Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

У березні 2010 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив стягнути з відповідача суму у розмірі 7920 грн. 15 коп., з яких - 6137 грн. 77 коп. - розмір страхового відшкодування, 100 грн. 00 коп. - витрати на збір документів; 1500 грн. 00 коп. - витрати, пов'язані із наданням правової допомоги; судовий збір у сумі 62 грн. 38 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в суді у сумі 120 грн. 00 коп. В обґрунтування позовної заяви, позивач вказав на те, що 03 серпня 2007 року о 16 годині 15 хвилин, на вул.Калінінський спуск у м.Дніпропетровську сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ» державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Міцубісі» державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Міцубісі» державний реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] Згідно висновку експерта №2026/11/07 від 10.11.2007 року вартість матеріальної шкоди, завданої пошкодженням автомобіля «Міцубісі» державний реєстраційний номер [NUMBER], в результаті ДТП, складає 6137 грн. 77 коп. Моторне (транспортне) страхове бюро України на підставі підпункту «а» пункту 41.1 статті 4.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» компенсувало [PERSON] вартість матеріальної шкоди, що підтверджено копією платіжного доручення №655 від 07.05.2008 року. Також, МТСБУ понесло витрати на збір документів по справі у розмірі 100 грн. 00 коп. 10 грудня 2007 року постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, [PERSON] було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, проте, справа про адміністративне правопорушення була закрита у зв'язку зі збігом строку притягнення до адміністративної відповідальності. Отже, страхове бюро, після сплати страхового відшкодування, має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, і який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, визначених у пункті 13.1 статті 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, за надання правової допомоги, страховим бюро було сплачено 1500 грн. 00 коп., у зв'язку з чим позивач вимушений звернутись до суду. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що його вина у вчиненні ДТП відсутня; відповідач не згодний з розміром відшкодування шкоди, оскільки його було зроблено після відновлення автомобіля на підставі висновку експертизи, який було зроблено до відновлення, що вказує на невідповідність розміру прямої дійсної шкоди та шкоди, яка була встановлена позивачем; також зазначив про те, що позивачем був пропущений строк звернення до суду з позовною заявою, тому, просив відмовити в задоволенні позовної заяви. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187 ЦК України). У судовому засіданні встановлено, що власником транспортного засобу автомобіля «ВАЗ» державний реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON]. Власником транспортного засобу автомобіля «Міцубісі» державний реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] з правом керування - [PERSON] (а.с.12). Встановлено, що 03 серпня 2007 року о 16 годині 15 хвилин, на вул.Калінінський спуск у м.Дніпропетровську сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ» державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Міцубісі» державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Міцубісі» державний реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] В результаті дорожньо - транспортної пригоди були викликані співробітники ДАЇ, якими було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так, постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2007 року [PERSON] було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, проте, справа про адміністративне правопорушення була закрита у зв'язку зі збігом строку притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.11). Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до абзацу 2 п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Так, автомобіль «ВАЗ» державний реєстраційний номер [NUMBER] належить [PERSON], який і повинен відшкодувати спричинену шкоду. Встановлено, що 27 квітня 2007 р. між Моторним (транспортним) страховим бюро України та [PERSON] було укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ВВ №0095033, відповідно до якого страховиком було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», строком дії з 27 квітня 2007 року по 26 квітня 2008 року (а.с.23). Згідно частини 1 ст.16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП транспортним засобом, власник якого застрахував свою цивільно-правову відповідальність на умовах визначених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» від 01.07.2004 року №1961-ІV. Згідно ст. ст. 5, 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» від 01.07.2004 року №1961-ІV, об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до п.9.3 ст.9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», обов'язковий ліміт відповідальності - це грошова сума, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. При цьому, страховик відшкодовує не більше 5 відсотків ліміту, визначеного п.9.3 статті 9 зазначеного Закону, і що складає не більше 2550 грн. Так, згідно висновку автотоварознавчого дослідження спеціаліста №2026/11/07 від 10.11.2007 року, вартість матеріальної шкоди, завданої пошкодженням автомобіля «Міцубісі» державний реєстраційний номер [NUMBER], в результаті ДТП, складає 6137 грн. 77 коп. (а.с.13-21). Моторним (транспортним) страховим бюро України на підставі підпункту «а» пункту 41.1 статті 4.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було компенсовано [PERSON] суму заподіяних збитків у розмірі 6137 грн. 77 коп., що підтверджено копією платіжного доручення №655 від 07.05.2008 року (а.с.8). Відповідно до ст.993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2. статті 38 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхове бюро після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Згідно з ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Статтями 1187, 1188 ЦК України, пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 (зі змінами) „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одному з володільців підвищеної небезпеки з вини іншого - відшкодовується винним. Таким чином, до позивача в межах сплаченої суми в розмірі 6137 грн. 77 коп. - розмір страхового відшкодування перейшло право вимоги, яке [PERSON], на підставі ст. 1187, 1188, ЦК України мав до [PERSON] Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 6137 грн. 77 коп. Вимога позивача про стягнення з відповідача 100 грн. 00 коп. - витрат на збір документів, задоволенню не підлягає як така, що не ґрунтується на законі. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 1500 грн. 00 коп. - витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, то вона задоволенню не підлягає у зв'язку з наступним. Відповідно до п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до витрат пов'язаних з розглядом судової справи. Згідно ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно із ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Дані про те, що ФОП [PERSON] був допущений до участі в розгляді справи як особа, яка надає правову допомогу на підставі ухвали суду, відсутні. Крім того, у платіжному дорученні №10569 від 12.02.2009 року відсутні дані про перерахування передплати саме по даній справі (а.с.7). Тому, суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 61 грн. 37 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в суді у сумі 120 грн. 00 коп., а разом - 181 грн. 37 коп. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial