Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, яким просить усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належної їй ? частиною житлового будинку [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] та [PERSON], які здійснили самочинне будівництво в належній позивачу частині вказаного будинку, за свій рахунок привести його до попереднього стану шляхом проведення демонтажу проведених ними реконструкцій та перебудов та виселити останніх із зазначеної частини будинку. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй на праві власності належить ? частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 червня 2004 року. Позивач на прохання відповідача [PERSON] дозволила їй та її чоловіку [PERSON] проживати у належній їй частині зазначеного житлового будинку у зв'язку з чим надала їм довіреність, в якій чітко зазначила обсяг всіх повноважень щодо користування майном. Після закінчення строку дії довіреності позивач не мала намір дозволяти відповідачам продовжувати користуватися належним їй майном, у зв'язку з чим в березні 2015 року вперше повідомила відповідачів про необхідність звільнити житлове приміщення. Після цього, 17 липня 2015 року засобами поштового зв'язку, позивач направила на адресу відповідачів рекомендованою кореспонденцією попередження про виселення, яке [PERSON] отримала особисто. На неодноразові вимоги позивача щодо звільнення належного їй приміщення, [PERSON] та [PERSON] відмовляються виселитися, неадекватно реагують, ведуть себе агресивно, погрожують фізичною розправою та стверджують, що мають право на спірне приміщення. Крім того, без відповідних дозвільних документів та особистого дозволу позивача відповідачі самовільно провели реконструкцію спірної житлової площі, внаслідок чого техніком БТІ були встановлені наступні зміни: в приміщенні 2-2 встановлено перегородку і в частині цього приміщення обладнано ванну кімнату, виведено каналізацію, збудовано вигрібну яму; в кухні 2-1 та коридорі 2-2 закрито двірний отвір та влаштовано новий; віконні прорізи у кімнаті 2-2, 2-3 направлені до земельної ділянки по вул. Петровського, 4 закриті плитами ДСП; зведено тамбур літ. а3; сарай літ. «Ж» знесений та зведена нова дерев'яна вбиральня. Позивач зазначає, що незаконні дій відповідачів не тільки порушують її право власності і право на недоторканість її житла, а й завдають моральну шкоду, оскільки спонукають її змінити звичний уклад її життя, весь свій час вона змушена витрачати на захист своїх прав, знімати житло для проживання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила про обставини, викладені вище. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала суду письмові заперечення, в яких просила у задоволенні позову відмовити та зазначила, що з червня 2012 року вона з чоловіком та дітьми проживала у належній позивачу ? частині житлового будинку [ADDRESS] на підставі письмового дозволу останньої. Однак з січня 2016 року вони знайшли собі інше житло та переїхали до іншого міста, звільнивши спірне майно та не залишивши особистих речей у ньому. Ключі від будинку позивачу передати не мають можливості, оскільки вона знаходиться на території Росії, засоби зв'язку з нею відсутні. Щодо здійсненні реконструкції спірної частини житлового будинку зазначила, що ними були зроблені деякі поліпшення житлових умов, які жодним чином не змінили зовнішній вигляд житлового приміщення. Представник відповідачів [PERSON], яка діє на підставі довіреностей, у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, пояснила про обставини, викладені в письмових запереченнях відповідача [PERSON] та уточнила, що відповідачі в січні 2016 року лише збиралися виїхати зі спірного приміщення та збирали свої речі, остаточно його залишили у березні 2016 року, при цьому ключі від будинку залишилися у них, оскільки вони не мають можливості їх передати [PERSON], яка проживає в Росії, жодних робіт, пов'язаних з переобладнанням житлового будинку відповідачі не здійснювали, ними були зроблені лише деякі поліпшення житлових умов, а саме: встановлення меблів, карнизів, штор. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У ході судового розгляду справи були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 липня 2004 року, [PERSON] належить на праві власності ? частина житлового будинку [ADDRESS], право власності зареєстроване в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11355860 від 27 липня 2006 року). Згідно ст..319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб. Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. В ході судового розгляду з пояснень сторін встановлено, що з дозволу [PERSON] у належній їй частині житлового будинку з червня 2012 року проживають відповідачі. Зазначений дозвіл на проживання був оформлений позивачем у виді заяви, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Голуб І.В. та зареєстровано в реєстрі за №808. Як вбачається зі змісту зазначеної заяви, позивач дозволила відповідачам проживати у вищевказаній частці будинку до 11 червня 2015 року. За правилами ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Судом встановлено, що після закінчення строку, встановленого позивачем у заяві про надання дозволу на проживання відповідачів, останні, без законних на те підстав, залишилися проживати у спірному приміщенні, що не заперечувалося сторонами по справі. При цьому, суд погоджується з доводами позивача про те, що станом на день звернення її до суду із даним позовом, відповідачі також проживали у належній їй частці житлового будинку, чим порушували її право власності. Зазначені обставини підтверджуються актом депутата Південноміської ради Харківського району Харківської області [PERSON] від 28 серпня 2015 року, попередженням про звільнення житлового будинку від 13 липня 2015 року, направленого на адресу відповідачів рекомендованою кореспонденцією, повідомленням начальника Харківського РВ ГУ МВС України в Харківській області [PERSON] №93/10203 від 04 серпня 2015 року. Представник відповідачів в ході судового розгляду не змогли однозначно визначити точний час, з якого відповідачі залишили спірне домоволодіння, при цьому суд також бере до уваги, що жодних дій щодо передачі ключів від спірного приміщення позивачу, ними не здійснено, ключі залишаються у відповідачів, що не заперечувалося їх представником у судовому засіданні, а тому вони мають можливість продовжити користуватися цим приміщенням. Пояснення відповідача щодо залишення спірного будинку у січні 2016 року спростовуються змістом листа начальника Харківського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] від 23 лютого 2016 року, відповідно до якого станом на 17 лютого 2016 року відповідачі проживали у спірному приміщенні. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі по теперішній час чинять перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності на майно, оскільки ключі залишаються знаходитися у них, а тому будь-яких перешкод у продовженні користуванні без законних підстав спірним житловим приміщенням, яке належить на праві власності позивачу, вони не мають. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для захисту порушеного права [PERSON] шляхом примусового виселення відповідачів з ? частини житлового будинку [ADDRESS]. Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідачів привести спірну частину вищевказаного домоволодіння до попереднього стану шляхом демонтажу проведених ними реконструкцій та перебудов, суд не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного. Як вбачається з листа КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» №426 від 13 липня 2015 року, за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Південне, вул. Петровського буд.2/ вул. Громадянська, буд.47 виявлені наступні зміни: по житловому будинку літ. А-1в приміщенні 2-2 встановлено перегородку і в частині цього приміщення обладнано ванну кімнату, виведено каналізацію, збудовано вигрібну яму; в кухні 2-1 та коридорі 2-2 закрито двірний отвір та влаштовано новий; віконні прорізи у кімнаті 2-2, 2-3, направлені до земельної ділянки по вул. Петровського, 4, закриті плитами ДСП. Крім того, самочинно зведено тамбур лна основі ганку літ.а4 та навіс, який прилеглий до будинку літ. А-1 та тамбуру літ.а3; сарай літ. «Ж» знесений та зведена нова дерев'яна вбиральня. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів того, що зазначені переобладнання зроблені саме відповідачами, немає. Аналізуючи зміст наданих позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог документів, суд не може прийти до висновку, що вказані роботи були проведені в період часу, коли відповідачі проживали у спірному приміщенні, оскільки зазначення періоду часу виконання переобладнань в цих документах взагалі відсутнє. Суд також не приймає до уваги відомості, викладені депутатом Південноміської ради [PERSON] в акті від 28 серпня 2015 року про те, що саме відповідачами були зроблені переобладнання в спірному приміщенні, оскільки жодних обставин та підстав, з урахуванням яких вона прийшла до такого висновку, акт не містить. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухваленні рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного,

Outcome: partial