Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що у них різні погляди на життя, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, немає згоди у вирішенні спільних сімейних питань. Сім`я фактично розпалася, а шлюб носить формальний характер. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала, з підстав наведених в заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, проти розірвання шлюбу не заперечує, проте, не згідний сплачувати позивачці судовий збір та витрати на правову допомогу Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази, суд встановив наступні обставини: 18 липня 2013 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бучацького районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №77. У даному шлюбі мають доньку [PERSON], [INFO](свідоцтво про народження [NUMBER], видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бучацького районного управління юстиції у Тернопільській області). Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні спір щодо місця проживання дітей відсутній, перешкоди щодо виховання дітей жодним з батьків не чиняться, а тому, оскільки, виховання дитини є обов'язком батьків незалежно від того чи перебувають батьки в шлюбних відносинах, суд, визнає недоцільним покладати обов'язок виховання лише на одного з батьків. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, оскільки представником позивача не надано суду жодного розрахунку щодо витрат на правову допомогу, а саме участь у судовому засіданні, крім того, як вбачається з пояснень представника позивача сума в 500 грн. мотивована лише домовленістю сторін. То, суд вважає, що сума в 500 грн. оплачена позивачкою згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 3 від 06.04.2015 року до стягнення не підлягає. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 7 грн. за послуги банку по оплаті судового збору. Проте, згідно ст.79 ЦПК України такі витрати не відносяться до судових витрат, а тому у відповідності до ст.88 ЦПК України вимога про стягнення витрат на послуги банку до задоволення не підлягає. Згідно вищенаведеної Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. В даному випадку до таких судових витрат відноситься сплачений позивачкою судовий збір, що підтверджується квитанцією № 54 від 04.04.2016 року, та витрати на правову допомогу, що підтверджується, квитанцією до прибуткового касового ордера № 2 від 04.04.2016 року та розрахунком до даної квитанції. Приймаючи до уваги, що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки при частковому задоволенні вимог немайнового характеру не можливо точно визначити пропорції розподілу судових витрат, то такі витрати слід розприділити між сторонами порівну. З'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги інші обставини життя подружжя, суд прийшов до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Outcome: partial