Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В заяві вказував, що 12.01.2009 року під час роботи в ПАТ «МЗВМ», отримав виробничу травму, внаслідок якої втратив 10% працездатності, у зв'язку з чим до теперішнього часу живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, досі має проблеми зі сном, постійно роздратований, відчуває загальну слабкість, загальний біль отриманої травми підсилюється при психоемоційному навантаженні, зміні погодних умов, які негативно впливають на його стан. Зазначив, що наслідки отриманої травми порушили його професійні плани, оскільки позивач отримав незворотні наслідки у своєму здоров'ї, втратив можливість отримати підвищення на роботі, так як частина робочих професій для нього була закрита. У зв'язку із невідповідністю фізичного стану здоров'я вимогам, що пред'являються до працівників. Усі ці фактори викликають негативні емоції і переживання. Крім того, порушено його нормальні життєві зв'язки, позивачу доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Просив стягнути з відповідача 15000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я та втратою працездатності. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи в їх відсутність, наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на відсутність вини підприємства та пропуск строку позовної давності. В судове засіданні 08 жовтня 2015 року представник не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність. 08 жовтня 2015 року фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинахз ПАТ «МЗВМ». 12 січня 2009 року о 21.15 год., під час виконання позивачем трудових обов'язків, стався нещасний випадок, внаслідок якого [PERSON] було травмовано та він отримав тілесні ушкодження. Згідно акту № 3, складеному по формі Н-1 від 24.07.2009 року про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом, основною причиною настання нещасного випадку є невиконання вимог інструкцій з охорони праці. В акті також було зазначено, що [PERSON] отримав травму животу та хребта, а саме, закритий перелом поперечних відростків LI-LIV праворуч, що зростаються, без порушень функцій. Тупа травма животу - розрив брижейки тонкого кишечника, масивна внутрішньобрюшна кровотеча. Ступінь тяжкості травми - легка. Відповідно до постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Маріуполі від 28.09.2010р., за висновком МСЕК від 07.09.2009р. позивачеві встановлено 10% стійкої втрати професійної працездатності з повторним оглядом 07.09.2010р., під час повторного огляду за висновком МСЕК від 27.09.2010р. позивачеві встановлено 5% стійкої втрати професійної працездатності безстроково, що не заперечується сторонами. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких ч. 2 указаної статті Цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місті в кожному структурному підрозділу умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до ст.173 Кодексу законів про працю України за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. В судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю, внаслідок отримання травми позивачеві заподіяно з вини відповідача, що підтверджується актом розслідування нещасного випадку, актом № 3 складеним по формі Н-1 від 24.07.2009 року. Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну (немайнову) шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Ст.ст. 1167, 1168 ЦК України передбачено,що моральна шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Статтею 237 - 1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 3 Постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ( надалі - Постанова № 4 від 31.03.1995 р.) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За абзацем 2 пункту 5 Постанови № 4 від 31.03.1995 р. - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому, п. 9 Постанови № 4 від 31.03.1995 р зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд також при вирішенні спору приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. З урахування викладеного, суд вважає , що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. При цьому суд, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди, враховує глибину моральних та фізичних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності за висновком МСЕК від 07.09.2009р. - 10%, та встановлений під час повторного огляду за висновком МСЕК від 27.09.2010р. - 5%, неможливість жити повноцінним життям. Дотримуючись вимог розумності та справедливості при визначенні розміру відшкодування, суд вважає достатньою та такою, що компенсує моральну шкоду, спричинену позивачу, суму у розмірі 1500 гривень. Верховний Суд України в п. 16 вищенаведеної постанови Пленуму роз'яснив, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК - не застосовуються. Таким чином, тримісячний строк позовної давності застосовується при вирішенні індивідуальних трудових спорів, тоді як правовідносини між сторонами даного спору випливають із зобов'язань, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, на які правила позовної давності не розповсюджуються. Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір у даній справі за позовом про відшкодування моральної шкоди становить 243,60 грн. Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 2). Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч. 3). При цьому жодною правовою нормою не встановлена межа до якої можливе зменшення частки судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави та не передбачено, що у таких випадках ця частка не може бути меншою мінімальної ставки судового збору за відповідною вимогою, а отже, за змістом закону, частка судового збору, від сплати якої звільнено позивача приймається на рахунок держави і не може бути покладена на відповідача, який, по суті, одержав часткову перемогу в цивільно-правовій суперечці, у зв'язку з чим набув право на пропорційне зменшення розміру судового збору, що підлягає сплаті за ухвалення відповідного рішення. Отже з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 24,36 грн. (10 % від 243,60 грн. = 24,36 грн.) На підставі викладено,

Outcome: partial