Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

В липні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про виділ в натурі частки. Ухвалою судді від 20.07.2020 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про виділ в натурі частки було залишено без руху ( а. с. 34-36 ). 31 липня 2020 року за вх. № 29313 судом отримано від [PERSON] уточнену позовну заяву про визначення порядку користування земельною ділянкою. Уточнена позовна заява була обґрунтована наступним. Йому, [PERSON] , було подаровано житловий будинок [ADDRESS] з господарськими спорудами та побутовими будівлями та спорудами, згідно договору дарування посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори від 03 травня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі № 3-989. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2009 року було визнано частково недійсним вищевказаний договір дарування житлового будинку, а саме в частині дарування 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2012 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право на спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , по 1/6 частині житлового будинку [ADDRESS] , які належали [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2015 року за ним, [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, який розташований по [ADDRESS] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2018 року було задоволено його позов до [PERSON] про виділ у натурі частки житлового будинку. Постановлено припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на будинок [ADDRESS] . Виділено [PERSON] в натурі із майна, що є у спільній частковій власності в окрему одиницю належні йому 2/3 частини в будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , визнавши за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається із: А) 1-1 (погріб літ. «А/пг»), площею 13,2 кв.м., вартістю 27107 грн.; 1-2 веранда, площею 11,9 кв.м., вартістю 34082 грн.; 1-3 веранда, площею 6,8 кв.м., вартістю 19476 грн.; 1-4 сходова клітина, площею 3,7 кв.м., вартістю 9102 грн.; 1-5 кладова, площею 0,9 кв.м., вартістю 2214 грн.; 1-6 коридор, площею 5,2 кв.м., вартістю 12791 грн.; 1-7 житлова кімната, площею 12,9 кв.м., вартістю 31733 грн.; 1-9 житлова кімната, площею 15,6 кв.м., вартістю 38374 грн.; ганок літ. «аі», вартістю 2927 грн., а всього по житловому будинку "0,20 кв.м., вартістю 177806 грн. Б) літня кухня літ. «Б», вартістю 46097 грн.; прибудова літ. «б», вартістю 9476 грн.; ганок літ. «61», вартістю 390 грн.; убиральня літ. «В», вартістю 3488 грн.; хвіртка №1, 2/3 частки, вартістю 275 грн.; огорожа №2, 2/3 частки, вартістю 2980 грн.; вимощення №3, 2/3 частки, вартістю 1743 грн., а всього по господарських будівлях та спорудах 64449 грн. та всього по домоволодінню вартістю 242255 грн. Виділено [PERSON] в натурі із майна, що є у спільній частковій власності в окрему одиницю належні їй 1/3 частину в будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається із: А) 1-8 коридор, площею 4,6 кв.м., вартістю 11315 грн.; 1-10 житлова кімната, площею 22,4 кв.м., вартістю 55101 грн.; 1-11 житлова кімната, площею 12,2 кв.м., вартістю 30011 грн.; ганок літ. «а2», вартістю 3488 грн., а всього по житловому будинку 39,2 кв.м., вартістю 99915 грн. Б) гараж літ. «Г», вартістю 19655 грн.; хвіртка №1, 1/3 частки, вартістю 138 грн.; огорожа №2, 1/3 частки, вартістю 1490 грн.; вимощення №3, 1/3 частки, вартістю 871 грн., а всього по господарських будівлях та спорудах 22154 грн., та всього по домоволодінню вартістю 122069 грн. Земельна ділянка площею 0.0589 га, на якій розташований належний їм як власникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, по [ADDRESS] згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку перебуває у комунальній власності, має кадастровий номер 3210300000:06:031:0122, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вони з відповідачем протягом тривалого часу не можуть дійти згоди щодо володіння та користування земельною ділянкою. Йому, як позивача не влаштовує фактичний порядок користування земельною ділянкою, що склався, а встановити порядок користування земельною ділянкою мирним шляхом йому з відповідачем не вдалося. Для врегулювання даної ситуації, він звернувся до приватного підприємства «Геосвіт-2012» яким було проведено топографо-геодезичну зйомку земельної ділянки та виготовлено (ФОП [PERSON] ) 18.06.2020 року зведений план земельної ділянки. Згідно зазначеного плану, їм було запропоновано встановити порядок користування земельною ділянкою за фактичним користуванням. А саме, йому в користування буде виділено земельну ділянку площею 0,0392 га, що позначена на плані позначкою «01», земельна ділянка площею 0,0197 га, позначена на плані позначкою «02» буде виділена в користування відповідача [PERSON] , земельна ділянка позначена на плані позначкою «3» площею 0,0002 га та виділена червоним кольором, є земельною ділянкою на яку встановлено сервітут, і буде залишатись у спільному користуванні позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Проте, відповідач [PERSON] відмовилася погоджувати схему розподілу, надану землевпорядним підприємством шляхом укладення договору. Він має намір приватизувати земельну ділянку відповідно до ідеальної частини у праві власності на домоволодіння, однак, через суперечки з відповідачем щодо порядку користування земельною ділянкою, не в змозі реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки. Оскільки вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою, він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Тому, просив суд встановити порядок користування земельною ділянкою кадастровий номер 3210300000:06:031:0122, площею 0,0589 га, яка розташована по [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) між співвласниками домоволодіння [PERSON] та [PERSON] згідно варіанту розподілу зазначеного ПП «Геосвіт- 2012» (ФОП [PERSON] ) у зведеному плані земельної ділянки та виділити: - в особисте користування [PERSON] 2/3 земельної ділянки площею 0,0392 га, що позначена на плані позначкою «01»; - в особисте користування [PERSON] 1/3 земельної ділянки площею 0,0197 га, що позначена на плані позначкою «02». Для можливості обслуговування частини будівлі встановити право постійного безоплатного земельного сервітуту (спільне користування) на частину земельної ділянки площею 0,0002 га, що позначена на плані позначкою «3» та виділена червоним кольором ( а. с. 39-44 ). Ухвалою судді від 16 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Білоцерківська міська рада Київської області про визначення порядку користування земельною ділянкою. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання ( а. с. 97-98 ). 12 листопада 2020 року за вх. № 43807 судом отримано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому [PERSON] посилалася на наступне. Так, дійсно, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2018 року було припинено право спільної часткової власності між нею та позивачем на будинок [ADDRESS] та виділено позивачу в натурі із майна, що є у спільній частковій власності в окрему одиницю належні йому 2/3 частини будинку з господарським будівлями та спорудами, визнавши за ним право власності на квартиру № 1 в будинку , а їй виділено в натурі в окрему одиницю 1/3 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами, визнавши за мною право власності на квартиру № 2 . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що його як позивача не влаштовує фактичний, що склався, порядок користування земельною ділянкою кадастровий номер 3210300000:06:031:0122, площею 0.0589 га, на якій розташований належний їм будинок. Тобто, позивач стверджує про те, що все ж таки, між ними встановлений порядок користування земельною ділянкою, проте не надає до позовної заяви докази на підтвердження свого аргументу. Крім того, позивач додає до суду зведений план земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виготовлений фізичною особою - підприємцем [PERSON] , який вважає належним та допустимим доказом для прийняття судом рішення про задоволення його вимог. Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Як вже зазначалося вище, позивачу виділено в натурі із майна, що є у спільній частковій власності в окрему одиницю належні йому 2/3 частини будинку з господарським будівлями та спорудами, визнавши за ним право власності на квартиру № 1 в будинку , а їй виділено в натурі в окрему одиницю 1/3 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами, визнавши за нею право власності на квартиру № 2 . Такий виділ був здійснений на підставі проведеної судової будівельно-технічної експертизи, розробленої Українським незалежним інститутом судових експертиз, дослідження якої проводилися методом зіставлення даних отриманих при проведенні обстеження з вимогами нормативних документів. На зведеному плані земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виготовлений фізичною особою - підприємцем [PERSON] абсолютно не відображена площа виділеної в натурі їй частки житлового будинку, не зазначено на підставі яких документів був проведений даний розподіл земельної ділянки, з яких джерел інженером-геодезистом бралися відомості про площі, відстані та вихідні дані, на підставі яких ним був проведений запропонований розподіл. Отже, зведений план земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виготовлений фізичною особою - підприємцем [PERSON] не є належним доказам, оскільки з нього неможливо встановити, обставини, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, оскільки із поданого позивачем доказу не можливо встановити обставини, які мають значення для вирішення справи, - то позовні вимоги в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою кадастровий номер 3210300000:06:031:0122 площею 0,0589 га згідно з варіантом розподілу, зазначеного ФОП [PERSON] , є необґрунтованими. Що стосується позовної вимоги про встановлення права постійного безоплатного земельного сервітуту, то зазначає наступне. Питання щодо земельного сервітуту регулює глава 16 Земельного кодексу України (статті 98 - 102). Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Аналіз норм чинного законодавства свідчить, шо метою сервітуту є задоволення потреб власника, землекористувача земельної ділянки або іншої заінтересованої особи для ефективного використання земельної ділянки; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Крім того, з норм Цивільного та Земельного кодексів України випливає, що встановлення сервітуту договором або рішенням суду є різними альтернативними способами встановлення сервітутів. При цьому встановлення сервітуту рішенням суду можливе лише у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту договором чи про його умови. Однією з основних ознак сервітуту, який має бути встановлено за рішенням суду, є неможливість задоволення інтересів особи у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягти згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач мас довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів при використанні свого майна неможливе без встановлення сервітуту. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. Отже, з підстав відсутності у позивача права вимагати встановлення сервітуту та у зв`язку із неподанням ним доказів на обґрунтування цієї вимоги - позовна вимога про встановлення земельного сервітуту є безпідставною. Виходячи з вищенаведеного, вважає позов [PERSON] не обґрунтованим та просить в його задоволенні відмови ( а. с. 117-121 ). Ухвалою суду від 12 січня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті ( а. с. 149-150 ). В судовому засідання, яке відбувалося 11.02.2021 року сторони надавали свої пояснення, представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, а відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Але, в подальшому сторони просили суд відкласти розгляд справи та надання часу мирного врегулювання спору ( а. с. 156-159 ). Відповідно до ч. 7 ст. 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу. Тому, клопотання сторін було задавлено та по справі оголошено перерву до 18.03.2021 року ( а. с. 159 ). 18 березня 2021 року сторони в судове засідання не з`явилися, надали до суду клопотання про відкладення розгляду справи для додаткового часу вирішення спору мировим шляхом ( а. с. 161, 162 ). Розгляд справи було відкладено на 13 квітня 2021 року ( а. с. 163 ). В судовому засіданні 13.04.2021 року за клопотанням сторін про відкладення розгляду справи у зв`язку з наданням часу для мирного врегулювання спору, оголошено перерву в судовому засіданні до 02.06.2021 року ( а. с. 168-169 ). Сторони в призначений час судом 02 червня 2021 року не з`явилися, повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить розписка ( а. с. 170 ). З зазначеної розписки вбачається, що представник позивача - адвокат Каракой Т.В. та представник відповідача - адвокат Коваленко Ю.В. були належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи. До того ж, зазначені представники були присутніми в судовому засіданні 13.04.2021 року та при оголошенні перерви, дата наступного судового засідання, а саме 02 червня 2021 року була погоджена із вказаними представниками. Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Заяв та клопотань з боку учасників судового розгляду на адресу суду не надходило, як і не надходило на адресу суду проекту мирової угоди для її затвердження. Третя особа Білоцерківська міська рада Київської області в судове засідання свого представника не направила, 13.10.2020 року за вх. № 39257 судом отримано лист за підписом міського голови Дикого Г., в якому зазначено, що Білоцерківська міська рада просить слухати справу без її представника на розсуд суду за наявними матеріалами у справі ( а. с. 104 ). Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими, свої пояснення надавали в попередніх судових засіданнях, підписаної мирової угоди для затвердження суду не надали, а також враховуючи строки розгляду справи, суд приходить до висновку про можливість продовження розгляду справи за відсутності сторін за наявними матеріалами справи та враховуючи раніше надані пояснення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи надані сторонами пояснення, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , було подаровано житловий будинок [ADDRESS] з господарськими спорудами та побутовими будівлями та спорудами, згідно договору дарування посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори від 03 травня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі № 3-989. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2009 року було визнано частково недійсним вищевказаний договір дарування житлового будинку, а саме в частині дарування 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2012 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право на спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , по 1/6 частині житлового будинку [ADDRESS] , які належали [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2015 року за [PERSON] було визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, який розташований по [ADDRESS] . Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 березня 2018 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділ у натурі частки житлового будинку було задоволено. Постановлено припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на будинок [ADDRESS] . Виділено [PERSON] в натурі із майна, що є у спільній частковій власності в окрему одиницю належні йому 2/3 частини в будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , визнавши за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається із: А) 1-1 (погріб літ. «А/пг»), площею 13,2 кв.м., вартістю 27107 грн.; 1-2 веранда, площею 11,9 кв.м., вартістю 34082 грн.; 1-3 веранда, площею 6,8 кв.м., вартістю 19476 грн.; 1-4 сходова клітина, площею 3,7 кв.м., вартістю 9102 грн.; 1-5 кладова, площею 0,9 кв.м., вартістю 2214 грн.; 1-6 коридор, площею 5,2 кв.м., вартістю 12791 грн.; 1-7 житлова кімната, площею 12,9 кв.м., вартістю 31733 грн.; 1-9 житлова кімната, площею 15,6 кв.м., вартістю 38374 грн.; ганок літ. «аі», вартістю 2927 грн., а всього по житловому будинку "0,20 кв.м., вартістю 177806 грн. Б) літня кухня літ. «Б», вартістю 46097 грн.; прибудова літ. «б», вартістю 9476 грн.; ганок літ. «61», вартістю 390 грн.; убиральня літ. «В», вартістю 3488 грн.; хвіртка №1, 2/3 частки, вартістю 275 грн.; огорожа №2, 2/3 частки, вартістю 2980 грн.; вимощення №3, 2/3 частки, вартістю 1743 грн., а всього по господарських будівлях та спорудах 64449 грн. та всього по домоволодінню вартістю 242255 грн. Виділено [PERSON] в натурі із майна, що є у спільній частковій власності в окрему одиницю належні їй 1/3 частину в будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається із: А) 1-8 коридор, площею 4,6 кв.м., вартістю 11315 грн.; 1-10 житлова кімната, площею 22,4 кв.м., вартістю 55101 грн.; 1-11 житлова кімната, площею 12,2 кв.м., вартістю 30011 грн.; ганок літ. «а2», вартістю 3488 грн., а всього по житловому будинку 39,2 кв.м., вартістю 99915 грн. Б) гараж літ. «Г», вартістю 19655 грн.; хвіртка №1, 1/3 частки, вартістю 138 грн.; огорожа №2, 1/3 частки, вартістю 1490 грн.; вимощення №3, 1/3 частки, вартістю 871 грн., а всього по господарських будівлях та спорудах 22154 грн., та всього по домоволодінню вартістю 122069 грн. Земельна ділянка площею 0.0589 га, на якій розташований належний сторонам як власникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, по [ADDRESS] згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку перебуває у комунальній власності, має кадастровий номер 3210300000:06:031:0122, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Встановлено, що сторони протягом тривалого часу не можуть дійти згоди щодо володіння та користування земельною ділянкою. Позивач [PERSON] звернувся до приватного підприємства «Геосвіт-2012» яким було проведено топографо-геодезичну зйомку земельної ділянки та виготовлено (ФОП [PERSON] ) 18.06.2020 року зведений план земельної ділянки. Згідно зазначеного плану, сторонам по справі було запропоновано встановити порядок користування земельною ділянкою за фактичним користуванням, а саме: в користування позивачу буде виділено земельну ділянку площею 0,0392 га, що позначена на плані позначкою «01», земельна ділянка площею 0,0197 га, позначена на плані позначкою «02» буде виділена в користування відповідача [PERSON] , земельна ділянка позначена на плані позначкою «3» площею 0,0002 га та виділена червоним кольором, є земельною ділянкою на яку встановлено сервітут, і буде залишатись у спільному користуванні позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Зазначене приватне підприємство «Геосвіт-2012» має ліцензію Державного агентства земельних ресурсів України на проведення робіт із землеустрою, а [PERSON] має кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста. Встановлено, що відповідач [PERSON] відмовилася погоджувати схему розподілу, надану землевпорядним підприємством шляхом укладення договору. Оскільки, позивач має намір приватизувати земельну ділянку відповідно до ідеальної частини у праві власності на домоволодіння, однак, через суперечки з відповідачем щодо порядку користування земельною ділянкою та відсутності порозуміння та згоди, не в змозі реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки, у зв`язку з чим останній звернувся до суду. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час придбання позивачами частки домоволодіння), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки (стаття 88 ЗК України). Загальні правила вирішення спорів щодо порядку володіння й користування земельною ділянкою застосовуються також у випадку, коли належний особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. Порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований належний співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, у зв`язку з чим при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Відповідно до частини першої статті 318 ЦКУкраїни кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною п`ятою статті 319 ЦК України встановлено, що право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. При вирішенні спору про встановлення порядку користування земельною ділянкою, визначаючи варіанти користування, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 1 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16. Така позиція висловлена і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі №686/6888/15-ц, провадження №61-3419св19. У пунктах 21,22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок. Отже, визнаючи варіанти користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння, якщо погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою не має, суд встановлює порядок користування з дотриманням часток кожного з співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Зазначені правові позиція міститься в постановахКЦС ВС від 13 березня 2019 року у справі № 734/3785/15-ц, провадження № 61-33455св18 та від 20.05.2020 № 127/21769/16-ц (61-42694св18). Наданий варіант позивачем встановлення порядку користування земельною ділянкою, після звернення до приватного підприємства «Геосвіт-2012», яким було проведено топографо-геодезичну зйомку земельної ділянки та виготовлено (ФОП [PERSON] ) 18.06.2020 року зведений план земельної ділянки відповідає розміру часток кожного із співвласників у спільному майні та є наближеним до того порядку, що склався між сторонами. З боку відповідача не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу в зворотному, як і не було надано іншого можливого варіанту користування спірною земельною ділянкою з дотриманням часток кожного з співвласника у нерухомому майні. Судом було роз`яснено відповідачу про можливість призначення експертизи, однак остання відмовилася. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальний дій. Отже, відповідач [PERSON] не спростувала належними та допустимими доказами той факт, що обраний варіант позбавляє її права безперешкодного користування будинком і здійснення догляду за ним ( згідно її частки ),тощо. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ч. 1 ст. 79 ЦПК України ). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою є обґрунтованими. В частині вимог позивача щодо встановлення для обслуговування частини будівлі право постійного безоплатного земельного сервітуту (спільне користування) на частину земельної ділянки площею 0,0002 га, що позначена на плані позначкою «3» та виділена червоним кольором, суд приходить до наступного. Згідно ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Питання щодо земельного сервітуту регулює глава 16 Земельного кодексу України (статті 98 - 102). За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Стаття 99 цього Кодексу визначає види права земельних сервітутів. За змістом статті 100 Земельного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що метою сервітуту є задоволення потреб власника, землекористувача земельної ділянки або іншої заінтересованої особи для ефективного використання земельної ділянки; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Чинне законодавство України, передбачаючи можливість встановлення сервітуту рішенням суду у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту договором чи про його умови, не встановлює обов`язковості укладення договору про встановлення сервітуту і відповідно можливості укладення такого договору за рішенням суду в порядку вирішення переддоговірного спору без згоди на це сторін такого договору. Навпаки, зважаючи на особливості розгляду спорів про встановлення сервітуту, зверненню з таким позовом до суду у будь-якому випадку має передувати звернення особи, яка бажає встановити земельний сервітут щодо земельної ділянки до її власника, а саме направлення проекту договору про встановлення земельного сервітуту, і в подальшому недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 19.06.2019 у справі №925/603/18, від 27.11.2019 у справі №751/8865/15-ц). Згідно ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 1 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Сервітут - право користування землею, яке забезпечує іншому землекористувачеві можливість користування нею з певними обмеженнями, встановленими законом або договором. Також звичаєве чи законом встановлене право користуватися (частково або спільно) чужим майном. Може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володарю) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). У разі недосягнення домовленості щодо встановлення сервітуту в цілому, або щодо окремих його умов, сервітутне право може виникнути на підставі відповідного судового рішення. Особа, зацікавлена у встановленні сервітуту, має право звернутися до суду з позовом до власника сусідньої земельної ділянки. Позивач повинен буде довести суду, що нормальне використання його земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої сусідньої земельної ділянки, а також те, що потреби особи, в інтересах якої встановлений сервітут, не можуть бути задоволені будь-яким іншим способом. Встановлено, що відповідач [PERSON] за законом не є власником або єдиним користувачем зазначеної земельної ділянки. Фактично земельна ділянка, площею 0,0002 га, яка є предметом спору та позначена на плані позначкою «3» та виділена червоним кольором, про що відображено у підготовленому (ФОП [PERSON] ) 18.06.2020 року зведеному плані земельної ділянки перебуває в загальному користуванні сторін. Оскільки судом не встановлено, що відповідач має право власності на земельну ділянку, площею 0,0002 га, відповідно якої позивач просить встановити сервітут, то позовні вимоги позивача в цій частині є такими, що не підлягають до задоволення, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: partial