Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що між [PERSON] та КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» склалися трудові взаємовідносини як між працівником та роботодавцем. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 28.03.2018 року був звільнений з КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу №59 про припинення трудового договору від 28.03.2018 року. Відповідно до акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ДЦ 27025/2195/АВ від 07.10.2020 року, звільнення позивача відбулося 28.03.2018 року, на підставі заяви останнього за власним бажанням. 28.03.2018 року, відповідно до графіку чергування [PERSON] не працював та станом на 06.10.2020 року не пред`являв вимоги про розрахунок. Відповідно до повідомлення № 01-02/921 від 06.07.2020 року, [PERSON] повідомлено про необхідність надання рахунку банку для виплату компенсації за невикористану відпустку у розмірі 908,34 грн. Згідно з заявою [PERSON] , 17.07.2021 року останній звернувся до КПН «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з вимогою видати довідку про розрахунок середньої заробітної плати та довідку про заборгованість по заробітній платі. Відповідно до платіжного доручення №1916 від 17.07.2020 року [PERSON] перерахована компенсація за невикористану відпустку, яка нарахована за червень у розмірі 908,34 грн. Відповідно до платіжного доручення №3471 від 30.09.2020 року [PERSON] перерахована компенсація за невикористану відпустку, яка нарахована за вересень 2020 року у розмірі 3007,73 грн. Відповідно до платіжного доручення № 7591 від 02.03.2020 року [PERSON] перерахована доплата лікарняних, які нараховані за січень 2021 року у розмірі 1932,96 грн. Відповідно до платіжного доручення № 7579 від 02.03.2021 року [PERSON] перерахована доплата лікарняних, які нараховані за січень 2021 року у розмірі 2322,17 грн. Отже, після звільнення позивача відповідачем у період з 17.07.2020 року по 02.03.2021 року загалом було перераховано позивачу 8171,20 грн. (908,34 грн.+3007,73 грн.+1932,96 грн.+2322,17 грн.) Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Відповідно до частин першої та другої\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. За змістом частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена\~статтею 116 КЗпП України\~(якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі\~статті 117 КЗпП України\~наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постанові №682/3060/16-ц від 27.01.2020 року. В судовому засіданні встановлено, що на момент звільнення 28.03.2018 року позивач не працював, що підтверджено табелем чергування за березень 2018 року, у зв`язку з чим час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача. Під час розгляду справи позивачем суду не надано жодного належного доказу на підтвердження його звернення до відповідача з вимогою здійснити розрахунок при звільненні. При цьому суд зауважує, що заява позивача на адресу відповідача від 16.07.2020 року містить в собі лише вимоги щодо видачі довідок та не містить вимогу про проведення розрахунку при звільненні. Про відсутність пред`явлення позивачем вимоги про проведення розрахунку відповідно до ст.116 КЗпП свідчить також акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ДЦ 27025/2195/АВ від 07.10.2020 року. Таким чином, з урахуванням вищевказаних правових висновків, час затримки розрахунку при звільненні необхідно обліковувати з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача, тобто з моменту отримання відповідачем копії позовної заяви з 17.12.2020 року. Поміж тим, як роз`яснив Верховний Суд України у\~п. 3 постанови Пленуму №14 від 18.12.2009 р. "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги,\~задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Отже, у зв`язку з тим, що відповідач остаточно розрахувався з позивачем лише 02.03.2021 року, тобто після початку розгляду справи по суті, суд вважає, що з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, необхідно враховувати кінцевою датою періоду затримки розрахунку при звільненні саме 02.03.2021 року. Таким чином, час затримки розрахунку при звільненні позивача з 17.12.2020 року (отримання відповідачем копії позовної заяви) по 02.03.2021 року (день фактичного остаточного розрахунку) складає 51 робочий день. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, зокрема абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, отже середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за січень та лютий 2018 року, адже позивача було звільнено 28.03.2018 року. Відповідно до п.5 розд.IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відповідно до довідки № 34 від 24.12.2020 року заробітна плата [PERSON] за два останніх календарні місяці роботи перед звільненням (січень - лютий 2018 року) склала 11514,41 грн. (41 робочий день). Таким чином середньоденна заробітна плата позивача складає 280, 84 грн. (11514,41 грн.: 41 дн.) Судом встановлено, що 17.12.2020 року відповідач повинен був здійснити повний розрахунок з позивачем, але остаточний розрахунок зробив лише 02.03.2021 року, у зв`язку з чим середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17.12.2020 року по 02.03.2021 року складає 14322,84 грн. (280,84 грн. х 51 дн.). Поміж тим, у постанові Великої палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц визначено, що встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1\~статті 9 ЦК України\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні\~відповідно до\~статті 117 КЗпП України, суд враховує: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; \~ період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,\~співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням\~конкретних обставин справи,\~які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач, без будь-якої пред`явленої вимоги позивача, перевіряючи остаточний розрахунок з [PERSON] , самостійно нарахував та виплатив останньому належні йому суми в розмірі 8171,20 грн. Отже, процесуальна поведінка відповідача свідчить про його намагання якомога раніше, при першій можливості усунути недоліки, що призвели до невчасного проведення розрахунку з останнім. Крім того, загальна сума, що була виплачена позивачу становить 8171,20 грн., що майже в два рази є меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (14322,84 грн.). З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 7000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. На підставі викладеного, враховуючі висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню частково, а саме в сумі 7000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду з позовом, позивач визначив його ціну у розмірі 168660,70 грн. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» на момент звернення позивача до суду судовий збір у даній справі за вимогою майнового характеру складав 1686,70 грн., що відповідало 1 % ціни позову. Позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 7000 грн. За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 70,00 грн., що відповідає пропорційному розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial