Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення з відповідача нарахованої, але на виплаченої заробітної плати за період з 01.03.2017 року по 16.06.2017 року в сумі 20\~823,99 грн., компенсації за невикористані 54 дні щорічної відпустки у розмірі 10505,70 грн. та середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з 16.06.2017 року по день ухвалення судового рішення у справі, моральну шкоду у сумі 10000 грн. Позов обґрунтований тим, що з 18.07.2016 року по 16.06. 2017 року позивач працював на посаді помічника машиніста електровозу локомотивного депо Ясинувата Західне структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». На теперішній час Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на підставі постанови КМУ від 31.10.2018 року № 938 перейменовано в Акціонерне товариство «Українська залізниця». У період з 01.03.2017 року по 16.06.2017 року відповідачем нарахована, однак не виплачена позивачу заробітна плата становить 20823,99 грн. Добровільно виплатити заборгованість відповідач відмовляється, а тому позивач просить стягнути з відповідача нараховану але не виплачену заробітну плату у вказаному розмірі. Крім того позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані 54 дні щорічної відпустки., суму середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні з 16 червня 2017 року по день ухвалення судового рішення у справі, а також моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Представником відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" Цимбал М.Ю., який діє на підставі Довіреності від 20.05.2021 року, подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив розглянути справу за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначив, що Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей. У зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів АТ Українська залізниця розташованих, зокрема, у м. Донецьку, м. Ясинувата у відповідача з 20.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року засвідчено настання обставин непереборної сили, що унеможливлює виконання АТ Українська залізниця обов`язків, передбачених, зокрема ст.ст. 115,116 КЗпП України, та є підставою для звільнення від відповідальності зобов`язаної сторони. Таким чином та враховуючи, що відсутня вина відповідача у нездійсненні виплат на користь позивача оскільки це є наслідком злочинних дії третіх осіб, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, в тому числі і про наявність після 20.03.2017 року обставин непереборної сили, які унеможливлюють виконання АТ «Українська залізниця» своїх обов`язків перед позивачем, просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» відмовити у повному обсязі. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в Акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815. З 18.07.2016 року по 16.06.2017 року позивач працював на посаді помічника машиніста електровозу локомотивного депо Ясинувата Західне структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується трудовою книжкою позивача. Відповідно до розрахунків заробітної плати позивача, останньому була нарахована заробітна плата у період: - за березень 2017 року 3670,47 грн., в тому числі оплата простою 1512,61 грн., сума до виплати 2918,69 грн.; - за квітень 2017 року 2927,51 грн., в тому числі оплата простою 2873,96 грн., сума до виплати 2327,91 грн.; - за травень 2017 року 3062,32 грн, в тому числі оплата простою 3006,31 грн., сума до виплати 2435,11 грн.; - за червень 2017 року 11163,69 грн., в тому числі оплата простою 453,78 грн., компенсація за невикористані дні відпустки у розмірі 10505,70 грн., сума до виплати 8877,18 грн.; Загальна сума нарахованої позивачу заробітної плати за період березень-червень 2017 року згідно доданих до позовної заяви розрахунків заробітної плати становить 20823,99 грн. З табелів обліку використання робочого часу за період березень-червень 2017 року, складених ВП ТЧ Ясинувата СП «ДДЗП» вбачається, що позивач виходив на роботу у період простою: в березні 2017 року 10 днів, в квітні 2017 року 19 днів, в травні 2017 року 20 днів, в червні 2017 року 3 днів. З інформації наданої Головним управлінням ДПС у Донецькій області вбачається, що позивач в першому кварталі 2017 року отримав дохід у вигляді заробітної плати у розмірі 6486,42 грн., інформація про отримані доходи за 2-4 квартали 2017 року відсутня. З копії наказу (розпорядження) № 1905/ДНОС від 15.06.2017 року встановлено, що позивача [PERSON] звільнено з 16.06.2017 року з посади помічника машиніста електровозу за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за 54 невикористаних днів відпустки та виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. З вказаним наказом (розпорядженням) позивач ознайомлений 15.06.2017 року під підпис. Факт звільнення позивача також вбачається з копії трудової книжки [NUMBER] . Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.115 КЗпП України, статті 24Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Відповідно до статті 44 КЗпП при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально - побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації згідно ст.13, 18 КЗпП. Системний аналіз ч. 1 ст. 83 КЗпП, ч. 2ст.21 Закону України «Про відпустки» та п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004р оку № 5 свідчить про те, що компенсація за невикористану відпустку має бути виплачена у день звільнення працівника. Позивач як на підставу вимог посилався на незаконне не проведення відповідачем із ним повного розрахунку при звільненні, у тому числі із заробітної плати за період з березня 2017 року по червень 2017 року. Відповідач, обґрунтовуючи свою позицію, зазначив, що за відсутності будь-якої первинної документації щодо наявності заборгованості із заробітної плати та іншим виплатам такі нарахування та виплати здійснити неможливо і послався на наявність форс-мажорних обставин, що, на його думку, підтверджується науково-правовим висновком Торгово-промислової України від січня 2018 року №126/2/21-10.2. Відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Встановлені судом обставини по справі підтверджують, що позивач працював в структурному підрозділі відповідача у спірний період та йому нараховувалась заробітна плата. Зазначені обставини підтверджуються наданими позивачем, зокрема, розрахунками заробітної плати позивача за березень-червень 2017 року, відповідно до яких кількість днів перебування у простої, за які позивачу нараховувавсь заробітна плата, співпадає з кількістю днів, зазначеними в табелях обліку використання робочого часу. Відповідач належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені у вказаних документах, зокрема, розрахунках заробітної плати позивача за березень-червень 2017 року, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними, або докази того, що позивачу заробітна плата за спірний період виплачена. З огляду на викладене, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заробітної плати за період з 01.03.2017 року по 16.06.2017 року, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Визначаючи суму, що підлягає стягненню, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем в позовній заяві обраховано суму нарахованої, але не виплаченої відповідачем заробітної плати в розмірі 20823,99 грн., що підтверджується наданим розрахунком позивача, табуляграмами. Також суд виходить з роз`яснень, викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 20823,99 грн., з утриманням відповідачем з цих сум податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до копії наказу (розпорядження) № 1905/ДН-ОС від 15.06.2017 року, позивач [PERSON] має 54 дні невикористаної відпустки, за які надається компенсація. Суд приймає до уваги надані позивачем розрахункові листи, табелі обліку використання робочого часу, як належні та допустимі докази факту нарахування на користь позивача роботодавцем заробітної плати та інших виплат, їх розміру та складу, оскільки дані, які в них містяться, не містять суперечностей та не дають суду підстав сумніватися у їх достовірності. Відповідачем зазначені дані не спростовані наданням суду будь-яких переконливих належних та допустимих доказів. Посилання представника відповідача на висновки Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, як на поважність невиплати заробітної плати, суд не приймає до уваги, виплата працівникові заробітної плати є гарантією, встановленою Конституцією України. Щодо стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 17 червня 2017 року і по день ухвалення судом рішення суд виходить з наступного. Встановлено, що [PERSON] був звільнений відповідно до записів у трудовій книжці, а також наказу (розпорядження) № 1905/ДНОС від 15 червня 2017 року 16 червня 2017 року. Після цього позивач звернувся до суду з цим позовом 29 березня 2021 року, тобто зі спливом більш ніж трьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 16 червня 2017 року. [PERSON] звільнено 16 червня 2017 року, тобто фактично затримка розрахунку виникла за період з 17 червня 2017 року (наступного дня після звільнення) по день ухвалення судом рішення\~19 липня 2021 року. Отже, за час затримки розрахунку з 17 червня 2017 по 19 липня 2021 року кількість робочих днів складає 979 робочих днів. Статтею 117 КЗпП України\~передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Порядок розрахунку середнього заробітку за весь час затримки визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (надалі Порядок № 100). За приписами абз. 3 п. 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто ті, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 р. IV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Згідно відомостей із табуляграм, у квітні 2016 року позивачу нараховано 2927,57 гривень, у травні 2016 року\~3062,32 гривень. Таким чином, за квітень та травень 2016 року позивачу нараховано суму у розмірі 5989,89 гривень, при цьому у квітні та травні 2016 року позивачем відпрацьовано 39 робочих днів. З урахуванням викладеного, середньоденний заробіток позивача складає 74,99 гривень (5989,89 гривень /39 робочих дні = 153,59 гривень). Виходячи із середньоденного заробітку позивача в розмірі 153,59 гривень, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку з 17 червня 2016 року по 19 липня 2021 року складав би 150364,61 гривень (153,59 гривень х 979 робочих днів = 150364,61 гривень). Визначена судом сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (20823,99 гривень.) є занадто меншою, ніж розрахована судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (150364,61 гривень). Однак, встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої\~статті 9 ЦК України\~застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення\~ЦК України\~мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15 червня 2020 року у справі №337/1279/17. Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя\~статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц\~(провадження № 14-623цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Таким чином, визначена судом сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (20823,99 гривень) є у сім разів меншою, ніж розрахована судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (150364,61 гривень). З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача, який більше ніж через три роки звернувся до суду, та відповідача, який добровільно не виплатив нараховану заробітну плату позивачу, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 9522,58 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Тому суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги про стягнення середнього заробітку, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 9522,58 грн. Розглядаючи вимогу позивача про відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2, ч.3ст.23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснив, що відповідно до ст.\~237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин(ст.ст.4,13 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Враховуючи фактичні обставини справи, а саме не виплата належних позивачу сум при звільненні у день звільнення, внаслідок чого позивач мав докладати додаткових зусиль для організації свого життя, з огляду на тривалість порушення права позивача на отримання всіх належних йому сум при звільненні в день звільнення (з 16.06.2017) суд приходить до висновку, що позивачу було завдано моральної шкоди, яка судом оцінюється в 1000,00 грн. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до ч.1ст.141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі на підставі п.1 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір». Однак позивачем було сплачено 908 грн. судового збору за подання вимоги щодо стягнення середнього заробітку. Заявлена сума середнього заробітку, із розрахунку суду, з 17 червня 2017 року по 19 липня 2021 року становила 150\~364 грн. 61 коп. Однак судом було задоволено суму середнього заробітку у розмірі 9522,58 грн. Отже процентне співвідношення задоволених вимог становить 6,3% ((9522,58 грн.\~задоволені вимоги) / (150364,61 грн.\~заявлені позовні вимоги )*100%). З цих задоволених вимог компенсації підлягає судовий збір у сумі 57 грн. 20 коп. (908* 6,3/100), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial