Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.07.2019 р., в с. Білогородка, на перехресті а/д Р04 Київ-Бишів та вул. Осіння, сталася ДТП, - зіткнення належного позивачу мотоцикла, під його керуванням, із автомобілем ВАЗ-21011, під керуванням [PERSON] . У результаті вказаної ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, а також пошкоджений належний йому мотоцикл SUZUKI VZ800, держ. № [NUMBER] , чим спричинено матеріальну шкоду. За фактом вказаної ДТП було відкрито кримінальне провадження, оскільки позивач отримав тілесні ушкодження. Досудове слідство здійснювалося Києво-Святошинським ВП ГУНП в Київській обл., тобто структурним підрозділом третьої особи. Кваліфікація кримінального провадження - ч. 1 ст. 286 КК України. Після огляду місця події мотоцикл було вилучено слідчим та поміщено на штрафмайданчик; позивача з місця ДТП було госпіталізовано внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. Таким чином, позивач не міг ніяким чином вплинути на те, куди саме слідчий помістив належний йому мотоцикл. Ніяких послуг щодо платного зберігання належного йому мотоциклу позивач не замовляв, фактично мотоцикл було вилучено поза волею позивача. Пізніше вказаний мотоцикл було приєднано до кримінального провадження у якості речового доказу. Сам мотоцикл увесь цей час зберігався на штраф майданчику. У кримінальному провадженні позивач визнаний потерпілим. Обвинувальний акт щодо [PERSON] спрямовано до Києво-Святошинського районного суду Київської обл. (справа №369/6715/20). Під час підготовчого судового засідання позивачем було заявлено клопотання про повернення мотоцикла, оскільки знаходження його тривалий час на штраф майданчику під відкритим небом призводить до погіршення його стану. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської обл. у вказаній справі від 11 листопада 2020 року постановлено, серед іншого, безоплатно повернути позивачу мотоцикл з місця його тимчасового тримання. Після отримання копії ухвали суду, позивач звернувся до Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській обл. з метою отримання мотоцикла. Проте, там йому категорично відмовили у поверненні його безоплатно, як зазначено в ухвалі суду. Службовою особою ВП було накладено резолюцію «повернути по 10 грн.» та вирахувано суму у 4980 грн. (відповідно кількості днів зберігання мотоцикла на штраф майданчику). При цьому було поставлено навіть відповідну печатку. При зверненні на сам штраф майданчик позивачу відмовилися повертати мотоцикл без сплати зазначеної суми, а також 1250 грн. за перевезення мотоцикла (з місця ДТП). Таким чином, усього позивачем сплачено 6230 гривень. Вказані кошти сплачено відповідачеві, що підтверджується виданими ним квитанціями. При цьому на квитанції на суму 4 980 грн. зазначено: «Спецмайданчик по зберіганню тимчасово затриманих транспортних засобів Києво-Святошинського району», але при цьому проставлено печатку відповідача, на якій зазначено його ідентифікаційний код (РНОКПП), прізвище, ім`я, по батькові, а також статус фізичної особи-підприємця. Цим підтверджено, що оплата за зберігання мотоцикла та транспортування здійснювалася саме на користь відповідача. Оскільки без сплати вказаних коштів позивачу відмовлялися повертати мотоцикл, та на примірнику ухвали суду було поставлено відповідну резолюцію службовою особою органу поліції, для захисту своїх майнових інтересів позивач був змушений сплатити вказані кошти. У квитанції на суму 4 980 грн. вказано, що кошти сплачено за «охорону транспортного засобу», хоча згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видом діяльності відповідача є «вантажний автомобільний транспорт», тобто, він не має права займатися охоронною діяльністю. Відповідачем вказані кошти отримано безпідставно та на порушення передбачених законом прав позивача, як споживача. На користь відповідача позивачем сплачено 6230 гривень. Саме вказана сума є матеріальною шкодою, яка підлягає відшкодуванню у подвійному розмірі. Тобто, відшкодування матеріальної шкоди має складати 12460 грн. Окрім того, внаслідок порушення майнових прав, а саме неможливості отримати транспортний засіб без сплати коштів без правових підстав; незапланованих витрат, які позначилися на рівні життя моєї сім`ї, мені спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінює у 5000 гривень. Тому позивач просив постановити рішення, яким стягнути з Фізичної особи - підприємця [PERSON] , на його користь, відшкодування матеріальної шкоди у розмірі дванадцять тисяч чотириста шістдесят гривень, відшкодування моральної шкоди у розмірі п`ять тисяч гривень, а усього - сімнадцять тисяч чотириста шістдесят гривень, також стягнути судові витрати відповідно до наданих у судове засідання документів. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.05.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 07 липня 2021 року 02.06.2021 року на адресу суду надійшли пояснення третьої особи Головного Управління Національної поліції в Київській області. В даних поясненнях було зазначено, що Відповідно до листа Слідчого управління ГУНП в Київській області від 12.04.2021 № 24/28-вх.2511 - 28.05.2020 матеріали кримінального провадження № 12019110200003435 від 22.07.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України направлено до Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області для затвердження обвинувального акту та подальшого його направлення до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Між ГУНП в Київській області та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] жодних договорів відносно зберігання транспортних засобів не укладалось. Як вбачається з доданих до позовної заяви позивачем документів, а саме квитанції № 1805822 від 21.07.2019 та квитанції до прибуткового касового ордера від 01.12.2020 отримувачем коштів за зберігання та перевезення транспортного засобу зазначено саме ФОП [PERSON] , а отже позивачем вірно визначено процесуальний статус ФОП [PERSON] , як відповідача в даних спірних правовідносинах. Посилання позивача як на обґрунтування завданої моральної шкоди, необхідність звернення до суду та на судову тяганину не можуть бути належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди. Враховуючи те, що позивач не навів міркувань, з яких він виходив, визнаючи розмір завданої моральної шкоди, а також не обґрунтував існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним на його думку діянням, не надавши документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування на думку позивача, вимоги позовної заяви є такими, що не підлягають задоволенню. Тому третя особа просила суд долучити пояснення ГУНП в Київській області до матеріалів справи та врахувати при прийнятті рішення. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Процесуальним правом на подачу до суду відзиву не скористався. Представник третьої особи заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у поясненнях. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 21.07.2019 року близько 14 години 15 хвилин в с. Білогородка Києво-Святошинського району на перехресті а/д Р-04 Київ-Бишів та вул. Осіння трапилася дтп за участю автомобіля ВАЗ 21011, р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухаючись по а/д Р-04 зі сторони с. Гнатівка, виконуючи маневр лівого повороту на вул. Осінню не надав переваги у русі зустрічному транспортному засобу - мотоциклу Suzuki VZ800, р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який при намаганні уникнути зіткнення впав з мотоцикла на проїзну частину, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження та каретою ШМД доставлений до ЦРЛ Києво-Святошинського району. 22.07.2019 року відомості за вказаним фактом, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019110200003435, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.08.2019 року накладено арешт на мотоцикл Suzuki VZ800, р.н. [NUMBER] , рама № [NUMBER] , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] є [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з забороною відчужувати, розпоряджатись, користуватись ним. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2020 року (Справа № 369/6715/20) безоплатно повернуто мотоцикл «Suzuki VZ800», д/н [NUMBER] , з місця його тимчасового тримання власнику [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , попередивши [PERSON] про відповідальне зберігання мотоцикла як речового доказу до закінчення судового провадження. Згідно квитанції № 1805822 від 21.07.2019 року [PERSON] було сплачено Фізичній особи-підприємцю [PERSON] 1250 грн. за перевезення мототранспорту. Також згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 01.12.2020 [PERSON] було сплачено Фізичній особи-підприємцю [PERSON] 4 980 грн. за охорону транспортного засобу. Із матеріалів справи вбачається що між [PERSON] та ФОП [PERSON] жодних договорів щодо надання послуг з перевезення та охорони транспортного засобу не укладалось. Ухвалою суду відповідний транспортний засіб безоплатно повернуто позивачу. Стаття 129-1 Конституції України визначає що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Стаття 509 ЦК України визначає що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). В силу статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання (ст. 937 ЦК України). Стаття 1212 ЦК України передбачає що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. З наведеного суд приходить до висновку що позивачем було безпідставно сплачено на користь відповідача вартість послуг на суму 6 230 грн., при тому що ухвалою суду відповідне майно безоплатно має бути повернуто [PERSON] . Тому суд приходить до висновку, що відповідач Фізична особа-підприємець [PERSON] набув кошти за рахунок позивача без достатньої правової підстави. Таким чином з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 6 230 грн. витрат на відшкодування майнової шкоди. Правових підстав для стягнення даної суми в подвійному розмірі суд не вбачає, оскільки положення ст.ст. 230, 231 Цивільного кодексу України у частині визнання відповідних угод недійсними та стягнення спричиненої шкоди у подвійному розмірі, на які посилається позивач на обгрунтування своїх позовних вимог, до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо зберігання майна фактично не виникли, вимог про визнання відповідних угод недійсними позивачем не заявлялося. Посилання позивача на порушення відповідачем антимонопольного законодавства судом оцінюються критично, оскільки предметом дослідження у даній справі не є обставини зловживання монопольним становищем на ринку відповідачем. Також не підлягають до задоволення вимоги позову щодо стягнення моральної шкоди. Частиною першою статті 23 Цивільного кодексу України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частини другої ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Зібраними у справі доказами неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок між будь-якими моральними стражданнями позивача та фактом сплати коштів на користь відповідача. Оскільки позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленою моральною шкодою в розмірі 5000 грн., суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зважаючи на надані докази, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позову. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог позову.

Outcome: partial