, проте такий лист повернувся за закінченням терміну зберігання (а.с. 16-19). Як вбачається з копії листа №11513/7/28-3, 05.10.2016 року відповідачу [PERSON] було направлено повідомлення -вимогу про повернення суми заборгованості за кредитним договором № 43254 -ФО/2015/63 від 09.02.2015, який повернувся на адресу відправника за не запитом (а.с. 29-32). Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник у поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручитель. Частиною 2 ст. 554 Цивільного кодексу України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом, нарахованими процентами підлягають задоволенню, а саме з відповідачів солідарно слід стягнути заборгованість за кредитом в сумі 89693 гривні 12 копійок та процентами за користування кредитом в сумі 55269 гривень 44 копійки. В частині нарахованої неустойки вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, суд враховує положення ч.3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Системний аналіз ст.ст.22,611,623,625 ЦК України дає підстави стверджувати, що збитки і сума боргу за грошовим зобов'язанням не є тотожними поняттями. При цьому суд звертає увагу, що збитками в розумінні ч.2 ст.22 ЦК України є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Даючи оцінку встановленим в судовому засіданні обставинам справи та дослідженим доказам суд звертає уваги, що докази щодо реальних понесених позивачем збитків відсутні, а упущеною вигодою в даному випадку, яку зазнав позивач внаслідок позбавлення його можливості користування кредитними коштами, які йому не бути вчасно повернуті та сплачені, могли бути неотримані ним проценти за період прострочення за користування цими коштами, у разі їх надання в кредит іншому позичальнику. Визначаючи розмір пені, який підлягає стягненню, та який відповідав би засадам справедливості, добросовісності та розумності, суд, враховуючи викладене, виходить з наступного. Пунктом 5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист справ споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми ком пенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Відповідно до п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 у справі №1-12/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» зазначено, що положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Враховуючи викладене, суд, порівнюючи суму нарахованої пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 73 998,84 гривень з сумою заборгованості за кредитом - 89 693,12 гривень, а також, суму нарахованої пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 26 578,57 гривень з сумою заборгованості за процентами за користування кредитом - 55 269,44 гривень, та враховуючи, що визначений позивачем розмір пені значно перевищує збитки позивача: майже вдвічі перевищує розмір нарахованих та не сплачених відсотків, суд, дотримуючись засад розумності, добросовісності і справедливості, та з урахуванням вищенаведених положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», вважає необхідним і можливим зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню на користь позивача, та в цій частині задовольнити позовні вимоги частково на суму 40000 гривень. Таким чином, на підставі викладеного суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом, нарахованими процентами підлягають задоволенню, а саме з відповідачів солідарно слід стягнути заборгованість за кредитним договором на загальну суму 185 322 гривень 56 копійок, з яких: заборгованість за кредитом - 89693 гривні 12 копійок, проценти за користування кредитом - 55269 гривень 44 копійки, пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом та процентами - 40000 гривень, штраф за факт прострочення сплати основної суми кредиту - 360 гривень. Відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати в сумі 3 688 гривень 49 копійок, понесені позивачем (а.с. 1), підлягають стягненню на його користь з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: partial