Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] пред`явила через суд зазначений позов до відповідача на предмет поділу спільного сумісного майна подружжя, набутого за спільні кошти подружжя під час шлюбу, в якому сторони перебували з 05 серпня 2011 року по 06 лютого 2017 року, а саме: автомобіля марки GEELY, моделі МК 1,5L, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) - VIN - [NUMBER] , колір - сірий, 2013 року випуску, зареєстрованого за відповідачем 27 липня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2017 року за № 257, проте після розірвання шлюбу відповідач не здійснює дій по оформленню за нею Ѕ частки, а автомобіль в цілому зареєстрований на праві власності виключно на ним, що перешкоджає їй у рівному з відповідачем здійсненні прав власника, тому позивач просила суд визнати спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем право власності на Ѕ частку вказаного легкового автомобіля. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв і про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином згідно з ст.ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем його постійного проживання (перебування). З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 01 лютого 2021 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Ухвалою суду від 17 березня 2021 року в задоволенні клопотання відповідача від 09 березня 2021 року про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору відмовлено. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, додатково пояснивши, що з огляду на розірвання шлюбу і наявність у кожного свого бюджету здійснення спільної сумісної власності та утримання цієї власності без визначення часток, з огляду на відмову відповідача у перереєстрації Ѕ частки за нею, створює певні перешкоди у здійсненні позивачем права власності, зокрема, стосовно цивільно-правової відповідальності, страхування, як і створює безперешкодну можливість відповідача відчужити цей автомобіль без її згоди та повідомлення про це, незважаючи на те, що автомобілем користується наразі переважно вона, тому вважає, що згоди з приводу поділу спільного майна з відповідачем вони не дійшли. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив та про розгляд справи в його відсутність не клопотав, на підставі чого проведений заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280, 281 ЦПК України з урахуванням письмової згоди позивача. Суд, заслухавши усні пояснення позивача, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог згідно ст. 13 ЦПК України за наявними в ній матеріалами з частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 05 серпня 2011 року перебували у шлюбі, про що Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області вчинено актовий запис №769, та який розірвано зі зміною прізвища дружини на дошлюбне « [PERSON] » на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року № 204/8457/16-ц, що набрало законної сили 17 лютого 2017 року (а.с.43). 27 липня 2013 року, тобто під час шлюбу, між ІП «Центр-Автокраїна», що діяло через Іноземне підприємство «АІС-Дніпропетровськ» на підставі агентського договору № ЦА/Р015-02 від 01 липня 2013 року, та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу № 261 легкового автомобілю марки GEELY, моделі МК 1,5L, комплектації Basic plus, 2013 року випуску вартістю 79660,00 грн. з урахуванням ПДВ. Вказаний договір виконаний сторонами повністю, що підтверджується видатковою накладною № 257 від 27 липня 2013 року ТОВ «Глобал Автогруп», рахунком-фактурою № ##ЗК00274543 від 27 липня 2013 року ІП «Центр-Автокраїна», квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» від 27 липня 2013 року № 20250.963.1 на суму 79660,00 грн., сплачену від імені [PERSON] на користь ІП «Центр-Автокраїна» з призначенням платежу «за автомобіль згідно рахунку № ##ЗК00274543 від 27.-7.2013», а також актом приймання-передачі автомобіля від 27 липня 2013 року (а.с.10-13). Придбаний автомобіль марки GEELY, моделі МК 1,5L, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) - VIN - [NUMBER] , колір - сірий, 2013 року випуску зареєстрований на праві власності за відповідачем, про що до матеріалів справи долучене в копії свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] від 27 липня 2017 року (а.с.14). Також судом встановлено, що станом на день розгляду справи автомобілем користується переважно позивач. За Сімейним кодексом України встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається (презумується), що воно є спільним. Презумпція спільності констатує, що сторона, яка потребує віднесення придбаного у період шлюбу майна до категорії спільного, не повинна представляти ніяких доказів, а всі види майна, придбаного в період шлюбу вважаються спільними незалежно від того, включений законом той чи інший об`єкт до переліку спільного майна чи ні. Виключення того чи іншого виду майна зі складу спільності, навпаки, потребує прямої вказівки закону на те що, що цей вид майна є особистою (роздільною) власністю одного з подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 22, 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Отже, спірний автомобіль набутий подружжям за час шлюбу за відплатним договором, укладеним в інтересах сім`ї, і відповідно до ст. 60 і ч. 3 ст. 61 СК України належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності незалежно від факту реєстрації права за одним із подружжя та від розміру заробітку кожного з них. Одночасно суд приймає до уваги, що власність зобов`язує (ч.4 ст. 319 ЦК України). Захищаючи свої права, власник майна відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Здійснення права спільної сумісної власності врегульовано нормами ст. 369 ЦК України, відповідно до яких співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Спірний автомобіль за правилами ст. 183 ЦК України є річчю неподільною. Розв`язуючи спір, суд приймає до уваги, що наразі автомобіль є спільною сумісною, а не частковою власністю сторін, є джерелом підвищеної небезпеки згідно зі ст. 1187 ЦК України з відповідними правовими наслідками як для володільця, так і для власника, зокрема, і стосовно страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, така річ, як автомобіль, потребує спеціального технічного обслуговування (сезонного, капітального, поточного), а його механізми мають властивість виходити з ладу, як за строком експлуатації, так і через дії (бездіяльність) користувача, що зумовлює покладення тягара витрат з відновлення і ремонту на особу, з діями або бездіяльністю якої таке пошкодження перебуває у причинно-наслідковому зв`язку, який у кожному випадку підлягає встановленню та у випадку неподільності речі, може бути визначений лише з вірогідністю і ставитиме одного із співвласників у вкрай невигідне для себе становище, як і можливість безперешкодного відчуження, передачі в заставу цього автомобіля, звернення на нього стягнення за особистими борговими зобов`язаннями відповідача, з огляду на реєстрацію права власності на останній лише за одним із спільних сумісних співвласників та відсутність обов`язкового для такої угоди нотаріального посвідчення та перевірки нотаріусом згоди іншого із співвласників. Звідси, встановивши належність спірного автомобіля до спільного сумісного майна подружжя, суд приходить до висновку про право позивача за ст.69 СК України на поділ вказаної квартири, та, враховуючи вимоги ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України, при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності виходить з їх рівності, за відсутності обставин, які дають підстави за ст. 70 СК України для відступу від засад рівності часток у праві власності подружжя, тобто з визнанням по Ѕ частці у праві спільної власності на автомобіль за кожним із сторін, з одночасним припиненням права спільної сумісної власності сторін у відповідності зі ст.372 ЦК України. При цьому, оскільки відповідач не ставив питання про визнання вказаного майна особистою приватною власністю та не оспорює належність вказаного автомобіля до спільного сумісного майна подружжя, то вказаний факт не потребує додаткового визнання по суду, а тому в задоволенні вимог про визнання такого автомобіля спільною сумісною власністю подружжя належить відмовити, з огляду на те, що належним і достатнім способом захисту прав позивача буде визнання за позивачем права на частку у спільній власності на цю річ. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України належить покласти на відповідача таз огляду на те, що ухвалою суду від 01 лютого 2021 року позивача звільнено від сплати судового збору, вказані судові витрати підлягають сплаті відповідачем на користь держави.

Outcome: partial