Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати та стягнення моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що у період з 23.08.2016 р. по 14.04.2017 р. вона працювала начальником юридичного відділу Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». На підставі наказу № 165/ДН-ос від 13.04.2017 року була звільнена з посади згідно з п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. На день звільнення їй не було виплачено нараховану заробітну плату за березень 2017 року та за час перебування у відпустці за період з 31.03.2017 р. по 13.04.2017 р. ( згідно наказу № 177/ДН-в від 28.02.2017 р.) в розмірі 10050, 87 грн. Вважає дії відповідача незаконними та просила стягнути на її користь заборгованість з заробітної плати в сумі 10050,87 грн., середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку 18517, 14 грн ( станом на день звернення до суду, тобто на 07.07.2017 р., з розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 342,91 грн * 54 дні затримки), моральну шкоду в розмірі 5000 грн., оскільки вважає, що невиплата у передбачені законом строки їй заробітної плати призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв*язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації її життя. В судовому засіданні позивач змінила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати в сумі 7007,89 грн., оскільки частину боргу по заробітній платі в сумі 3042,98 гривень 26.07.2017 року їй було сплачено відповідачем, суму середнього заробітку за час затримки в сумі 65495,81 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та пояснив, що на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони від 15.03.2017року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», відповідно до пунктів протоколу засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 05.04.2017 року № Ц-57/27 Ком.т. та наказу від 25.04.2017 року № 265 регіональною філією «Донецька залізниця» вилучено зі складу філії структурні підрозділи «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» та скорочено штат їх працівників у відповідності з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. З метою проведення розрахунків з працівниками вилучених структурних підрозділів сформовано робочу комісію, яка опрацьовує первинні документи, що підтверджують суму остаточного розрахунку зі звільненими працівниками. Розрахунки зі звільненими працівниками проводяться на підконтрольній території України за місцем розташування структурних підрозділів регіональної філії «Донецька залізниця», у м.Лиман Донецької області. Позивачка не зверталася до спеціально створених кас регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» щодо виплати їй заробітної плати, тому вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На запит суду надав в судовому засіданні довідку про середню заробітну плату позивачки, розраховану з урахуванням періодів роботи з жовтня 2016 по березень 2017 року, згідно якої її середньоденна заробітна плата становить 328,67 грн. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно трудової книжки [PERSON], запис № 13 на а.с.12, 23.08.2016 року її було прийнято до структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» начальником юридичного відділу за переведенням з Управління ДП «Донецька залізниця». Згідно запису № 14, що міститься на тому ж аркуші справи, 14.04.2017 року звільнена за угодою сторін відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу № 165/ДН-ос від тієї дати. На підставі наказу № 177/ДН від 28.02.2017 р. ( а.с.14) позивачка перебувала у відпустці 14 днів, з 31.03.2017р. по 13.04.2017 р. Згідно розрахункового листа заробітної плати за березень 2017 року на а.с.15, сума, що підлягає виплаті, становить 10050, 87 грн. Відповідно до\~ст.43 Конституції України\~право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. \~Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.\~\~ На підставі викладеного, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в сумі 7007, 89 грн підлягають задоволенню. Розмір заборгованості з заробітної плати позивача представником відповідача не оспорювався. Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно наданої представником відповідача на запит суду довідки за № 15 від 17.01.2018 року, середня заробітна плата позивачки за період з жовтня 2016р. по березень 2017 р. становить 54559,85 грн., середньоденна заробітна плата - 328,67 грн. Кількість днів затримки з виплати заробітної плати складає 191 день станом на день розгляду справи ( період з 14.04.2017 по 19.01.2018 р. без урахування вихідних та святкових днів) Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 191 день * 328,67 грн = 62775, 97 грн., який підлягає стягненню на користь позивачки. Надану позивачкою довідку про середню заробітну плату та середньоденну заробітну плату на а.с. 16 суд не приймає до уваги у якості доказу, оскільки вона не є допустимим доказом, бо не завірена належним чином та не містить реквізитів, необхідних для вихідних документів підприємства, відповідно до вимог з оформлення документів ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Державного комітету України з\~питань технічного регулювання та споживчої політики від 07\~квітня 2003\~року №\~55. Також, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що позивачка мала звернутися за отриманням невиплаченої заробітної плати до спеціально створених кас регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», оскільки законодавством не передбачено такого порядку виплати заробітної плати працедавцем, належні до виплати суми працедавець мав перерахувати позивачці на її картковий рахунок в установі банку, де вона отримувала заробітну плату. Заявлені позивачкою вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено відповідальність власника або уповноваженого ним органу за спричинення працівнику моральної шкоди. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаної статті підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) (далі - постанова Пленуму від 31.03.1995 року) роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. У п.9 постанова Пленуму від 31.03.1995 року роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Заявляючи вимоги про стягнення на її користь моральної шкоди, позивачка обґрунтовує їх спричиненням їй відповідачем моральних страждань, втрату нормальних життєвих зв*язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації її життя. Суд враховує, що позивачка звільнилася з роботи на підприємстві, що знаходиться на тимчасово окупованій території України та не отримала своєчасно заробітної плати, що порушує її конституційні права, що суд розцінює належними доказами спричинення їй моральної шкоди та наявності причинного зв'язку між нею і порушенням її трудових прав. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує, що не отримуючи заробітну плату, позивачка була позбавлена можливості вести звичний спосіб життя відповідно до отримуваних нею до часу звільнення доходів, враховуючи тривалість душевних страждань з 31.03.2017 року до 19.01.2017 року, суд вважає можливим та достатнім відшкодуванням стягнення на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 500 грн. За таких обставин суд вважає, що\~ під час судового розгляду були вивчені та перевірені усі надані сторонами докази, надано їм належну оцінку, тому вважає, що позов необхідно задовольнити частково.\~ Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: partial