Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про повернення суми грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 4 січня 2014 року між ним, [PERSON], з однієї сторони, та відповідачкою [PERSON], з другої сторони, укладено договір позики. Предметом Договору є грошові кошти у розмірі 149 000 (сто сорок дев'ять тисяч гривень) грн., які були позичені ним [PERSON] у день укладення договору, а саме 4 січня 2014 р.. Факт укладення договору та передачі грошових коштів підтверджується борговою розпискою, написаною [PERSON] власноручно 4 січня 2014 р.. Відповідно до умов Договору, [PERSON] взяла у нього в борг кошти у сумі сто сорок дев'ять тисяч гривень, які зобов'язувалася повернути мені до 31 жовтня 2014 року. Проте, Відповідач жодних коштів йому до 31 жовтня 2014 року не повернула чим вчинила дії на одностороннє невиконання умов договору та порушення взятих на себе зобов'язань. Так, зокрема, відповідно до умов Договору, [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути йому кошти до 31 жовтня 2014. Проте, станом на 04.11.2014 року, жодних коштів по вказаному договору йому не надходило. Станом на момент звернення до суду, грошових коштів йому не повернуто, і за словам самої [PERSON] повернутими не будуть. До моменту звернення до суду із даним позовом, він протягом трьох днів намагався мирно врегулювати спір, що виник, шляхом переговорів з [PERSON], однак, результатів це не дало. У зв'язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Крім того, додатково пояснив, що починаючи з 2011 року до нього неодноразово звертався син відповідачки [PERSON] з проханням допомоги по різних питаннях, зокрема допомогти йому взяти в оренду приміщення в с. Кунин під магазин та позичити йому гроші для закупівлі продуктів харчування, які він планував купляти у Польщі. Він намагався допомогти йому у вирішенні цих питань. Ніякого спільного бізнесу з [PERSON] він не мав і не планував мати. Їхні спільні справи полягали у надані ним [PERSON] грошових позик. Так у 2013 та у 2014 роках він йому декілька разів позичав гроші, що підтверджується відповідними розписками [PERSON]. Дані дві позики були повернуті вчасно. Крім того, 09.04.2013 року та 20.04.2013 року він також позивач [PERSON] гроші на загальну суму 37 тисяч гривень, які ним не повернуті. Пізніше 04 січня 2014 року до нього прийшов [PERSON] з проханням позичити йому 149 тисяч гривень мотивуючи тим, що йому терміново потрібні гроші, для вирішення проблемних питань що виникнули з товаром на митниці і йому більше нема до кого звернутись за позикою. Він йому відмовив у надані позики, сказавши, що ще попередні позики не повернуті. Тоді [PERSON] сказав, що якщо він йому не позичить гроші, то він не буде мати можливості повернути попередні позики. Він йому відповів, що йому ніхто не позичить такої суми грошей без гарантій. [PERSON] спитав які можуть бути гарантії, на що він сказав для прикладу заставне майно. Тоді [PERSON] спитав чи позичить він гроші його мамі якщо вона дасть в заставу житловий будинок який належить її на праві власності в [ADDRESS]. Він сказав, що подумає і про поросив принести документи на цей будинок. Через деякий час [PERSON] приніс документи, він їх оглянув переконався, що його мати дійсно являється власним будинку і погодився позичити гроші його матері [PERSON]. домовились, що її житловий будинок іде заставу. Уклали письмовий договір позики. Після отримання грошей в сумі 149 тисяч гривень позичальник [PERSON] написала розписку про отримання грошові коштів в сумі 149 тисяч гривень та зобов'язалась повернути вказану суму до 31.10.2014 роя Підчас передачі грошових коштів в приміщенні були присутні він та позичальник, [PERSON] в цей час перебував на вулиці та курив сигарету. 19 жовтня 201 року до нього прийшли [PERSON] та [PERSON], останній сказав щоб він віддав йому розписку [PERSON] від 04.01.2014 року про отримання нею 149 тисяч гривень, на що він сказав, щоб вона передала спочатку гроші. Тоді Віктор показав в'язку доларів США. На пропозицію їх перерахувати, він відмовився, вимагаючи спочатку віддати йому розписку, на що він відповів, що віддасть розписку після перерахунку грошей за умови наявності всієї суми, яка підлягає поверненню. Після цього, [PERSON] [PERSON] вийшли з приміщення. Для залагдження ситуації мирним шляхом він намагався укласти з відповідачкою мирову угоду, згідно з якої була пропозиція повернути йому 89 тис грн. вже, а решту, до 01.01.2015 року. Однак, відповідачка відмовилась. На позові наполягає, просить задоволити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просить позов задоволити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила повністю, такі не визнає та пояснила, що коштів за укладеним договором позики від 04.01.2014 року вона не отримувала, а надана [PERSON] розписка написана внаслідок обману щодо обставин, які мають істотне значення, адже за договором позики (п.1; п. 1.1. договору) передбачено обов'язок позикодавця передати позичальнику грошові кошти в сумі 149 000 тис. грн. в момент написання розписки, проте [PERSON] свого обов'язку не виконав, будь-який коштів [PERSON] не передав. Сам факт підписання договору позики вона не заперечує. Проте грошових коштів у сумі 149 000 тис. грн. які передбачені договором позики, [PERSON] 04.01.2014 ні до, ні після написання розписки їй не передав, оскільки запевнив її, що розписка є лише формальністю, якою він себе перестраховує аби в майбутньому внести зазначені кошти нібито отримані нею від нього на покриття витрат необхідних для відкриття спільного з її сином [PERSON] продуктового магазину в селі Кунин. Кошти за договором позики [PERSON] переконав [PERSON], поверне йому її син з прибутку, які вони планують одержати після відкриття спільного продуктового магазину. Магазин планували, буде зареєстрований на ім'я [PERSON] Обставину про те, що [PERSON] та [PERSON] мали намір відкрити продуктовий магазин, може підтвердити голова Кунинської сільської ради Жовківського району, оскільки з приводу розміщення магазину на території згаданого села вони до нього зверталися, були на прийомі. Вона працює на посаді сестри-господині у Жовківській центральній районній лікарні понад 20 років та отримує невисоку заробітну плату. Загальний розмір її доходу за період грудня 2013 року по листопад 2014 року становить 17675,92 грн.. [PERSON] сказав, що саме вона, [PERSON] має надати йому розписку, а не її син [PERSON], оскільки останній ніде офіційно не працевлаштований, зареєстрованого власного майна немає, а це створює для [PERSON] загрозу неповернення йому внесених у спільний магазин коштів, а тому за переконаннями [PERSON] розписку про нібито отримання коштів повинна написати саме вона, та як у її власності перебуває житловий будинок по [ADDRESS], в якому вона та її син разом із своєю сім'єю проживають. Просив надати йому документи на будинок, проте [PERSON] відмовилась йому їх надати. Починаючи з січня 2014 року одразу після надання нею [PERSON] розписки про нібито отримання від нього коштів в сумі 149 000 тис. грн. у телефонних розмовах та при зустрічі з її сином [PERSON] завжди знаходив відговори про нібито свою зайнятість та переносив з дня на день, з місяця на другий місяць початок ведення спільних дій по відкриттю продуктового магазину, коштів не надавав. Так, тривало до травня 2014 року. У травні 2014 року з її сином [PERSON], підчас праці на столярному станку стався нещасний випадок, він втратив чотири пальці лівої руки. Зараз він є інвалідом, має групу. Враховуючи згадані обставини, починаючи з травня їй та її сину було вже не до відкриття задуманого в селі Кунин продуктового магазину. До пред'явлення [PERSON] позову про повернення суми грошових коштів, вона була переконання, що укладений договір позики немає правових наслідків, оскільки довірившись словам [PERSON], написала розписку про нібито отримання коштів, хоча таких не отримувала ні готівкою, ні будь-яким їх переказом на своє ім'я. 28 листопада 2014 року нею подано до Жовківського РВ ГУМВС України у Львівській області заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України. На даний час в Жовківському РВ ГУМВС України у Львівській області перебуває кримінальне провадження, по даному факту проводиться досудове розслідування. Одразу після звернення в міліцію, [PERSON] пропонував укласти мирову угоду та подати заяву до суду про визнання та затвердження мирової угоди. За змістом запропонованої мирової угоди вона 04.12.2014 нібито повернула 89 000 тис. грн. позивачу [PERSON] та повинна була визнати пред'явлений ним позов. Проте, вона на згадану пропозицію позивача [PERSON] не погодилась, оскільки зміст запропонованої мирової угоди не відповідає дійсності, і по своїй суті є лише спробую [PERSON] ввести суд та органи досудового розслідування в оману стосовно обставин справи і таким чином отримати 60 000 тис. грн.. Вимогу позивача про повернення суми грошових коштів вона вважає незаконною. Вона переконана, що позивач [PERSON] свідомо склав у неї враження, що в момент написання розписки передача їй грошових коштів є необов'язковою, у зв'язку з чим ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Також вона переконана, що твердження позивача [PERSON] про те, що він зазнав немало переживань та страждань з приводу того, що вона немає наміру повертати кошти за договором позики, не відповідають дійсності. Також, пояснила, що вона звернулась до Жовківського районного суду з позовом про визнання даного договору позики недійсним, справа перебуває на стадії розгляду. Просить відмовити у задоволенні позову повністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у поясненні відповідачки. Допитаний у судовому свідок [PERSON] пояснив, що відповідачка є його мамою. Так, він разом з позивачем [PERSON] мали намір вести спільний бізнес, а саме, відкрити продуктовий магазин в Кунин, Жовківського району. Вони разом їздили в с. Кунин, для вирішення даного питання. Витрати на відкриття даного магазину вони мали понести порівну. [PERSON] сказав, що оскільки він являється державним службовцем, то не має права офіційно займатись бізнесом і запропонував, щоб магазин оформити лише на нього. Для того, що перестрахуватись, [PERSON] запропонував написати розписку про нібито отримання коштів, які мали бути вкладені [PERSON] в магазин. Однак, оскільки він ніде офіційно не працює та у власності не має жодного нерухомого майна, [PERSON] сказав, щоб розписку написала його мама, [PERSON], оскільки у неї у власності є нерухоме майно, а саме, житловий будинок. Він був присутній, коли його мама, відповідачка по даній справі, писала розписку. Однак, жодних коштів ні до, ні під час, ні після підписання даної розписки вона не отримувала. [PERSON] запевняв їх, що дана розписка лише формальність та перестраховка. Допитаний у судовому свідок [PERSON] пояснив, що приблизно два роки тому він зустрівся з [PERSON] на футболі в с. Кунин, Жовківського району. Тоді він познайомив його з [PERSON] та сказав, що вони хотіли б переговорити з головою сільської ради, оскільки [PERSON] хотів відкрити продуктовий магазин або бар в с. Кунин, а для цього потрібно приміщення. На що він відповів, що в нього є приміщення яке він може дати в оренду. Вони всі троє оглянули приміщення. Пізніше [PERSON] ще раз сам приїжджав до нього. [PERSON] не говорив, що вони хочуть спільно відкривати магазин. [PERSON] сам в'язав його контактний телефон і сказав що пізніше підїде та вони узгодять всі питання. [PERSON] розповідав йому, що позичив кошти [PERSON], однак, про позичені кошти йому нічого не відомо. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] належить частково задоволити виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Щодо стягнення суми грошових коштів. Відповідно до ст. 626 ч. 1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 638 ч. 1 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. З Договору позики від 04 січня 2014 року вбачається, що такий укладений між позивачем [PERSON] ( Позикодавець) та відповідачем [PERSON] (Позичальник). Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п.1 даного Договору, Позикодавець передає, а Позичальник приймає у власність 149 000 ( сто сорок дев'ять тисяч) гривень. Відповідно до п.1.1 даного Договору, факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником в момент передачі йому суми позики. Відповідно до п.1.2 даного Договору, зазначену суму грошей Позичальник зобов'язалась повернути Позикодавцеві до 31.10.2014 року. З розписки, даною відповідачкою [PERSON] 01.01.2014 року вбачається, що [PERSON], відповідно до договору позики одержала від [PERSON] 149 000 ( сто сорок дев'ять тисяч) гривень та зобов'язалась повернути суму позики в термін до 31 жовтня 2014 року. Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) Згідно с. 526 ЦКУ зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Від так, сума боргу по розписці станом на 04.11.2014 рік становить 149 000 ( сто сорок дев'ять тисяч) гривень. Відповідач в судому засіданні вказує, що жодних коштів до, під час та після підписання Договору позики та написання Розписки від позивача не отримувала. Даний Договір позики та Розписка були написані нею шляхом обману зі сторони позивача. Суд враховує те, що відповідно до ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідачкою не представлено жодних допустимих та належним доказів, які б підтверджували дані факти. Не здобуті такі докази і в судовому засіданні. Крім того, в судовому засіданні відповідачка підтвердила факт написання нею даного Договору позики та Розписки власноручно. Визнаючи факт складання, написання та скріплення власноручним підписом розписки, відповідачка тим самим визнала, що вказані у даних Договорі та Розписці відомості відповідають дійсності. Відповідачка в судовому засіданні вказує, що нею подано позовну заяву до Жовківського районного суду про визнання Договору позики та Розписки недійсними та вона звернулась до Жовківського РВ ГУМВСУ у Львівській області з заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України. Однак, на дачний час дані Договір позики та Розписка не визнані недійсними у встановленому законом порядку. Сам факт звернення до Жовківського РВ ГУМВСУ у Львівській області з заявою та з позовною заявою до Жовківського районного суду не можуть свідчити про факт недійсності даних Договору позики та Розписки. Суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON], який в судовому засіданні пояснив, що він був присутній під час підписання відповідачкою [PERSON] Договору позики та написання нею Розписки та під час цього відповідачка не отримували жодних коштів від позивача, оскільки, як вбачається з Договору позики та Розписки, в таких не вказано, що дані Договір та Розписка складені та написані в присутності будь яких свідків. Відповідачкою та її представником не наведені докази на підтвердження факту присутності свідка під час улкадання Договору позики та написання розписки. Крім того, позивач категорично заперечує даний факт. Також, суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON], оскільки його пояснення не мають істотного значення для справи та жодним чином не стосуються предмету спору. Щодо моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди", особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, із знищенням чи пошкодженням її майна, у душевних стражданнях, які особа перенесла у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сім'ї. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Однак, суд враховує те, що відповідно до ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, позивачем не подано суду належним та допустимих доказів на підтвердження факту завдання йому моральна шкода, яка б полягала у фізичному болю та/чи інших стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з невиконанням відповідачкою умов Договору позики та неповернення суми позики. Не здобуті такі докази і в судовому засіданні. А тому, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідачки в користь позивача моральної шкоди в розмірі 7 777 грн. слід відмовити. Щодо стягнення судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З квитанцій № 6 від 04.11.2014 року, вбачається, що позивачем за подання до суду даної позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1 567,77 грн.. Враховуючи, що позов задоволено частково, суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в загальній сумі 1490 грн.. За таких обставин суд прийшов до переконання що позовні вимоги [PERSON] є підставними і підлягають до часткового задоволення. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON].

Outcome: partial