Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до територіальної громади в особі виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, [PERSON], треті особи: восьма Дніпропетровська нотаріальна контора; відділ архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог (з урахуванням уточнень від 29 травня 2014 року) позивач посилається на те, що з 1960 року по 1968 рік [PERSON] (батько позивача) за свої особисті гроші збудував будинок за адресою [ADDRESS]. Згодом [PERSON] в 1990 році добудував ганок з навісом, в 1973 році господарчі будівлі. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на вищевказане домоволодіння. Спадкоємцем за заповітом посвідчений восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] є його донька [PERSON]. В лютому 2014 року позивач звернулась до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою нотаріуса від 11.02.2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок. Свою постанову нотаріус обґрунтував тим, що у позивача відсутні на руках зареєстровані належним чином правовстановлюючі документи на житловий будинок. На підставі викладеного позивач просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок А-1 зприбудовою А' загальною площею, 57,2 кв.м, житловою 31,7 кв.м, та господарчих будівель і споруд розташованих за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Доручити відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції в Дніпропетровській області провести реєстрацію переходу права власності на житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] за [PERSON], після померлого [INFO] [PERSON]. Позивач та представник позивача, в судовому засіданні, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, підтвердивши всі обставини викладені в позовній заяві. Представник виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позовної заяви. [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Восьма Дніпропетровська нотаріальна контора, відділ архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно в судове засідання не з»явилися. Про час і місце засідання суду повідомлені згідно з вимогами чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню зважаючи на наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є Батьком [PERSON] (а.с. 8). Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 7). 29 березня 1960 року згідно з рішенням № 6 від 29 березня 1960 року виконком Ігренської міської ради депутатів трудящих [PERSON] для будівництва індивідуального житлового будинку була надана земельна ділянка площею 600 кв.м. [ADDRESS], що підтверджується копією рішення міської Ради, довідкою про землекористування, виданою Дніпропетровським міжміськимбюро технічної інвентаризації, планом земельної ділянки по [ADDRESS] (а.с.10,11). На підставі вищезазначеного рішення виконкому Ігренської міської ради, 10 квітня 1960 року з [PERSON] був укладений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індівідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідчений 07.05.1960 року в Дніпропетровській нотаріальній конторі за реєстровим № 1-4829. Відповідно до п. 9 зазначеного договору: по закінченню будівництва зведені на земельній ділянці забудови приймаються в експлуатацію та стають власністю «Забудовника» після визнання приймальною комісією місцевої ради депутатів трудящих повної готовності зведених будівель, оформлених актом комісії (а.с.13-14) Відповідно до довідки Самарського рай комунгоспу м.Дніпропетровська від 01.02.1980 року домоволодінню було присвоєно адресу [ADDRESS]. (а.с.18). Житловий будинок А-1 з прибудовою А1-1 було прийняте в експлуатацію, про що свідчить акт приймання індивідуального житлового будинку, який затверджено рішенням № 5 виконкому Ігренської міської ради депутатів трудящих Дніпропетровської області від 04 березня 1969 року, що підтверджується відповідним атом і рішенням (а.с.15-16). [PERSON] не надав договір на безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку, акт приймання в експлуатацію для реєстрації КП «ДМБТІ». Відповідно до статей 54, 58, 59 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року, який діяв до прийняття в 1963 році ЦК Української РСР (введений в дію 01.01.1964 року), на період початку будівництва, предметом приватної власності можуть бути будівлі, власники яких мають право володіти, користуватися, розпоряджатися ними. Відповідно до п. 32 Положення про житлово-будівельні колективи і індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР (затвердженої постановою Ради міністрів УРСР від 30.04.1958 року) нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської ради і індивідуальним забудовником є документ, що підтверджує правов особистої власності на збудований будинок. Відповідно до п. 4.7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР Міністерства комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української РСР, що належать місцевим радам депутатів трудящих. Державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціяи, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Згідно з п. 14 Додатку № 1 вищевказаної інструкції правовстановлюючими документами на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР є нотаріально посвідчені договори про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та затвердження виконкомом місцевої ради акт про прийняття будинку в експлуатацію є правовстановлюючим документом. До набрання чинності Цивільним кодексом України та Закону України «Про державну реєстрацію» виникнення права власності на будинки не залежало від державної реєстрації, тобто до 01.07.2014 року. До будинку А-1 в 1990 році добудовано ганок з навісом «а» бетонний з використанням стійки стовпів, покритий шифером. В 1973 олці літню кухню-сарай «Б» з погребом під літнею кухнею «Б» зі шлакобетонних блоків, на кухні з погребом під літнею кухнею «Б» зі шлакобетонних блоків, на кухні і сараї покриття шифером, перекриття дерев»яні, підлога, цементна, на погребі перекриття залізобетон, з ганком «Б», в 1976 році сарай «В» площею 33,6 кв.м з цегли, покрівля шиферна, перекриття дерев»яне, підлога цементна, в 1990 році зробив навіс «Д», дерев»яний покритий шифером, 1990 році цегляну вбиральню «Е», покриту шифером. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], актовий запис 678 (а.с. 59). Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок за адресою [ADDRESS]. Спадкоємцем за заповітом посвідченим 25 березня 2008 року Восьмою Дніпропетровською Державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-1260, після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] (а.с.23). 11 лютого 2014 року постановою восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальної діїу зв»язку із відсутністю у заявника на руках правовстановлюючих документів на житловий будинок, які були б належним чином зареєстровані.(а.с.24). Рішенням № 11070737 від 20 лютого 2014 року та листом від 08.02.2014 року № 637/10.11-20/310 відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно позивачу було відмовлено у реєстрації договору забудови, у зв»язку з тим, щодоговір забудови укладений з [PERSON], помер не провівши реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав прав на нерухоме майно та їх обтяжень, окрім того за померлою особою реєстрація права не проводиться (а.с.25). 31.03.2014 року позивач отримала відмову Дніпропетровської державної архітектурно-будівельної інспекції у видачі сертифікатів про готовність об»єкта до експлуатації (а.с.26). Всі споруди буди зведені до 1992 року. Відповідно до технічного паспорту домоволодіння розташоване за адресою [ADDRESS], складається з: А-1 жтловий будинок, Б-літня кухня, В-сарай, Д-навіс, Е- убиральня, та №1-5, 7, 1/2 №6, I, .II - споруди замощення (а.с. 141-148). Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. П. 3.1 Листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ " Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, також передбачено і ст. 392 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до Закону підлягало державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягали державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 вищезазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкову реєстрацію таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалися підзаконними нормативними актами: - інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56; - тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом мінюсту України від 07.02.2002 року № 7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, суд вважає, що лише відсутність факту реєстрації договору в МБТІ не може бути перешкодою для реєстрації позивачем свого права на спадщину. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (195 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23.09.1982 р.) відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Виходячи з вищенаведених обставин справи, та з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] є цілком обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки позивачем надані докази в підтвердження обґрунтованості своєї заяви. На підставі викладеного,

Outcome: partial