Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], де просила суд усунути перешкоди у здійсненні їй права власності на квартиру [ADDRESS] та виселення відповідача з неї без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовували тим, що вона є власником вказаної квартири, в якій проживає та зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] (надалі Відповідач). Між тим, відповідач не сплачує квартирну плату, систематично порушує правили співжиття із позивачем, перебуває в стані алкогольного сп»яніння, вчиняє сварки та перешкоджає позивачу у користуванні квартирою, оскільки вона вимушена проживати із малолітньою дитиною в одній кімнаті, а іншу займає відповідач. З приводу антисоціальної поведінки відповідача викликались працівники міліції та складались відповідні документи. На чисельні прохання позивача відповідач квартиру залишати не бажає, чим порушує право власності на неї позивача, що не відповідає ст.41 Конституції України, ст.ст. 317,319, 328 ЦК України, а відтак наявні підстави для звернення до суду із захистом порушеного права власності позивача. В судовому засіданні позивач та її представник вказані вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити з викладених у ньому підстав та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив, не просив розглядати справу у його відсутність, представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON], що підтверджується договором дарування від 10.01.2005 року, що посвідчений державним нотаріусом 14-ї Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №3-25 та Київському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №9 від 15.03.2005 року (а.с.8). Згідно довідки ТОВ «Кийградсервіс» від 23.07.2014 року за №1307 у вказаній квартирі зареєстрований позивачка, відповідач та їх син - [PERSON], 2004 року народження (а.с.10). Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02.04.2012 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.9). Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також, судом встановлено, що за неодноразовими зверненням позивача не антисоціальну поведінку відповідача щодо конфлікту між ними та погроз фізичним насильством до міліції, здійснювався виїзд до її квартири та відповідне документування правопорушень, що підтверджується висновками дільничного інспектора від 31.07.2013 року та від 09.09.2014 року та вказує на порушенням відповідачем правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в належній позивачці квартирі. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили про неодноразові конфлікти між сторонами, спричинені антисоціальною поведінкою відповідача, його ставлення до позивачки, виклики міліції та зазначили про неможливість їх спільного проживання в одній квартирі. Згідно зі ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та з врахуванням обставин справи, суд вважає доведеним те, що у зв»язку з систематичним порушенням правила співжиття відповідачем, є неможливе проживання із ним в одній квартирі позивача, що в свою чергу зумовлює порушення її права користування та розпорядження квартирою[ADDRESS], тому власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі і шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у здійснення права власності шляхом виселення відповідача. За таких обставин, суд вважає позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про його виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого приміщення обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, усунувши тим самим перешкоди у здійсненні права власності позивача. Між тим, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Між тим, як вбачається з позовних вимог [PERSON] одночасного пред»явлення вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відповідача нею пред»явлено не було. Відповідно до ст.ст. 79 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 243,60 грн.

Outcome: partial