Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

В червні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог (а.с.91) просила поділити майно подружжя, а саме: стягнути на її користь 80 000 грн. сплачених відповідачем за час перебування в шлюбі грошових коштів в рахунок погашення кредиту, отриманого на придбання автомобіля, визнавши за відповідачем право власності на цей автомобіль; стягнути грошові кошти в розмірі 91849 грн., які були внесені відповідачем до ТОВ «Фінансова компанія «РЕГІОН КАПІТАЛ» згідно договору №8СН від 17.02.2012 року для фінансування будівництва квартири; стягнути 1/2 частину страхової суми, виплаченої на страхування автомобіля в розмірі 16061 грн. 22 коп.; стягнути 1/2 частину грошових коштів, отриманих відповідачем в банківській установі на розвиток бізнесу в розмірі 1900 грн.; стягнути з відповідача 1/2 частину доходів від підприємницької діяльності з серпня 2010 року по березень 2013 року в розмірі 1000 грн.; стягнути з відповідача 1/2 частину коштів, витрачених на придбання товарів підприємницької діяльності в розмірі 1000 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 грудня 2013 року позов задоволений частково. Визнано, що спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] є вартість повернутого відповідачем кредиту в розмірі 111 000 грн. згідно кредитного договору №39/13/29082011 від 29.08.2011 року, укладеного між відповідачем та АТ «БМ Банк» та грошові кошти в розмірі 91849 грн., які були внесені відповідачем до ТОВ «Фінансова компанія «РЕГІОН КАПІТАЛ» згідно договору №8СН від 17.02.2012 року для фінансування будівництва квартири. Здійснено поділ вказаного майна подружжя та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину вартості повернутого кредиту в розмірі 55 500 грн., 1/2 частину внеску на будівництво квартири в розмірі 45 924 грн. 50 коп., а всього 101424 грн. 50 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 1014 грн. 24 коп. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення змінити та стягнути з відповідача на її користь 1/2 частки від сплачених в шлюбі коштів в рахунок погашення кредиту на придбання автівки за кредитним договором №39/13/29082011 від 29.08.2011 року укладеного з АТ «БМ Банк». Визнати грошові кошти, отримані за кредитним договором на розвиток бізнесу, укладеним відповідачем в інтересах сім'ї спільною сумісною власністю та стягнути з відповідача на її користь 1/2 частки сплачених у шлюбі коштів в рахунок погашення кредиту. В іншій частині рішення залишити без змін. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є незаконним, таким, що постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права і з порушенням норм процесуального права. Апелянт не погоджується із стягнутою сумою за договором кредиту №39/13/29082011 від 29.08.2011 року укладеного з АТ «БМ Банк». Також, апелянт наполягає на тому, що під час шлюбу брався кредит і в банку ПАТ «ОТП Банк», проте судом не було перевірено дану обставину. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково: визнати спільною частковою власністю подружжя транспортний засіб VOLKSWAGEN PASSAT CC, д.н.з. [NUMBER], визнати право власності по 1/2 ідеальних часток подружжя в транспортному засобі VOLKSWAGEN PASSAT CC, д.н.з. [NUMBER] без його реального поділу і залишити транспортний засіб у їх спільній частковій власності. Змінити розподіл судових витрат. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Так, апелянт вказує на те, що кошти на придбання квартири по договору з ТОВ «ФК «Регіон капітал» він взяв в борг у [PERSON], повертає їх сам власними коштами, а тому їх не можна було визнавати спільною власністю подружжя. Судом не враховано положення ч.5 ст.71 СК України та п.25 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Також на думку апелянта суд вийшов за межі позовних вимог, чим порушив приписи ст.11 ЦПК України, оскільки позивач просила стягнути 80000 грн. щодо автомобіля, а суд стягнув 111000 грн. До того ж апелянт вважає дані кошти власністю банку, оскільки вони сплачені на погашення взятого в банку кредиту. Судом не врахованого жодного наданого апелянтом доказу. Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] просили апеляційну скаргу задовольнити із зазначених підстав та мотивів, а у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] просили відмовити. Представник відповідача [PERSON] просив апеляційну скаргу свого довірителя [PERSON] задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] відмовити. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивача і про відхилення апеляційної скарги відповідача з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом по справі встановлено, що сторони по справі з 29.07.2011 року по 19.03.2013 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.03.2013 року (а.с.5). Доводи апелянта [PERSON], що сімейні відносини припинені в жовтні 2012 року, що має враховуватися при поділі майна, не заслуговують на увагу, оскільки заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.03.2013 року ця обставина встановлена не була (а.с.5). Відповідач згідно з свідоцтвом [NUMBER] від 25.08.2001 року, виданого Чернігівським відділенням реєстраційно-екзаменаційної роботи, підпорядкованого УДАІ в Чернігівській області, є власником автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT CC, 2011 року випуску, держномер [NUMBER] (а.с.34). Згідно з кредитним договором №39/13/29082011 від 29.08.2011 року, що укладений між відповідачем та АТ «БМ Банк», відповідач отримав кредит в розмірі 321 224 грн. 35 коп., із сплатою 15,99% річних за користування кредитом, строком на сім років, на придбання вищевказаного автомобіля на первинному ринку (а.с. 63-66). Представники відповідача не заперечували факту придбання за вказані кредитні кошти саме автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT CC, 2011 року випуску, держномер [NUMBER]. Розглядаючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції при визначенні суми коштів, що були повернуті за кредитним договором №39/13/29082011 від 29.08.2011 року, використав суму, що була "визнана представником відповідача" - 111 000 грн. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження цього розміру. Клопотання позивача та її представника щодо розкриття банківської таємниці суд першої інстанції задовольнив, однак відповідної ухвали не постановив, що стало причиною відмови банківської установи у надання відповідної інформації. В задоволенні повторного клопотання з цього приводу безпідставно було відмовлено. З висновком суду першої інстанції в частині розміру повернутого кредиту і порядку його розподілу не може повністю погодитись колегія апеляційного суду. В цій частині рішення суду підлягає зміні, виходячи з наступного. Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З особового рахунку, що направлений АТ «БМ Банк» апеляційному суду на відповідний запит, вбачається, що станом на 19.03.2013 р. відповідачем було внесено до банківської установи 141 767,14 грн. на повернення кредитних коштів за кредитним договором №39/13/29082011 від 29.08.2011 року (а.с.208-222). Саме ця сума повинна бути визнана спільною сумісною власністю і розподілена між подружжям у рівних долях по 70 883,57 грн., залишивши в користуванні відповідача спірний автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT CC, 2011 року випуску, держномер [NUMBER]. Визнання за відповідачем права власності на цей автомобіль є недоцільним, оскільки власником спірного автомобіля зареєстрований саме відповідач (а.с.34). Доводи апелянта [PERSON], що суд вийшов за межі позовних вимог і замість 80 000 грн. розподілив між сторонами 111 000 грн. не заслуговують на увагу, оскільки в уточненій позовній заяві позивач [PERSON] наполягала на виплаті в період шлюбу 160 000 грн. кредиту і просила стягнути на її користь половину цієї суми - 80 000 грн. (а.с.91) З огляду на це, стягнення на користь позивача з відповідача 70 883,57 грн. проводиться в межах позовних вимог. Не можуть бути взяті апеляційним судом до уваги твердження апелянта [PERSON] щодо безпідставного стягнення з нього на користь позивача 1/2 частини коштів, отриманих після розірвання договору з ТОВ «Фінансова компанія «РЕГІОН КАПІТАЛ». Відповідно до умов договору №8СН від 17.02.2012 року, укладеного між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «РЕГІОН КАПІТАЛ», на правах довірчої власності відповідач вніс третій особі грошові кошти для будівництва квартири по [ADDRESS], але об'єкт інвестування не отримав, уклавши додаткову угоду №3 від 06.08.2013 р. про розірвання договору №8СН та повернення 91849 грн.(а.с.80-86). Отриманими 06.08.2013 р. після розірвання договору №8СН грошовими коштами в сумі 91849,00 грн., які є спільною власністю подружжя, відповідач розпорядився на власний розсуд . Судом першої інстанції докладно досліджувались обставини внесення грошей під час шлюбу до каси ТОВ «Фінансова компанія «РЕГІОН КАПІТАЛ». Були досліджені як розписка, надана позивачем на суму 200 тис. грн. від 29.01.2012 р. (а.с.116), так і розписка на 100 тис. грн. від 15.01.2012 р. (а.с.117) з рішенням суду від 14.11.2013 р. (а.с.118), надані відповідачем. Суд надав відповідну оцінку цим доказам. Доводи апелянта [PERSON], що отримані у серпні 2013 року гроші в сумі 91849,00 грн., він повернув кредитору [PERSON] є суперечливими, оскільки 04.11.2013 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення 100 000 грн. боргу і відповідач, як зазначено в рішенні суду від 14.11.2013 р., визнав позовні вимоги в повному обсязі, що спростовує доводи апелянта щодо повернення [PERSON] отриманих у серпні 2013 року 91 849,00 грн. у ТОВ «Фінансова компанія «РЕГІОН КАПІТАЛ» . Відповідно до ст.ст. 60, 61, 70 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є суб'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Суд першої інстнції вірно визначив, що спільною сумісною власністю подружжя є вартість повернутого відповідачем під час перебування в шлюбі кредиту згідно з кредитним договором №39/13/29082011 від 29.08.2011 року, укладеного між відповідачем та АТ «БМ Банк» та грошові кошти, які були внесені відповідачем до ТОВ «Фінансова компанія «РЕГІОН КАПІТАЛ» згідно з договором №8СН від 17.02.2012 року для фінансування будівництва квартири, які відповідач повернув собі, уклавши додаткову угоду №3 та використавши їх на власний розсуд. Ці вимоги позивача підлягали задоволенню після уточнення відповідних сум. Доводи апелянта [PERSON] щодо безпідставної відмови у задоволенні позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини грошових коштів, сплачених на погашення кредиту по кредитному договору, укладеному в 2011-2013 роках між АТ «ОТП Банк» та відповідачем на розвиток бізнесу в сумі 3800 грн., є безпідставними з огляду на наступне. За інформацією АТ «ОТП Банку», наданої на вимогу апеляційного суду Чернігівської області за №N00-11-1/52 від 07.03.2014 року, між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] 02.03.2012 р. був укладений договір №1001275683 про надання споживчого кредиту в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн., що спростовує доводи апелянта, щодо використання кредиту відповідачем «для розвитку бізнесу». Даний кредит виплачений в повному обсязі в період шлюбу 27.09.2012 р. (а.с.225-237). Зазначений [PERSON] в позовній заяві кредитний договір, що укладений між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] на суму 3 800 грн. та наданий на вимогу суду кредитний договір між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] №1001275683 від 02.03.2012 року про надання банком кредиту в розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн., це два різні кредитні договори з різними розмірами кредиту та різними цільовими призначеннями кредиту. Позивачем [PERSON] не надано інших доказів на підтвердження укладення між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] кредитного договору на суму 3800 грн. на розвиток бізнесу, а тому суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні зазначеної частини позовних вимог. Доводи, викладені в апеляційній скарзі [PERSON] в цій частині обгрунтованості судових висновків не спростовують. Доводи апеляційної скарги відповідача [PERSON] щодо незаконності оскаржуваної частини судового рішення колегією суддів перевірені, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оспорюється, тому висновки суду першої інстанції перегляду не підлягають в силу ст.303 ЦПК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції, слід здійснити перерахунок стягнутого з відповідача на користь [PERSON] в суді першої інстанції судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та збільшити розмір стягнутого судового збору з 1014, 24 грн. до 1167,09 грн. (позовні вимоги задоволені на 80% (145885,72 х 116808,07 :100 = 80%) (1458,86 х 80: 100 = 1167,09). Також з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 153,3 грн. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді, оскільки апеляційна скарга позивача була задоволена на 21% (30767,14х100:145885,72 = 21%) (730х21:100= 153,3).

Outcome: partial