Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем від 05.07.2017, що зареєстрований в реєстрі за №7257, щодо звернення стягнення 89546,77 грн, несплачених в строк за Кредитним договором №б/н від 11.04.2014, укладеним з публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», за період з 11.04.2017 по 11.05.2017 та витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 1 800,00 грн. Свій позов мотивує тим, що 11.04.2014 між ним та Банком укладено Кредитний договір №б/н. У березні 2019 року [PERSON] дізнався, що 17.10.2017 постановою старшого державного виконавця Прилуцького ВДВС Скрибченко Л.В. відкрито виконавче провадження ВП №54919854 щодо виконання виконавчого напису нотаріуса Швець Р.О. №7257 від 05.07.2017 про стягнення з нього на користь Банку заборгованості за Кредитним договором в розмірі 91346,77 грн. Строк, за який проводиться стягнення становить - 1126 днів. Ознайомившись з матеріалами вказаного виконавчого провадження, в якому наявні лише оригінал виконавчого напису та засвідчені Банком розрахунки заборгованості станом на 31.10.2015 та на 11.05.2017, як підстава для відкриття виконавчого провадження, вважає, що такий вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами і, як наслідок, є неправомірним виконавче провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису. Вище зазначений виконавчий напис вчинений на підставі ст.ст.87-91 Закону України «Про нотаріат» та відповідно до п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою КМУ від 29.06.1999 за №1172. Такий перелік встановлений Постановою КМУ від 29.06.1999 року за №1172, при цьому розділ 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» даної постанови був включений до переліку документів на підставі змін, внесених постановою КМУ від 26.11.2014 за №662. Але, постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 в справі №826/20084/14, постанову КМУ від 26.11.2014 за №662 в тому числі і в частині пункту другого, яким саме перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів доповнювався новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», визнано незаконною та нечинною. Таким чином, всі виконавчі написи нотаріусів, починаючи з 26.11.2014, які вчинені відповідно до розділу другого «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», є незаконними і нечинними. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушено ст.88 Закону України «Про нотаріат», він навіть не отримав необхідних документів, а саме: оригіналу Кредитного договору та виписки Банку з рахунку боржника. Розрахунок заборгованості за Кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом, пені та штрафів у виконавчому напису зроблено Банком одноособово, з порушенням Умов та правил надання банківських послуг, без урахування його думки та позиції і не відповідає дійсній сумі заборгованості. Крім того, зі змісту виконавчого напису вбачається, що нотаріусом запропоновано звернути стягнення заборгованості, яка виникла з 11.04.2014 по 11.05.2017 (строком у 1126 днів) у розмірі 89 546,77 грн., що свідчить про порушення нотаріусом вимог ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», тобто з дня виникнення права вимоги (11.05.2014) і на момент вчинення нотаріальної дії (05.07.2017) минуло більше трьох років, що свідчить про порушення нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій, а також про відсутність безспірності заборгованості боржника перед стягувачем, що вказує на наявність правових підстав для визнання оспорюваного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Звертаючись до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, Банк у розмір заборгованості за Кредитним договором включив платежі по сплаті пені, штрафам поза межами спеціальної позовної давності, передбаченої ст.258 ЦК України, а таож порушив вимоги ст.61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, що виключає факт безспірності розрахованої банком заборгованості по Кредитному договору. 11.05.2019 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. в якому він просить відмовити в задоволенні позову до нього в повному обсязі посилаючись на те, що позов до нотаріуса, як відповідача подано невірно, нотаріус у даній справі є неналежним Відповідачем, та не є стороною правовідносин між Позивачем і ПАТ «КБ «Приватбанк» з якою у Позивача виникли спір на підставі кредитного договору. Ним, як нотаріусом були виконані всі відповідні до законодавства дії на підставі наданих документів, перелік яких для одержання виконавчого напису по кредитним договорам є вичерпаним. Посилання Позивача, що нотаріусом порушені вимоги перевірки безспірності заборгованості є необгрунтованими. Безспірність заборгованості визначається нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених переліком відповідно до п.3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 296/5 від 22.02.2012. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості. В діючих нормативних документах перевірка нарахування заборгованості нотаріусом не передбачено законом. Нотаріус не визначає суму заборгованості, суму заборгованості визначає стягувач та несе за це відповідальність. Крім того, ПАТ «КБ «Приватбанк» були здійснені додаткові заходи для підтвердження безспірності заборгованості, а саме Позивачу цінним листом надіслано письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором від 11.04.2014 № б/н, як вбачається з наданих додаткових документів 23 червня 2017 року (відбиток печатки поштового зв`язку), згідно списку згрупованих поштових відправлень пріоритетних листів з оголошеною цінністю за №11 Позивачу надіслана претензія від 16.06.2017 №SAMDNWFC00003689765 про наявність боргу. Відсутність заперечень, щодо претензії про наявність боргу з боку Позивача свідчить про його згоду з боргом. Необгрунтованими є звинувачення позивача, що виконавчий напис вчинено з спливом строку права вимоги, оскільки укладений між сторонами договір є діючим і безстроковим, так як в ньому не встановлений строк його припинення. Сторони не звертались один до одного щодо його розірвання, зобов`язання Позивача за договором на момент звернення ПАТ «КБ «Приватбанк» за виконавчим записом не припинились. Обов`язок Позивача виконувати зобов`язання діє протягом всього строку дії договору. ПАТ «КБ «Приватбанк», як кредитодавець має право на пред`явлення в будь який час вимог про усунення порушень за кредитним договором. Права на звернення за виконавчим написом у ПАТ «КБ «Приватбанк» починаються після спливу тридцяти днів від пред`явлення Позивачу вимоги про усунення порушень за кредитним договором. Законом України «Про нотаріат» та п.п.3.1., 3.3., 3.4.,Глави 16 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дії нотаріусами України не вказано, що ці строки обчислюються з моменту, коли право кредитора на примусове стягнення виникло в перше. Отже, в цьому випадку строки вказані в ст. 88 Закону України «Про нотаріат», обчислюються з моменту направлення кредитором боржнику конкретної вимоги, обчисленої на певний момент часу. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, проте надали заяву про розгляд справи у їх відсутності та позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих для суду причин. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав. Судом установлено, що 11.04.2014 між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Кредитний договір №б/н. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 7257 від 05.07.2017 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 89546,77 грн. з урахуванням: - заборгованість за тілом кредиту розмірі - 30 935,51 грн; нараховані відсотки у розмірі - 7 973,91 грн; нараховання пені у розмірі - 45 897,03 грн; відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі - 500,00 грн; заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі - 4240,32 грн. А також витрати за вчинення виконавчого напису в сумі - 1 800,00 грн. Строк, за який проводиться стягнення становить - 1126 днів, а саме: з 11.04.2014 по 11.05.2017 (а.с.10). 17.10.2017 постановою старшого державного виконавця Прилуцького ВДВС Скрибченко Л.В. відкрито виконавче провадження ВП №54919854 щодо виконання виконавчого напису нотаріуса Швець Р.О. №7257 від 05.07.2017 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за Кредитним договором в розмірі 91 346,77 грн.(а.с.9). Зі змісту позовної заяви вбачається, що виконавчий напис, був вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки нотаріус Щвець Р.О. на час винесення виконавчого напису керувався постановою КМУ від 29.06.1999 за № 1172 в редакції від 10.12.2014 на підставі Постанови КМУ від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Проте, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 та постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №826/20084/14, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема пункт 2 Переліку. Окрім зазначеного, позивач вказує на те, що банком не було надано нотаріусу обов`язкових документів, які передбачені п.2 Переліку,а саме: оригіналу Кредитного договору та виписки Банку з рахунку боржника. Розрахунок заборгованості за Кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом, пені та штрафів у виконавчому напису зроблено Банком одноособово, з порушенням Умов та правил надання банківських послуг, без урахування думки та позиції позивача і не відповідає дійсній сумі заборгованості. Отже, існував спір щодо боргу. Позивача не було належно повідомлено про вчинений оспорюваний виконавчий напис. За своєю суттю виконавчий напис є розпорядженням нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника, тобто в основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника, тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником щодо суми боргу, а підтвердження безспірності зобов`язань боржника. Відповідно до ч.1 ст.88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Аналогічна правова норма викладена у п. 3.1. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.02.2012 р. за № 282/20595, де зазначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Пункт 3.2. Глави 16 цього Порядку передбачає, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Відповідно до п.2 Переліку для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості. Враховуючи позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23 січня 2018 року справа № 310/9293/15, провадження № 61-154 Верховний суд, зазначив: «Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З тексту оскаржуваного Виконавчого напису вбачається, що нотаріус, при його вчиненні, керувався статтями 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 за № 1172 , в редакції від 10.12.2014. Пунктом 2 Перелік було доповнено Постановою КМУ від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Дійсно, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, що також дублюється і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 в справі №826/20084/14, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б)засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості». Отже, нотаріус в день вчинення виконавчого напису керувався пунктом, який був незаконним та не чинним. Крім того, нарахована банком заборгованість стягується за 1126 днів, а саме з 11.04.2014 по 11.05.2017, що значно перевищує три роки. А отже, з виконавчого напису вбачається спір про право, оскільки строк, за який видається виконавчий напис, суттєво перевищує строк позовної давності, а сума кредитної заборгованості утворилася поза межами строку позовної давності та зазначене підлягало дослідженню. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду наведеного, даючи оцінку наданим доказам в їх сукупності, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо пред`явлення позову до самого нотаріуса суд приходить до наступних висновків. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчий напис від імені держави та не має спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Нотаріус не є стороною правовідносин між Позивачем і ПАТ «КБ «Приватбанк» з яким у [PERSON] виник спір на підставі кредитного договору. В роз`ясненнях пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладених в постанові від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів і визначення підсудності цивільних справ» у 16 пункті зазначається «Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства Відповідно до роз`яснень Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» затверджених постановою ВССУ від 7 лютого 2014 року за № 2 в шостому пункті зазначається: «справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса), мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Інакше кажучи, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору па стороні відповідача. Рішення у таких справах фактично жодним чином не впливають на нотаріусів. Пред 'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» в одинадцятому пункті зазначається: «11. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для залишення позову без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинен нести інший відповідач і позивач не погоджується на заміну первісного відповідача, суд залучає належного відповідача як співвідповідача з власної ініціативи і лише після цього відмовляє в позові до неналежного відповідача та при наявності підстав задовольняє позов до належного відповідача.» Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, нотаріус у справах про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є неналежним відповідачем, а тому в цій частині позову слід відмовити. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно посвідчення серіїБ № [NUMBER] виданого 22.01.2019 вбачається, що [PERSON] є інвалідом першої групи, а тому судовий збір по даній справі слід стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави. На підставі викладеного, враховуючи положення ст.ст. 50, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5,

Outcome: partial