Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, просила виділити їй 1/2 частину від 1/2 частини будинку за адресою: вул. Наварійська, 74 у с.Солонка, Пустомитівського району, Львівської області, яка зареєстрована на [PERSON] та 1/4 частину земельної ділянки для обслуговування будинку, кадастровий номер 01:08:458:00317; 1/2 частину статутного капіталу та майна приватного підприємства «Асторія», ідентифікаційний код юридичної особи 23976287; 1/2 частину вартості автомобіля «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER], а також відповідачу [PERSON] виділити 1/2 частину від 1/2 частини будинку за адресою: вул. Наварійська, 74 у с.Солонка, Пустомитівського району, Львівської області, яка зареєстрована на [PERSON] та 1/4 частину земельної ділянки для обслуговування будинку, кадастровий номер 01:08:458:00317; 1/2 частину статутного капіталу та майна приватного підприємства «Асторія», ідентифікаційний код юридичної особи 23976287; 1/2 частину вартості автомобіля «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова 3N1BCAC11UL445521. В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що 18.07.1998 було укладено шлюб між сторонами, який розірвано у 2012 році. За час шлюбу вони набули будинок по вул. Наварійсьій, 74 у с.Солонка, Пустомитівського району, Львівської області, земельну ділянку для обслуговування будинку, приватне підприємство «Асторія», автомобіль «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER]. 03.07.2008 року відповідач подарував їй половину вищевказаного будинку. Згоди щодо поділу спільного майна вони не досягли, відповідач виганяє її з донькою з будинку, неодноразово вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо неї, доньки та її матері. Просить поділити спільне майно подружжя у судовому порядку. В ході розгляду справи, позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги та просить поділити майно, яке належить їй і відповідачу на праві спільної сумісної власності наступним чином: виділити їй 1/4 частину будинку за адресою: вул. Наварійська, 74 у с.Солонка, Пустомитівського району, Львівської області, яка зареєстрована на [PERSON] та 1/4 частину земельної ділянки для обслуговування будинку, кадастровий номер 01:08:458:00317; 1/2 частину статутного капіталу, що на момент розірвання шлюбу, станом на 28.11.2011 року, становив 180250,00 грн.; 1/2 майна приватного підприємства «Асторія», ідентифікаційний код юридичної особи 23976287, яке складається з нежитлових приміщень за адресою: м.Львів, вул. Заводська, 8; 1/2 частину вартості автомобіля «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] ; виділити [PERSON] 1/4 частину будинку за адресою: вул. Наварійська, 74 у с.Солонка, Пустомитівського району, Львівської області, яка зареєстрована на [PERSON] та 1/4 частину земельної ділянки для обслуговування будинку, кадастровий номер 01:08:458:00317; 1/2 частину статутного капіталу, що на момент розірвання шлюбу, станом на 28.11.2011 року, становив 180250,00 грн.; 1/2 майна приватного підприємства «Асторія», ідентифікаційний код юридичної особи 23976287, яке складається з нежитлових приміщень за адресою: м.Львів, вул. Заводська, 8; 1/2 частину вартості автомобіля «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] , а також витребувати правовстановлюючі документи на вищевказане майно у відповідача. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні мотивам звернення до суду. Просили позов задовольнити. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечили та пояснили, що майно, яке просить поділити позивач, не було спільно нажите, оскільки будинок побудував відповідач самостійно, до моменту укладення шлюбу. Перебуваючи у шлюбі він подарував своїй дружині, позивачу, 1/2 ідеальної частини житлового будинку №74 по вул. Наварійській в с.Солонка, Пустомитівського району, Львівської області. У договорі дарування, з яким була ознайомлена позивач, зазначалося, що відчужувана 1/2 частина житлового будинку є особистою приватною власністю дарувальника, забудова якої де-факто здійснена в 1995 році. Земельна ділянка теж є його особистою власністю, оскільки була передана йому безкоштовно в порядку безкоштовної приватизації згідно рішення Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 20.03.2007 року. Автомобіль «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] на момент подачі позовної заяви не перебував у його власності. ПП «Асторія» створене та існуюче до шлюбу, а тому позивач не має права на таке майно. Майно ПП «Асторія» було сформовано виключно за його кошти, колишня дружина жодної участі у цьому не приймала. Крім того все майно ПП «Асторія» перебуває в заставі «Банку «Форум» згідно іпотечного договору від 05.07.2008 року. Просили у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка [PERSON], дослідивши матеріали позову та докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.07.1998 року, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.03.2012 року. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що передбачено ст. 60 СК України. В той же час, за змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо доведено, що набуття майна відбулося за час шлюбу і кошти подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Між тим, слід мати на увазі, що у разі встановлення того, що майно набуте за час шлюбу, за чинним сімейним законодавством презюмується його належність подружжю. Той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Судом встановлено, що будинок по вул. Наварійська, 74 у с.Солонка, Пустомитівського району Львівської області був побудований у 1997 року, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи №5/41 (Папка №41), зокрема оцінювального акту на будинок, складеного 03.06.2008 року, у якому рік побудови вказується 1997 рік, а також технічного опису будівель і споруд. Посилання представника позивача на виправлення дати побудови будинку з «1998» на «1997» відповідачем не може бути прийняте до уваги судом, оскільки матеріали інвентаризаційної справи надані на вимогу суду та доступу до таких відповідач не мав. Крім того, дата побудови будинку саме в 1997 році підтверджується іншими наявними в інвентаризаційній справі документами. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, державна реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. Аналогічна позиція викладена у Постанові Вищого Господарського Суду від 05.04.2017 року у справі №910/11650/16. Факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності. Сама по собі реєстрація права та видача свідоцтва не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Таким чином право власності на будинок по вул. Наварійська, 74 у с.Солонка, Пустомитівського району, Львівської області виникло у відповідача у 1997 році, а не з моменту прийняття рішення виконкомом від 26.05.2005 року та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи, 03.07.2008 року відповідач передав у дар 1/2 вказаного будинку позивачеві. В матеріалах справи відсутні відомості щодо заперечення позивачем права власності відповідача на вказаний житловий будинок на час укладення договору дарування. Таким чином, позивач [PERSON] погоджувалася, що житловий будинок по вул. Наварійська, 74 у с.Солонка Пустомитівського району Львівської області належить на праві власності відповідачу [PERSON] Суд приходить до висновку, що 1/2 житлового будинку по вул. Наварійська, 74 у с.Солонка, Пустомитівського району Львівської області не є майном набутим у шлюбі, та не підлягає поділу. Оскільки за нормою ст.120 ЗК України, набуття права власності на земельну ділянку є похідним від права власності на житловий будинок, для будівництва та обслуговування якого земельну ділянку було надано, та було встановлено, що таке не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку про неможливість поділу і земельної ділянки для обслуговування 1/2 житлового будинку по вул. Наварійська, 74 у с.Солонка, Пустомитівського району, Львівської області. Згідно зі ст. 115 ЦК України, ст.ст. 55, 112 ГК України суб'єктами господарювання є юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, яким належить право власності на майно. З моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна і це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб. Згідно зі ст.ст. 116, 147 ЦК України розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника. З огляду на викладене, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні юридичної особи субєкта господарювання, це майно належить цьому субєкту господарювання на праві власності. Той з подружжя, хто є засновником цього субєкта господарювання набуває корпоративні права, що включають правомочність на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону. Інший з подружжя набуває право вимоги виплати йому частини доходів цього субєкта господарювання за умови доведення ним обставин, які підтверджують внесення вкладу до статутного фонду за рахунок спільного майна подружжя, за взаємною згодою подружжя та в інтересах сім'ї. Можливості поділу між подружжям статутного фонду підприємства та визнання за іншим з подружжям, хто не є і ніколи не був учасником цього підприємства, права на певну частку у статутному фонді підприємстві, не лише не передбачене чинним законодавством, а й прямо суперечить положенням ст. 41 Конституції України, ст.115, 116, 147, 316-319 ЦК України, ст.ст. 55, 112 ГК України, ст.ст. 60, 61, 71 СК України, п.п. 28, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року. Згідно свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) субєкта підприємницької діяльності юридичної особи, ПП «Асторія» було зареєстроване 23.10.2000 року. Засновником такого був [PERSON] За договором №474 купівлі-продажу будівель шляхом викупу від 26.07.2001 року, укладеного між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та ПП «Асторія», такій передано у власність нежитлові будівлі, розташовані за адресою м.Львів, вул. Заводська, 8. Стороною позивача в ході розгляду справи не було надано жодного доказу, який підтверджував би факт внесення коштів до статутного фонду ПП «Асторія» [PERSON], за рахунок спільного майна подружжя, що виключає можливість вважати цю обставину доведеною. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що кошти від продажу квартири згідно договору купівлі-продажу від 29.05.2008 року вона віддала в рахунок погашення кредиту [PERSON] не може бути прийнято до уваги судом як доказ участі позивача у діяльності ПП «Асторія». Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] була зареєстрована фізичною особою-підприємцем 02.06.2008 року та як фізична особа-підприємець отримувала прибутки за період 4 кварталу 2008-2012 року, що підтверджується копіями наданим суду звітів. Судом встановлено, що 02.06.2008 року було придбано автомобіль «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER], який на час вирішення спору було відчужено. Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №4569, складеного 31 травня 2016 року, ринкова вартість автомобіля «Ніссан Тііді 1.6» ідентифікаційний номер 3N1BCAC11UL445521, реєстраційний номер [NUMBER], на час завершення експертизи, з врахуванням його стану, визначеного при обстеженні 05.02.2016 року, становить 119067,00 грн. Позивач не надавала згоди відповідачу на відчуження вказаного автомобіля, про що свідчить наявність судового спору про його поділ. Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 12 жовтня 2016 р. у справі № 6-1587цс16, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Таким чином, судом встановлено, що автомобіль марки «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] було придбано відповідачем під час перебування у шлюбі за спільні з позивачем кошти. У відповідності до ч.3 ст.10 та до ч.1\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін виник спір. Згідно ч.4\~ст.60 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо поділу 1/2 частини будинку по вул. Наварійська, 74 у с.Солонка, Пустомитівського району Львівської області та земельної ділянки для обслуговування будинку, а також статутного капіталу та майна приватного підприємства «Асторія» є безпідставними та задоволенню не підлягають. Позовні вимоги щодо поділу автомобіля слід задовольнити та виділити позивачу 1/2 вартості автомобіля «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова [NUMBER] шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 59533,50 гривень грошової компенсації. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем не надано суду оригіналу квитанції про оплату вартості судової автотоварознавчої експертизи, а тому такі витрати не підлягають стягненню з відповідача. Оскільки позов задоволено частково, в користь позивача слід стягнути 595,34 грн. сплаченого судового забору.

Outcome: partial