Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

У липні 2014 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у остаточній редакції якого просив стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 18450,64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 96963,52 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що працював у відповідача на посаді начальника служби безпеки. 25.09.2008 р. його призначено на посаду заступника директора по кадрам, режиму та ГПТУ. 27.09.2010 р. його звільнено за власним бажанням. Станом на момент подання позовної заяви заборгованість відповідача зі сплати йому заробітної плати складає 18450,64 грн., яка до цього часу не погашена. Середньоденна заробітна плата складає: 111,51 грн., а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 15.09.2014 р. складає: 111,51 грн. * 1023 (середньомісячне число робочих днів станом на 15.09.2014 р.) = 114074,73 грн. Після утримання податку з доходів фізичних осіб сума до виплати складає 96963,52 грн. З урахуванням тривалості порушення відповідачем його прав, що спричинило значні моральні страждання та потягнуло суттєві зміни у його житті, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у 10000 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні вищевикладеним. Моральну шкоду обґрунтував наявністю на його утриманні матері похилого віку та його борговими зобов'язаннями у зв'язку із неотриманням коштів. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, вважає необґрунтованою вимогу щодо стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень 2010 р., оскільки 06.12.2011 р. стягувачу видано посвідчення КТС ДП ХПЗ ім.. Т.Г. Шевченка № 295 про стягнення заборгованості із заробітної плати, включаючи ці періоди. На підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету, наказами по підприємству на протязі вересня 2010 р. - серпня 2014 р. встановлено особливий режим підприємства, в зв'язку з чим, кількість фактично відпрацьованих робочих днів згідно графіку роботи підприємства з 28.09.2010 р. станом на 01.10.2014 р. складає 398 днів, за які фактично зроблено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачу. Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.08.2009 р. порушено провадження у справі про банкрутство ДП ХПЗ ім. Т.Г.Шевченка, а ухвалою від 06.11.2009 р. запроваджено процедуру санації. Зазначає, що вина підприємства щодо своєчасної виплати заробітної плати позивачу відсутня. Докази на підтвердження того, що позивачеві спричинені моральні страждання до позовної заяви надані не були і зазначені твердження є необґрунтованими. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно зі ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно у робочій день, в строк, встановлений колективним договором, але не менш ніж два рази на місяць через час, який не перевищує шістнадцяти календарних днів. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] з 01.08.2008 р. прийнятий до ДП «ХПЗ ім. Т.Г.Шевченка» на посаду начальника служби безпеки, наказ № 643 К від 31.07.2008 р. 25.09.2008 р. його призначено заступником директора по кадрам режиму та побуту. 27.09.2010 р. звільнений з роботи за ст. 38 ч. 3 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 4-5) і не оспорюється представником відповідача. Як вбачається з довідки, виданою відповідачем від 28.01.2014 року, перед [PERSON] мається заборгованість по заробітній платі за період з березня 2010 року по вересень 2010 року в сумі 18450,64 грн. (а.с. 7). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно довідки про середньоденний розмір заробітної плати [PERSON], виданої відповідачем 14.04.2014 року, середньоденна заробітна плата за два місяці перед звільненням становить 111,51 грн. (а.с. 6) (2883,15 +1911,66 : 43). Суд погоджується із розрахунками, наданими позивачем. Абз.3 п.8 Порядку встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. При визначенні кількості днів, які повинні бути оплачені позивачу на підставі ст.117 КЗпП України суд керується листами Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норм тривалості робочого часу» на 2010, 2011, 2012, 2013, 2014 роки « 8515/0/14-13/13 від 23 серпня 2011 р., №9050/0/14-12/13 від 21 серпня 2012 р., № 9884/0/14-13/13 від 04.09.2013 р. відповідно. На день винесення судом рішення, середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді становить 1007 днів, у тому числі у жовтні 2010 року - 69 днів, у 2011 році - 250 днів, у 2012 році - 251 день, у 2013 році - 251 день, у 2014 році - 186 днів. Сума середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені станом на 01.10.2014 року складає 112290,57 грн. ( 111,51 грн. х 1007 робочих дні). Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку по день остаточного розрахунку відповідають вимогам Закону, а тому підлягають задоволенню. Суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки як вбачається із довідки щодо сплати заборгованості по зведеному виконавчому провадженню у відношенні ДП «ХПЗ ім. Т.Г.Шевченка» на користь фізичних осіб станом на 28.02.2014 р. (а.с. 24-26) [PERSON] видано посвідчення КТС № 295 від 06.12.2011 р. про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 18450,64 грн., даної обставини позивач не заперечував. Крім того, суд не погоджується в доводами представника відповідача в той частині, що при визначені розміру середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільнені береться до уваги скорочений графік роботи підприємства, оскільки даний графік був установлений на підприємстві після звільнення позивача з роботи, а дія наказів підприємства на звільненого працівника не поширюється. У зв'язку з тим, що права позивача у сфері трудових відносин порушено, його вимоги щодо відшкодування моральної шкоди підлягають також частковому задоволенню. Згідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи. Суд вважає, що така тривала невиплата заробітної плати відповідачем дійсно спричинила позивачу моральну шкоду, але, виходячи з обставин спричинення шкоди, принципів розумності і справедливості, суд вважає, що розмір заподіяної моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 500,00 грн., що є достатньою, справедливою та виваженою для компенсації моральних страждань позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки справу доведено до суду з вини відповідача, з нього підлягає стягненню на користь держави судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial