Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], орган опіки та піклування виконкому Красноармійської міської ради про захист права власності, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням і зняття їх з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона та третя особа по справі [PERSON] є співвласниками однокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В квартирі значаться зареєстровані вона, її син [PERSON], та колишня дружина, відповідачка по справі [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] Оскільки відповідачка з сином не мешкають в квартирі з жовтня 2013 року, просить захистити своє право власності, визнати їх такими,що втратили право користування житловим приміщенням - однокімнатною квартирою , що розташована на [ADDRESS] та зняти з їх реєстрації, стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Відповідачка позовні вимоги визнала у повному обсязі і пояснила, що з жовтня 2013 року вона дійсно не проживає зі своїм неповнолітнім сином на спірній житловій площі, в теперішній час у неї склалася інша сім»я, з якою вона мешкає за іншою адресою в [ADDRESS]. У неї та її сина є можливість зареєструватися за новим місцем проживання. Третя особа [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав, вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Красноармійської міської ради в судовому засіданні вказала, що позовні вимоги, за її думкою є такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та третя особа по справі [PERSON] є співвласниками квартири , що розташована за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 3). В квартирі значаться зареєстрованими [PERSON], [PERSON], та відповідачка по справі [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON] ( а.с. 4). Рішенням красноармійського міськрайонного суду від 09.10.2013 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 8). Згідно акту про не проживання від 17.11.2015 року, складеного ТОВ «Будінвестсервіс» [PERSON], [PERSON] за адресою : [ADDRESS] , не проживають з жовтня 2013 року . Як встановлено в судовому засіданні сторони не можуть добровільно вирішити питання про зняття відповідачів з реєстрації у зв»язку з неприязливими стосунками, що склалися між ними, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права володіння або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Згідно з житловим законодавством членами сім'ї власника (наймача) житла визнаються дружина (чоловік) власника/наймача житла, їхні діти, батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із власником (наймачем) житла і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 3 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] були вселені в квартиру як члени сім»ї власника квартири - третьої особи по справі [PERSON] Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотринадцяти років ( частина 3 вказаної статті). Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Суд приходить до висновку, що визнання неповнолітніх такими, що втратили право на користування житлом в даному випадку не буде суперечити їх інтересам , оскільки як пояснила в судовому засіданні відповідачка по справі, вона разом з неповнолітнім сином мешкає за адресою, там де у неї фактично склалася інша сім»я, і є можливість зареєструватися з сином за новим місцем проживання. Оскільки в судовому засіданні встановлений факт не проживання в квартирі відповідачів по справі з жовтня 2013 року, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Що стосується вирішення питання в частині позовних вимог про зняття з реєстрації відповідачів, то суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 року № 1382-У1 « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( у редакції Закону від 05.07.2012 року № 5088-У1) зняття з реєстрації місця проживання особи належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб, які здійснюють цю діяльність на підставі : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз»яснив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, задоволення вимоги про зняття особи з реєстраційного обліку судом можливе виключно у разі відмови відповідного державного органу виконати рішення суду про втрату особою права користування жилим приміщенням і у разі пред'явлення позову з зазначеними вимогами до даного органу. Враховуючи, що вимоги про зняття з реєстрації осіб заявлені до неналежного відповідача, рішення суду про визнання відповідачів [PERSON], [PERSON] такими, що втратили права користування жилим приміщенням, є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку про те, що вимоги про зняття вказаних осіб з реєстрації, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. До витрат, пов»язаних з розглядом справи відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України склад та розмір витрат, пов»язаних із оплатою правової допомоги, належать до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду слід надати договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов»язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. При цьому недопосутимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Згідно ст. 1 Закону України « Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до п. 38 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду кримінальних і цивільних справ № 10 від 17.10.2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат. Враховуючи вищезазначені норми права, наявність договору про надання правової допомоги, акту виконаних робіт № 06-ц/п-15, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки витрат на правову допомогу в розмірі 400 грн. Також з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial