Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому з урахуванням уточнень просив зобов'язати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], не чинити перешкоди в користуванні належним [PERSON] на праві приватної власності житловим будинком № 36 по вулиці Піонерській у селі Вільне, Новомосковського району, Дніпропетровської області. Виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], із житлового будинку № 36, розташованого за адресою: вулиця Піонерська, у селі Вільне, Новомосковського району, Дніпропетровської області без надання їм іншого жилого приміщення. Позов, з посиланням на норми ст. 41 Конституції України, ст. 16, ч.1 ст. 316, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 379, ст.387, ст. 391, ч. 1 ст. 570, ч.2 ст. 571 ЦК України, ч.ч. 2, 3 ст. 7, ч. 3 ст. 116 ЖК України, обґрунтовано посиланням на те, що позивач є власником житлового будинку загальною площею 59,2 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області по вул. Піонерська, буд. 36, розташованого на земельній ділянці місцевої сільської ради. У жовтні 2013 року між позивачем та [PERSON] відбулася домовленість щодо купівлі-продажу вищезазначеного будинку - за 10 000 доларів США, що на той період складало 80 000 грн. Згідно домовленості, відповідач-1 повинна виплатити позивачу вищевказану суму та оформити договір купівлі-продажу на житловий будинок за свій рахунок. 23 жовтня 2013 року відповідач внесла завдаток у грошовій сумі 30 000 грн. 00 коп., що відповідало 3 750 доларів США, про що складено розписку. Остаточну суму, а саме: 6 250 доларів США відповідач-1 повинна була виплатити протягом року з кінцевим терміном - 23 жовтня 2014 року. Сплативши грошові кошти позивачу, відповідач-1 та члени її сім'ї вселилися в житловий будинок, а позивач не стала заперечувати проти проживання, наголосивши на необхідність сплати орендної плати та комунальних послуг. Водночас, з 23 жовтня 2013 року по 23 жовтня 2014 року, остаточна грошова сума у розмірі 6 250 доларів США за домовленістю не виплачена. Позивач неодноразово усно зверталася до [PERSON] щодо повернення боргу, але звернення ігнорувались, із посиланням на те, що розрахунок повинен відбутись протягом року. 19 листопада 2014 року позивач надіслала відповідачу звернення з проханням щодо підготовки документів для продажу будинку, виплати остаточної грошової суми та підписання основного договору, але відповідач-1 звернення проігнорувала. 04 грудня 2014 року позивач надіслала лист відповідачу з вимогою добровільно виселитися з житлового будинку № 36 по вул. Піонерській у с. Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області, залишений без задоволення. Вказує, що відповідачі в будинку не зареєстровані, договору найму з ними не укладено, що свідчить про зайняття належного позивачу будинку обманним шляхом. Займаючи будинок, перебуваючи в ньому без достатніх правових підстав, відповідачі перешкоджають позивачу користуватися власністю, не бажають звільнити будинок. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, наведених в позові. Відповідач-1 та її представник просили відмовити в задоволенні позову, вказуючи на правомірності користування будинком, належним позивачу, відсутності заперечень з боку позивача на використання будинку, договірні відносини між сторонами. Відповідач-2 в судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої відмовляється від представника [PERSON] та просив відкласти розгляд справи, оскільки він не має можливості з`явитися в судове засідання для надання пояснень наполягаючи на необхідності залучення нового представника. Водночас, з урахуванням того, що відмова від представника відповідача-2 відбулась після відмови судом в задоволенні заяви про зупинення у справі через хворобу відповідача-2, враховуючи тривалий час розгляду справи, суд вважає не поважною причину не явки відповідача-2 до судового засідання та вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача-2. Відповідачі 3, 4 до судового засідання не з`явились, у відповідності до норм ст.39 ЦПК України, законний представник відповідачів [PERSON] не заперечувала проти подальшого розгляду справи за відсутності цих осіб. Від Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області надійшла заява, згідно якої представник повідомлений про дату час та місце розгляду справи, просить проводити судове засідання за відсутності представника. Не заперечив проти задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку загальною площею 59,2 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області по вул. Піонерська, буд. 36 /а.с.12, 13/. Сторонами визнано, що 23 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено усну угоду про купівлю-продаж будинку, розташованого за адресою: вул. Піонерська, буд. 36, с. Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області за ціною за 10 000 доларів США. 23 жовтня 2013 року складено розписки, згідно яких [PERSON] передала [PERSON], а [PERSON] отримала від [PERSON] в якості завдатку за будинок, розташований за адресою: вул. Піонерська, буд. 36, с. Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області грошові кошти в сумі 30 000 грн. 00 коп. /а.с.14, 25/. При цьому, сторони визнали, що відповідач повинна виплатити позивачу остаточну суму, протягом року до 23 жовтня 2014 року 19 листопада 2014 року позивач надіслала відповідачу звернення з проханням підготовки документів для продажу будинку, виплати остаточної грошової суми та підписання основного договору /а.с.15/. 05 грудня 2014 року позивач звернулась до відповідача-2 із проханням виселення з домоволодіння /а.с.17/. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власним майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2. ст. 7 ЖК України власник житла має право на володіння, користування і розпоряджання житлом.. Відповідно до ч. 3 ст. 7 ЖК України власник житла має право розпоряджатися ним на свій розсуд, зокрема продавати, обмінювати, відчужувати іншим шляхом належне йому житло, передавати в найм, укладати інші договори, не заборонені законодавством; Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Як свідчать матеріали справи, не заперечувалось сторонами, договору найму житлового приміщення, належного позивачу між позивачем та відповідачем-1 не укладалось. В судовому засіданні сторонами визнано той факт, що відповідачі, передавши грошові кошти позивачу в розмірі 30\~000 грн., зайняли житлове приміщення, належне позивачу, при цьому, враховуючи відсутність заперечень зі сторони позивача користувались житловим приміщенням, уклавши договори з комунальними підприємствами щодо споживання комунальних послуг, здійснювали оплату комунальних послуг з 23 жовтня 2013 року. Водночас, доказів наявності укладеного між сторонами договору найму, з урахуванням положень ст.ст. 810, 811 ЦК України суду не надано. Доказів набуття відповідачами права власності на майно, згоди позивача на проживання відповідачів у приміщенні будинку матеріали справи не містять. За таких обставин, матеріали справи свідчать, що відповідач-1 та відповідач-2 без належних правових підстав самоправно зайняли жиле приміщення. На вимогу позивача, отриману останніми згідно пояснень, наданих в судовому засіданні, добровільно зайняте житлове приміщення не звільнили, доказів протилежного суду не надали. У відповідності до відміток про реєстрацію в паспортах громадянина України, мають постійне місце реєстрації за адресою: с.Вільне, вул. Щорса, 12 та с. Вільне, вул. Чкалова, 33 Новомосковського району Дніпропетровської області, внаслідок чого на підставі ст.116 ЖК України підлягають виселенню, без надання іншого житлового приміщення. Водночас, щодо вимог про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням суд вважає за необхідне відмовити, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів створення перешкод в користуванні будинком. Щодо вимог про виселення без надання іншого житлового приміщення неповнолітніх [PERSON], [PERSON], то суд в цій частині позову вважає за необхідне відмовити на підставі наступного. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Так, стаття 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" встановлює, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користуватися жилим приміщенням, оскільки відповідно до частин 2 та 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Таким чином, відсутність попередньої згоди органів опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти є підставою для визнання такого правочину недійсним. За таких обставин, оскільки матеріали справи не містять письмової згоди відповідного органу опіки та піклування на виселення дітей підстав для задоволення позову в цій частині суд не вбачає. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial