Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що сторони перебували у шлюбі з 20.02.99 року по 23.09.13 року, за час перебування в якому подружжя придбало квартиру за адресою: [ADDRESS], відповідно договору купівлі-продажу від 29.06.04 року. Оскільки досягти згоди щодо поділу вказаного майна не вдалося, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Крім того, збільшивши позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля Daewoo Nexia 1.5 GL, днз [NUMBER]. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати вказану квартиру особистою приватною власністю, посилаючись на те, що остання не є сумісною власністю подружжя, була набута за кошти, які він та його родина одержали за продану квартиру, яка належала їм на праві приватної власності по 1/5 частини кожному. Крім того, збільшивши позовні вимоги, просив визнати за ним право власності на автомобіль Daewoo Nexia 1.5 GL, днз [NUMBER], оскільки останній був придбаний після фактичного припинення шлюбних стосунків з [PERSON] В судовому засіданні представник позивача первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач та представники відповідача за первісним позовом просили у задоволенні позову відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позови підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.02.99 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який розірвано 23.09.13 року. За час перебування в шлюбі, а саме 29.06.04 року подружжя придбало квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу, укладеним між ТОВ «Інфорт» та [PERSON], копія якого міститься у матеріалах справи. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Судом встановлено, що домовленості чи шлюбного договору у сторін немає. Оскільки вказані квартира та автомобіль придбані сторонами в період шлюбу, вони є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 своєї постанови від 21.12.07 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, виходячи з того, що в України діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На заперечення заявлених позовних вимог стороною відповідача зазначено що спірну квартиру придбано за значну більшу суму, ніж вказану у договорі купівлі-продажу, а саме - 30 500 доларів США, які отримані від продажу своєї квартири. В обґрунтування зазначених обставин, відповідачем надано відповідний договір купівлі-продажу від 23.06.04 року, копію розписки, за якою представник ВАТ «Інфорт» зобов'язувався повернути [PERSON] 30 500 доларів США у разі розірвання договору з боку продавця. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 29.06.04 року, укладеного між ТОВ «Інфорт» та [PERSON], сторони досягли згоди з усіх істотних умов, в тому числі у визначенні ціни договору, тому суд критично відноситься до посилань сторони відповідача на спростування ціни договору, оскільки вони не доведені у встановленому законом порядку. Крім того, зміст статті 17 ЗУ «Про власність», відповідно якої майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічної позовної вимоги про визнання квартири особистою приватною власністю - відмовити. В частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину автомобіля Daewoo Nexia 1.5 GL, днз [NUMBER] встановлено наступне. У травні 2010 року [PERSON] придбано автомобіль Daewoo Nexia 1.5 GL, днз [NUMBER], що підтверджується, відповіддю, наданою Управлінням ДАІ МВС України ГУ в м. Києві. Судом встановлено, що з 2009 року сторони припинили шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, мають окремий бюджет, разом не проживають, що не заперечується обома сторонами. Пленум Верховного Суду України в постанові №11 від 21.11.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначив, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст.57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Згідно ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Враховуючи те, що [PERSON] не надано суду належних доказів тому, що вказаний автомобіль придбаний за кошти сторін, то підстав вважати спірний автомобіль спільним сумісним майном , яке підлягає поділу, у суду не має. Виходячи з наведеного у задоволенні первісної позовної вимоги в цій частині слід відмовити, а зустрічну позовну вимогу про визнання особистою приватною власністю автомобіля - задовольнити. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial