Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

В листопаді 2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, який уточнила 28 лютого 2019 року, та просила визнати договір купівлі-продажу недійсним, скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про право власності. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності від 16.07.2010 року, б/н, виданого КЖЕП «Південне», позивачці належала на праві приватної власності квартира загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 38.8 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 31601722). З інформації, наданої 14.09.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналась про те, що невідома їй особа, [PERSON] , стала власницею її квартири на підставі договору купівлі-продажу квартири, засвідченого 21.08.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Топоровською Вікторією Олександрівною. Позивачка зазначає, що 21.08.2018 року [PERSON] не укладала з [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, не продавала свою квартиру та навіть не мала в майбутньому такого наміру. Жодної довіреності на вчинення від її імені дій по укладанню договору купівлі-продажу квартири від 21.08.2018 року [PERSON] нікому не надавала. 21 серпня 2018 року, в день укладення та посвідчення договору купівлі-продажу квартири позивачка перебула на роботі та нікуди не відлучалась. Зазначає, що підпис, який поставлено на договорі купівлі-продажу квартири від 21.08.18 року, нібито від імені позивачки, їй не належить. При спілкуванні з [PERSON] щодо обставин укладання спірного договору купівлі-продажу остання показала фото нібито паспорту позивачки з усіма даними, які співпадають, однак фото на паспорті належить іншій невідомій позивачці особі. Крім того, [PERSON] при підписанні договору купівлі-продажу квартири бачила іншу жінку, яка представилась [PERSON] . Вказана жінка була зовнішньо не схожа на позивачку. Потрапити у квартиру позивачка не може, оскільки замки на вхідних дверях квартири вже замінено. У зв`язку з викладеними обставинами, з використанням підробленого паспорту, нібито належного [PERSON] , але з іншим фото на паспорті, невідома особа від імені позивачки уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 21.08.2018 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Топоровською Вікторією Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за № 509. Вважає, що вказаний договір повинен бути визнаний судом недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст. 203, 215 ЦК України. Також, позивачка вимушена ставити питання про застосування правових наслідків недійсності правочинів, які полягають в скасуванні державної реєстрації права власності на квартиру яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Тому, позивачка вирішила звернутись до суду з даним позовом. У судове засідання позивачка не з`явилася, але 13.11.2019 року надала до суду заяву у якій просила розглянути справу за її відсутності та задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач приватний нотаріус Топоровська В.О. у судове не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Але на ухвалу суду надали копії матеріалів нотаріальної справи з приводи вчинення договору купівлі-продажу спірної квартири. Відповідач [PERSON] у судове не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 16.07.2010 року, б/н, виданого КЖЕП «Південне», позивачці належала на праві приватної власності квартира загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 38.8 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 15-16) 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Топоровською Вікторією Олександрівною посвідчено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, сторонами якого є [PERSON] та [PERSON] , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42648465 від 21.08.2018 року, номер запису про право власності: 27588861, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1627164912101. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2019 витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Топоровської Вікторії Олександрівни належним чином завірені копії матеріалів нотаріальної справи з приводу укладання договору купівлі-продажу спірної квартири. Як вбачається з витребуваних матеріалів нотаріальної справи, зокрема з копії паспорту «продавця» [PERSON] , наданого нотаріусу під час укладення договору, останній містить тотожні відомості з паспортом позивачки, в тому числі серію та номер, ПІБ, дату та місце народження, штампи місця реєстрації та органу що видав паспорт. Однак зазначений паспорт містить фотокартку зовсім іншої особи та відмінний підпис, що прямо вказує на присутність сторонньої особи під час укладення правочину, що представилася [PERSON] з використанням підробленого паспорту. Також, як вбачається з матеріалів справи, сторони за фактом зазначених подій звернулися до правоохоронних органів з заявами про вчинення злочинів невстановленими особами, зокрема шахрайства, за якими внесено відомості до ЄРДР та триває досудове слідство (а.с.19-21). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини, так і інші юридичні факти. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З наведених норм матеріального закону вбачається, що вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року, справа № 6-127цс13. Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, невідома особа, з використанням підробленого паспорту, нібито належного [PERSON] , але з іншим фото на паспорті, від імені та поза волею позивачки уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 21.08.2018 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Топоровською Вікторією Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за № 509. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, недійсним, як такий, що вчинений всупереч волевиявленню та внутрішній волі [PERSON] . Судом також встановлено, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.08.2018 року, укладеного між [PERSON] як продавцем та [PERSON] , як покупцем, був внесений запис про право власності № 27588861, згідно якого право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] . Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 від 01.07.2004 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких обставин, оскільки під час розгляду справи суд дійшов до висновку про наявність підстав для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири від 21.08.2018 року, то наявні і підстави для скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , індексний номер: 42648465 та запису про право власності № 27588861, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог в частині поновлення запису про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , оскільки, скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на це майно не скасовує попередніх записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а обов`язок державного реєстратора (нотаріуса) поновити запис про попереднього власника майна - прямо передбачений п. 41 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 року №1141. Вирішуючи спір в частині позовних вимог до відповідача - приватного нотаріуса, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 48 ЦПК України передбачає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. Враховуючи положення ч. 3 ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, позивачка зробила помилковий висновок про те, що приватний нотаріус Топоровська В.О. є належним відповідачем в даній справі. Положеннями частин першої та другої статті 1 Закону «Про нотаріат» визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). У спорах про визнання правочину недійсним, в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Належними відповідачами у спорах про визнання правочину недійсним є сторони правочину, зокрема, в даному випадку, набувач майна. Заявивши позов до неналежного відповідача в частині позовних вимог до нотаріуса, позивачка обрала неналежний спосіб захисту свого, порушеного права, а тому позовна заява [PERSON] , в частині вимог до приватного нотаріуса Топоровської В.О., задоволенню не підлягає. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. Верховний Суд у своїй Постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Під час розгляду справи, Позивачкою [PERSON] на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в сумі 2800 грн. було надано суду заяву з розрахунком понесених судових витрат (а.с. 30) до якої додано Акт виконаних робіт від 29.11.2018. Відповідно до вказаного акту, підстава сплати грошових коштів: надання усної консультації 06.09.2018 року на суму 500 грн., складення позовної заяви протягом 3 годин, у розрахунку 500 грн./1год, а всього 1500 грн., підготовка та направлення запиту до нотаріуса - 800 грн. за договором про надання правової допомоги № 57 від 06.09.2018 року, укладеним між [PERSON] та адвокатом Бразалук С.С. (а.с. 32). Проте, за наявності перелічених та досліджених в судовому засіданні документів, наданих позивачкою, не можна достовірно встановити, що фактично [PERSON] сплатила грошові кошти адвокату Бразалук С.С. за надання правової допомоги, оскільки суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні ст. ст. 77, 79 ЦПК України, а саме: договору про надання правової допомоги № 57 від 06.09.2018 року, укладеним між [PERSON] та адвокатом Бразалук С.С., що унеможливлює встановити, що зазначені витрати були понесені позивачкою саме у зв`язку із представництвом її інтересів у суді за даною цивільною справою. Крім того, Позивачкою на підтвердження понесення ним судових витрат на правничу допомогу було надано копію товарного чеку № 76 від 29.11.2018 року на суму 2800 грн. (а.с. 31). Однак, суд вважає, що товарний чек не є належним та допустимим доказом, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оскільки належним доказом оплати послуг є оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою та її представником не надано належних та допустимих доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим наявні підстави для відмови в задоволенні заяви позивачки про стягнення судових витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволені частково (три вимоги з чотирьох), а в задоволенні позовних вимог до відповідача - приватного нотаріуса Топоровської В.О. судом відмовлено, то саме з відповідача [PERSON] на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 2114 грн. 40 коп. (704 грн. 80 коп. х 3 = 2114 грн. 40 коп.). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial