Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

у жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення останньої права користування квартирою та зняття її та її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , з реєстрації. В обґрунтування позову вказала на те, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 29.11.2006 року. У вказаній квартирі з 31.07.2007 року зареєстрована [PERSON] , колишня дружина її сина, яка не є членом її сім`ї. Після розлучення [PERSON] у липні 2014 року, забравши речі, вибула з квартири в невідомому напрямку, й на даний час проживає з іншим чоловіком, від якого народила доньку - [PERSON] , [INFO] . Однак, реєстрація [PERSON] та [PERSON] створює їй додаткові фінансові витрати та обмежує її право на отримання субсидії, в той час як [PERSON] та [PERSON] добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажають. Тому, посилаючись на норми ст. ст. 391, 405 ЦК України, просить суд усунути перешкоди у праві користування квартирою шляхом позбавлення [PERSON] права користування квартирою та зняття її та її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , з реєстрації. Ухвалою судді від 10.12.2018 року в справі відкрито провадження (а.с. 28-29). Позивач в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначенням того, що позовні вимоги повністю підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач відзив на позов не подала. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 29.11.2006 року належить на праві власності позивачу [PERSON] (а.с. 14). На даний час, згідно наявних у справі даних, відповідач [PERSON] з 31.07.2007 року зареєстрована у квартирі [ADDRESS] як дружина сина позивача (а.с. 19). З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2015 року шлюб між [PERSON] розірвано (а.с. 9). Згідно актів, затверджених директором ТОВ "Ліко-житлосервіс", від 27.07.2015 року, 26.11.2015 року та 08.02.2016 року [PERSON] з січня 2015 року в квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с. 11-13). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Звернувшись до суду, [PERSON] як на перешкоди у користуванні власністю посилалась на наявність додаткових фінансових витрат на утримання майна та неможливість отримання субсидії. Докази на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача на те, що цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися в спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членами його сім`ї, оскільки вказане трактування не застосовується до виниклих між сторонами правовідносин, а стосується взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, що регулюється положеннями ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України. В даному випадку, й на що звертає увагу позивач при зверненні до суду, виниклі відносини підпадають під регулювання норм ст. ст. 383, 391 ЦК України та передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а визначальним для захисту права на підставі цієї норми права, як вже зазначалось, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги те, що відповідач в квартирі не проживає, участі в утриманні житла не приймає, позбавляє позивача права на отримання субсидії, суд надходить до висновку про те, позовні вимоги [PERSON] в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування квартирою підлягають задоволенню в повному обсязі. В той же час, що стосується вимоги позивача про позбавлення [PERSON] , [INFO] , права користування квартирою, на думку суду, задоволенню не підлягає через недоведеність вимоги в розумінні положень ст. ст. 76-8 ЦПК України, зокрема, наявності створення з боку останньої перешкод у користуванні власником своєю власністю, виходячи з тієї обставини, що матеріали справи не містять відомостей взагалі про реєстрацію останньої у спірній квартирі. Що стосується вимоги позивача про зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання, суд зазначає наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. А тому, рішення суду щодо позбавлення відповідача [PERSON] права користування житловим приміщенням, є відповідною правовою підставою для зняття її з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Тому, позов в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial