Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] , про припинення права користування частиною квартири, стягнення грошової компенсації та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, уточнивши свої позовні вимоги 10.01.2018 року остаточно просить суд: припинити право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] разом із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі вартості 1/3 частки квартири, що складає згідно висновку експертизи від 08.12.2017 року - 95 910 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS] житловому [ADDRESS] , яка належала [PERSON] ; усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення його у вказану квартиру та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та її виселення; скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору та послуг адвоката у розмірі 1000 грн, а також витрати за проведення експертизи у розмірі 4000 грн. Так, вимоги позивача мотивовані тим, що після смерті свого батька [PERSON] успадкував 2/3 частини квартири [ADDRESS] в т.ч. на 1/3 частину він в нотаріальному порядку отримав свідоцтво про право на спадщину за законом; на іншу 1/3 частину квартири рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.07.2016 року за ним визнано право власності в порядку спадкування за законом/. 1/3 частина квартири [ADDRESS] житловому [ADDRESS] належить його сестрі - відповідачу по справі [PERSON] .. Впродовж тривалого часу, він неодноразово пропонував відповідачці добровільно розділити їх спільну квартиру, визначити порядок користування квартирою, або щоб він сплатив її вартість, або відповідач сплатила вартість належної частки квартири йому, проте [PERSON] на його пропозиції не реагувала, створює перешкоди в реалізації в повному об`ємі права власності позивача на його частку квартири, поміняла замки на вхідні двері, не надає доступу до квартири, тобто самочинно захопила все майно, що їй не належить. З приводу неправомірних дій відповідача, він декілька разів звертався з відповідною заявою до відділу поліції Білгород-Дністровського ГУНП України в Одеській області. 07.10.2016 року, 17.01.2017 року листами з ВП Білгород-дністровського ГУНП для вирішення спору йому рекомендовано звернутися до суду у порядку цивільного судочинства. З вказаних вище підстав він і звернуся до суду з даним позовом, оскільки вважає, що захистити своє право власності на 2/3 частини квартири він може лише шляхом припинення права власності [PERSON] на її частку квартири та виплати їй грошової компенсації, при цьому таке припинення права власності [PERSON] на частку спірної квартири не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, також і через оголошення на сайті суду, причина неявки суду невідома. Зі згоди позивача, суд перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 -281 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.2016 року, виданого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 886, [PERSON] , будучи сином [PERSON] , який помер [INFO] року, прийняв після нього у спадщину наступне нерухоме майно: 1/3 частку двокімнатної квартири під [ADDRESS] загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 27,1 кв.м. /л.с.9/ Також, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.07.2016 року по справі № 495/3447/16-ц, позовну заяву [PERSON] до виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] , про визнання права власності у порядку спадкування за законом - задоволено. Встановлено факт належності 1/3 частини квартири [ADDRESS] померлому [INFO] [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] загальною площею 40,4 кв.м., житловою площею 27,1кв.м.: 1-коридору; 2,3 - житлових, 4 - кухні, 5 - санвузлу; 6- балкону. /л.с.10-12/. На підставі вищевказаного, позивач виготовив технічний паспорт 2/3 частини квартири [ADDRESS] /л.с.13-15/. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.05.1996 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету міської ради народних депутатів, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належала квартира [ADDRESS] . /л.с.17/ Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] померли, та спадщину після їх смерті на 2/3 частини успадкував їх син - позивач по справі [PERSON] , оскільки [PERSON] , яка є рідною сестрою позивача пропустила строк прийняття спадщини, а рішеннями Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.04.2016 року по справі № 495/1207/16-ц та від 14.06.2016 року по справі № 495/3850/16-ц в задоволенні позову [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовлено. /л.с.18-20/. Разом з тим, власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] , згідно наведеного вище свідоцтва про право власності на житло від 08.05.1996 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету міської ради народних депутатів. /л.с.17/. Таким чином, [PERSON] також виготовила технічний паспорт на 1/3 частину квартири [ADDRESS] /л.с.16/. Позивач у своєму позові вказує, що незважаючи на те, що йому на праві власності наразі належить більша частина спірної квартири, проте відповідач чинить перешкоди у користуванні ним належною йому часткою майна, замінила замки на вхідні двері, не надає доступу до квартири, періодично мешкаючи у ній. З цього приводу, [PERSON] неодноразово звертався до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, та листами № 42/22595 від 07.10.2016 року та № 42/615 від 17.01.2017 року, [PERSON] рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства. /л.с.22-24/. Позивач у своєму позові вказує, що квартира [ADDRESS] є двокімнатною, поділити в натурі спірну квартиру з урахуванням частин кожного співвласника неможливо, спільне володіння та користування спірним майном сторонами у справі є неможливим. Задля повного та об`єктивного розгляду справи, 06.11.2017 року винесено ухвалу, якою заяву [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи задоволено. Призначено у справі № 495/5524/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права користування частиною квартири, стягнення грошової компенсації та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення судову будівельно-технічну експертизу. Провадження експертизи доручено судовому експерту Шевчук А.М., що розташована за адресою: [ADDRESS] На вирішення судової будівельно-технічної експертизи поставлено наступні питання: - чи маються технічні варіанти поділу квартири [ADDRESS] між [PERSON] до [PERSON] з урахуванням того, що [PERSON] належить на праві власності 2/3 частини квартири, а [PERSON] на праві власності належить 1/3 частина квартири; - чи маються варіанти користування квартирою [PERSON] та [PERSON] з урахуванням їх часток у квартири [ADDRESS] - яка ринкова вартість усієї квартири [ADDRESS] ; - яка ринкова вартість 2/3 частин [ADDRESS] ; - яка ринкова вартість 1/3 частини квартири [ADDRESS] с.80-82/. Так, 14.12.2017 року на адресу суду надійшов висновок № 32/11 судової будівельно-технічної експертизи, складений судовим експертом Шевчук А.М. 08.12.2017 року, з якого вбачається, що на момент проведення дослідження, двокімнатна квартира [ADDRESS] не підлягає поділу на дві самостійні квартири з окремими входами, кожна з яких мала б в своєму складі житлові і підсобні приміщення, що регламентуються будівельними нормами. В результаті проведеного дослідження, з урахуванням об`ємно-планувальних та конструктивних рішень житлового будинку, враховуючи вимоги п. п. 8,11, 8.14 ДБН В.3.2-2-2009 «Реконструкція, ремонт, реставрація об`єктів будівництва. Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», п.п. 2.22, 2.24, 2.27, 2.30, 3.4, 3.6 ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» поділити спірну квартиру № [ADDRESS] , відповідно до ідеальних часток співвласників нерухомого майна: [PERSON] - по 2/3 частки, [PERSON] - по 1/3 частки, не надається технічно можливим. З урахуванням об`ємно-планувальних рішень житлового будинку, а саме те, що досліджувана квартира має прохідну житлову кімнату, встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], не надається технічно можливим. Ринкова вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] отримана порівняльним підходом, станом на 08.12.2017 склала: 287 729 грн. Ринкова вартість 2/3 частки двокімнатної квартири № [ADDRESS], отримана порівняльним підходом, станом на 08.12.2017 склала: 191 819 грн. Ринкова вартість 1/3 частки двокімнатної квартири [ADDRESS] отримана порівняльним підходом станом на 08.12.2017 склала 95910 грн. /л.с.85-113/. Ухвалою Білгород-дністровського міськрайоного суду Одеської області від 13.02.2018 року, клопотання [PERSON] про надання дозволу на внесення грошових коштів на депозит суду по справі № 495/5524/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права користування частиною квартири, стягнення грошової компенсації та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення - задоволено. Надано дозвіл [PERSON] внести суму в розмірі 95 910 грн. на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області задля забезпечення примусового припинення частки у спільній власності. /л.с.152-153/ Квитанцією № 31374189 від 17.04.2018 року підтверджено внесення [PERSON] суми в розмірі 95 910 грн. на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області задля забезпечення примусового припинення частки у спільній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч. 2 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідні висновки міститься в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року по справі №6-4цс14 та постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15. Таким чином, правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Матеріалами справи встановлено, що провести поділ квартири [ADDRESS] з урахуванням часток сторін згідно Висновку № 32/11 судової будівельно-технічної експертизи, складений судовим експертом Шевчук А.М. 08.12.2017 року неможливо, так само як визначити порядок користування спірною квартирою, виділ в натурі належної позивачу частки в нерухомому майні не допускається згідно із законом, спільне проживання сторін у квартирі [ADDRESS] є неможливим, у випадку припинення права власності відповідача на частку у спірній квартирі істотно не будуть порушені її права, або права членів її сім`ї. Вказане випливає з листа № 489 від 07.04.2016 року КП «Білгород-Дністровського бюро технічної інвентаризації», з якого вбачається, що станом на 31.12.2012 року власниками квартири [ADDRESS] в рівних частках є [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 07.04.2008 року /л.с.21/. Згідно наданої на запит суду відповіді з Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, [PERSON] , [INFO] зареєстрована з 19.08.2003 року за адресою: [ADDRESS] л.с.27/. Таким чином, судом встановлено, що у відповідача перебуває у праві власності і інше майно, у якому вона значиться зареєстрованою. Частка у праві власності відповідача на квартиру [ADDRESS] є значно меншою від належної частки позивача у праві спільної часткової власності на це майно, більш того позивачем внесено на депозитний рахунок суду вартість частки відповідача задля можливості примусового припинення її права власності на вказане нерухоме майно. Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦПК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо здійснення права спільної часткової власності, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22 грудня 1995 року (з послідуючими змінами), роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Ч.1 ст. 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких, суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, а саме: частка є незначною і не може бути виділена у натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно з ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається гідно із законом або є неможливим ( ч.2 ст. 183 цього Кодексу) співвласник, який бажає виділу , має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його часки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливий за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11. В постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-68цс14), зазначено, що відповідно до п. 4 ч. 1ст. 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Враховуючи усе вищевикладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, в контексті розуміння правових норм чинного законодавства, прийнявши до уваги, що частка відповідача у квартирі [ADDRESS] є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, оскільки у відповідача наявне на праві власності інше нерухоме майно, у якому вона проживає та зареєстрована, враховуючи й той факт, що позивачем попередньо внесено вартість частки належної на праві спільної часткової власності відповідача на депозитний рахунок суду, тож у суду є усі правові підстави у сенсі розуміння ч.1 ст. 364 ЦК України задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині припинення права власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] разом із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі вартості 1/3 частки квартири, що складає згідно висновку експертизи від 08.12.2017 року - 95 910 грн., та як наслідок визнати за [PERSON] право власності на вказану частку нерухомого майна. Вимоги позивача щодо скасування реєстрації права власності за [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] є також обґрунтованими, логічними та підлягаючими задоволенню з підстав того, що вони за своєю правовою природою пов`язані з вимогами про припинення права власності на частку в нерухомому майні, оскільки реєстрація права власності відповідача здійснена саме на підставі набутого нею відповідно до правовстановлюючих документів права власності, тобто саме скасування вказаного права і є підставою для скасування державної реєстрації прав. Стосовно вимог позивача про усунення перешкод у користуванні належної на праві власності позивачу квартири шляхом визнання [PERSON] втратившею право користування квартирою [ADDRESS] та її виселення, суд приходить до наступних висновків. Так, відповідно до ст.. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Фактів вчинення відповідачем [PERSON] будь-яких дій, які б давали підстави для її виселення з займаного нею житла, передбачені ст. 116 ЖК України (руйнування і псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному житлі), в судовому засіданні не встановлено. Більш того, задля можливості визнання особи - члена сім`ї власника /бо вона є рідною сестрою позивача/ такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідною умовою є перш за все не проживання у ньому понад визначений у ст. 405 ЦК України строк тривалістю один рік. Позивач же у своєму позові неодноразово вказував на те, що відповідач періодично мешкає у спірній квартирі, натомість належних та допустимих доказів її не проживання у належному йому житловому приміщенні понад встановлені строки позивачем не надано. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] втратившею право користування квартирою [ADDRESS] житловому будинку [ADDRESS] та її виселення є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні його власністю шляхом його вселення також є недоведеними, оскільки позивачем лише надані в якості обґрунтування його позову листи з Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області з рекомендацією звернення до суду з даним позовом, проте жодного порушення прав позивача у користуванні спірним нерухомим майном судом не виявлено. Стосовно вимог про стягнення судового збору та судових витрат, суд приходить до наступного. У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч. 3 п. 1, 2 вищезгаданої статті Цивільно-процесуальнього законодавства, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, судом встановлено, що за подачу до суду позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 640 грн. згідно квитанції № 22 від 25.02.2017 року /л.с.6/, та судовий збір у розмірі 1280 грн., згідно квитанції № 160 від 13.09.2017 року /л.с.33/, судовий збір у розмірі 320 грн. згідно квитанції № 122 від 12.10.2017 року /л.с.69/, що був сплачений за призначення судом експертизи, до того ж згідно квитанції №1 від 09.01.2018 року/ за складання позову, уточненого позову та клопотань/ позивач сплатив послуги адвоката у розмірі 1000 грн. /л.с.134/, згідно квитанції № 49 від 25.11.2017 року позивачем було сплачено вартість проведення експертизи у розмірі 4000 грн. /л.с.133/, що підлягають стягненню з відповідача. Відтак, з урахуванням усіх фактичних обставин справи, із застосуванням до виниклих правовідносин норм чинного законодавства, прийнявши до уваги обставини часткового доведення позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про припинення права користування частиною квартири, стягнення грошової компенсації та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення слід задовольнити частково, а саме доцільно, що відповідає захисту прав позивача, за яким звернувся до суду [PERSON] , припинити право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] ; скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі вартості 1/3 частки квартири, що складає згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №32/11 від 08.12.2017 року 95 910 грн. (дев`яносто п`ять тисяч дев`ятсот десять гривень); визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS] житловому [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по оплаті судового збору у розмірі 2240 грн. та послуг адвоката у розмірі 1000 грн., а також витрати за проведення експертизи у розмірі 4000 грн., а всього 7240 грн. (сім тисяч двісті сорок гривень). В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] слід відмовити.

Outcome: partial