Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у грудні 2013 року він звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Посилаючись на те, що на момент звільнення його з роботи з посади майстра по експлуатації та ремонту водопровідних мереж ДМП ВКГ «Дніпр-Західний Донбас» з ним не проведено кінцевий розрахунок. Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2014 року було задоволено частково його позов та ухвалено стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 505 грн. 57 коп.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 345 грн. 56 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14 жовтня 2013 року по 07 лютого 2014 року в розмірі 14387 грн. 18 коп. На підставі зазначеного рішення був виданий 12.03.2014 року виконавчий лист №191/6018/13-ц та відкрито виконавче провадження. 06 серпня 2014 року рішення суду було виконано. Нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (ст. 116 КзПП) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено ст. 117 КзПП України. Після ухвалення судового рішення роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КзПП України. Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КзПП, при цьому визначальними є такі юридично значемі обставини як виплата належних працівникові сум при звільнені та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Період прострочки виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з урахуванням рішення суду від 07 лютого 2014 року - з 07.02.2014 року по 22.08.2014 року. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені: З 07.02.2014 року по 28.02.2014 року - 15 днів *188,55 = 2828, 25 грн.; З 01.03.2014 року по 31.07.2014 року - 5 місяців*3777,00 грн. = 18885, 00 грн.; З 01.08.2014 року по 22.08.2014 року - 16 днів *3777, 00 грн/20 днів = 3021,60 грн. Загальна сума виплати середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати станом на 22.08.2014 року складає 24734, 85 грн. Просить стягнути зазначену суму. 06.01.2015 року [PERSON] надав суду доповнення до позовної заяви, збільшивши позовні вимоги і просить суд стягнути розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені: З 07.02.2014 року по 28.02.2014 року - 15 днів *188,55 = 2828, 25 грн.; З 01.03.2014 року по 30.11.2014 року - 9 місяців*3777,00 грн. = 33939, 00 грн.; З 01.12.2014 року по 31.12.2014 року - 23 днів *163, 96 грн. = 3771, 00 грн. З 01.01.2015 року по 08.01.2015 року - 3 дні *3777,00 грн./19 = 595, 45 грн. Всього 41133, 70 грн. У судовому засіданні позивач та його представник уточнені та збільшені позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просять суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, надав суду письмову заяву, якою просить провести судовий розгляд без участі їх представника, провадження по справ закрити, так як набрало законної сили рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, вивчивши матеріали справи та оцінивши все у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.02.2014 року було встановлено факт того, що позивач 12 вересня 2013 року був прийняти на роботу до цеху по експлуатації та ремонту водопровідних мереж ДМП ВКГ "Дніпро-Західний Донбас" на посаду майстра з тарифною ставкою розміром 3771,00 грн. та 14 жовтня 2013 року позивач був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією наказу про припинення трудового договору (а.с. 7-8). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2014 року було задоволено частково позов [PERSON] та ухвалено стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 505 грн. 57 коп.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 345 грн. 56 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14 жовтня 2013 року по 07 лютого 2014 року в розмірі 14387 грн. 18 коп. На підставі рішення суду було видано виконавчий лист (а.с. 42) і відкрито виконавче провадження постановою від 17.03.2014 року (а.с. 41). Не зважаючи на обов'язковість виконання рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2014 року, яке набрало законної сили, відповідач в добровільному порядку рішення суду не виконав, тому 17 березня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Синельниківського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення на підставі виконавчого листа №191/6018/13-ц, виданого 12 березня 2014 року. Цією ж постановою ВДВС запропонував ДМП ВКГ «Дніпро - Західний Донбас» добровільно виконати рішення суду в строк до 24 березня 2014 року. Але відповідач ніяких дій щодо добровільного виконання рішення суду не виконав, і тому 06 серпня 2014 року відділом ДВС з рахунку відповідача на рахунок [PERSON] перераховано 15162, 12 грн. у відшкодування заборгованості згідно виконавчого листа №191/6018/13-ц від 12.03.2014 року платіжним дорученням №759 (а.с. 54), на підставі розпорядження №42500965/В12 від 28.07.2014 року (а.с.55). Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. На платіжну картку позивача кошти в сумі 15162, 12 грн. надійшли 06.08.2014 року, що підтверджується роз печаткою ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.9). На підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача належить в повному обсязі стягнути середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 лютого 2014 року по 06 серпня 2014 року в сумі 23701, 45 грн., виходячи з розрахунку: з 08.02.2014 року по 28.02.2014 року - 22 днів х 188, 55 грн. (середньомісячна заробітна плата встановлена рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 07.02.2014 року) = 4148, 10 грн. ; березень - липень 2014 року - 5 місяців х 3771, 00 грн. (середньомісячна заробітна плата встановлена рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 07.02.2014 року) = 18855, 00 грн.; серпень 2014 - 5 днів х 139, 67 грн. (середньомісячна заробітна плата встановлена рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 07.02.2014 року) = 698, 35 грн. В іншій частині позовних вимог суд вважає необхідним відмовити у зв'язку з необгрунтованністю. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через період часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день він не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведене відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідач не надав доказів відсутності своєї вини. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково в сумі 23701, 46 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки позовні вимоги частково задоволені, а позивач від сплати судового збору звільнений, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 243,60 грн. на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial