Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором№ OD28АК03100070 від 28.09.2006 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , у розмірі 66413,96 доларів США, що становить 1673631,79 грн. та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 28.09.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», яке у подальшому змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк), був укладений кредитний договір № OD28АК03100070, за яким ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу [PERSON] кредит в сумі 54410 доларів США на термін до 27.09.2013 року. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати [PERSON] повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов`язань за вказаним кредитним договором, [PERSON] сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме: видав [PERSON] кредит у розмірі 54410 доларів США. В порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання не виконав, не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором у встановленому порядку та строки, в результаті чого станом на 23.05.2016 року утворилася заборгованість у розмірі 66413,96 доларів США, яка складається з наступного: 14419,74 доларів США - заборгованість за кредитом, 7576,58 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3073,95 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 41343,69 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором з відповідачами [PERSON] та [PERSON] 28.09.2006 року були укладені договори поруки № OD28АК03100070/Р, відповідно до умов яких поручителі несуть відповідальність як солідарні боржники. Оскільки відповідачі відмовляються добровільно сплатити заборгованість за кредитним договором, представник позивача звернувся до суду з позовом. В свою чергу, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «Приватбанк», уточнивши який 30.06.2020 року, просить визнати недійсним п.1.1 кредитного договору № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року в частині зобов`язання [PERSON] щомісячно сплачувати 0,25 % від суми наданого кредиту за надання фінансового інструменту, стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь грошові кошти, сплачені ним на підставі п.1.1 кредитного договору № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року за надання фінансового інструменту в сумі 7824,60 доларів США та переплачені за борговими зобов`язаннями згідно кредитного договору № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року, у розмірі 192,56 доларів США, а також судові витрати у розмірі 8438,40 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 28.09.2006 року між ним та АТ КБ «Приватбанк» був укладений валютний кредитний договір № OD28АК03100070 строком на 7 років, тобто до 27.09.2013 року. Загальна сума кредиту за договором складає 54410 доларів США, в тому числі: 37261 доларів США - грошові кошти, які узгоджені з ним, перераховані банком на р/р ТОВ «Меркурій» за придбання автомобіля «Субару Форестер» за договором № 794/09-2006 к/п від 12.09.2006 року, 17149 доларів США - грошові кошти, призначені для сплати страхових платежів у випадках і порядку, передбачених п. 2.1.3 договору, яким встановлено, що для використання банком для сплати щорічних платежів він має звернутись до банку з відповідною заявою. Однак, доручень банку щодо щорічного перерахування страхових платежів з цієї суми він не надавав. Обумовлену в договорі суму 17149 доларів США в касі банку готівкою, як це передбачено п. 1.1 договору, він не отримував, тобто умови кредитного договору про надання йому вказаної суми через касу банку АТ КБ «Приватбанк» не виконані. Крім того, всі щорічні платежі він сплачував власними коштами. Так, за 2006-2007 роки він сплатив 11341,34 грн. за договором особистого страхування № OD28LK00020628 та 944,59 грн. за договором страхування наземного транспорту № № OD28AK00020627. В подальшому щорічні страхові платежі сплачувались ним за рахунок особистих коштів, які він надавав до каси банку для їх перерахування на рахунок страховика, що відображено в виписці з кредитного рахунку [NUMBER] , з якої вбачається, що 18.10.2007 року жодної заборгованості у нього перед банком немає, кожного місяця до зазначеної дати він сплачував 726 доларів США, як це передбачено п. 1.1 кредитного договору. 18.10.2007 року він здав до каси банку 2420 доларів США, призначення яких було - сплата щорічних страхових платежів. Крім того, розрахунком підтверджується, що загальна сума страхового внеску за 2007-2008 роки складає 12224,82 грн. і складається із страхової премії 939,90 грн. за договором особистого страхування та 11284,92 грн. за договором страхування наземного транспорту. Станом на 30.11.2010 року його боргові зобов`язання за розрахунками банку склали 64071,36 доларів США, які ним були повністю погашені, що підтверджується випискою з кредитного рахунку [NUMBER] , в тому числі за рахунок заставленого автомобіля «Субару Форестер», який був оцінений в 19399,25 доларів США. Отже, отримавши від банку реальну суму кредиту 37261 доларів США, ним було сплачено 64071,36 доларів США. При цьому, ним була сплачена банку сума тіла кредиту, призначена для сплати страхових платежів у розмірі 17149 доларів США, та відсотки за користування цією сумою, якою він насправді не користувався. Згідно п. 1.1 договору, винагорода за надання фінансового інструменту складає 0,25% місячних від суми кредиту, відповідно до того ж пункту договору, яким з нього неодноразово стягнуто в момент надання кредиту за весь обумовлений договором термін його дії. 0,25% від суми кредиту в розмірі 37261 доларів США становить 93,15 доларів США на місяць, а термін дії кредиту визначено у 84 місяці, виходячи з чого загальна сума винагороди за надання фінансового інструменту, яку з нього було стягнуто банком в момент видачі кредиту склала 7824,60 доларів США. Однак надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником, оскільки надання фінансового інструменту разом з кредитом відповідає економічним потребам лише самого банку, тобто такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику, у зв`язку з чим вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору (ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, на час укладення кредитного договору). Оскільки АТ КБ «Приватбанк» неправомірно поклав на нього зобов`язання щодо сплати фінансового інструменту та в подальшому стягнув їх на свою користь, вважає, що його права порушені та підлягають судовому захисту, у зв`язку з чим звернувся із зустрічним позовом до суду. Представник АТ КБ «Приватбанк» - Яковлєва О.А. в судовому засіданні на задоволенні первісного позову наполягала з підстав, викладених у ньому, зустрічний позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Після проведення експертизи представник позивача в судове засідання не з`явилася, але в позовній заяві зазначила, що на задоволенні позову наполягає і просить справу розглянути без її участі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні зустрічного позову наполягав, первісний позов не визнав. При цьому пояснив, що зобов`язання за кредитним договором станом на 30.11.2010 року виконані ним в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, вважає, що підстави для задоволення первісного позову відсутні, оскільки заявлений борг банком не відповідає дійсності, заборгованості по тілу кредиту у розмірі 14419,74 доларів США не існує, нарахування похідних заборгованостей від цієї суми також не відповідають дійсності і представником позивача не доведені належними доказами. Представник відповідачів за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, на задоволенні зустрічного позову наполягав. При цьому з урахуванням висновку експерта пояснив, що [PERSON] не має заборгованості за кредитним договором, оскільки експертним шляхом підтверджено повне виконання зобов`язань. Крім того, пояснив, що наполягає на стягненні з відповідача за зустрічним позовом за надання фінансового інструменту в сумі 7824,60 доларів США та переплачені за борговими зобов`язаннями 192,56 доларів США. Також надав квитанцію на підтвердження сплати витрат на проведення експертизи у розмірі 8438,40 грн., які просив стягнути з банку на користь [PERSON] . Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але подала до суду відзив на первісний позов, в якому просить відмовити у позові АТ КБ «Приватбанк» з підстав, викладених у відзиві (т. 2 а.с. 101-102). Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, у його задоволенні просив відмовити, подав заяву про застосування строку позовної давності (т.2 а.с. 103), зустрічні позовні вимоги підтримав. Також в поясненнях зазначив, що підтримує думку представника - [PERSON] . Вислухавши пояснення представників сторін, відповідачів [PERSON] та [PERSON] за первісним позовом, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що первісна позовна заява задоволенню не підлягає, натомість зустрічна позовна заява підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 28.09.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № OD28АК03100070, за яким ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу [PERSON] кредит в сумі 54410 доларів США на термін до 27.09.2013 року (т. 1 а.с. 11-13). Цього ж дня в забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] , [PERSON] уклали договір поруки № OD28АК03100070/Р, у відповідності до умов якого останні поручилися перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] (т. 1 а.с. 14, 15). ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит у розмірі 54410 доларів США. Як зазначає в первісному позові представник позивача, [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 23.05.2016 року утворилася заборгованість у розмірі 66413,96 доларів США, яка складається з наступного: 14419,74 доларів США - заборгованість за кредитом, 7576,58 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3073,95 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 41343,69 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т. 1 а.с. 3-5). З метою погашення заборгованості, ПАТ КБ «Приватбанк» надіслав 23.09.2015 року на адресу [PERSON] та [PERSON] повідомлення про повернення суми кредиту в повному обязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції на підставі договорів поруки № OD28АК03100070/Р від 28.09.2006 року у розмірі 59312,37 доларів США (т. 1 а.с. 7). Не погоджуючись з вказаним позовом, представником відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] було заявлено клопотання про призначення судової економічної експертизи. Так, ухвалою суду від 06.12.2018 року вищевказане клопотання представника відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] було задоволено та призначено у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення надмірно сплачених коштів, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , судову економічну експертизу. Згідно висновку експерта № 70 Е від 13.03.2020 року: 1) документально не підтверджена видача АТ КБ «Приватбанк» кредитних коштів в розмірі 54410 доларів США за кредитним договором № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; 2) за результатами дослідження матеріалів справи встановлено розбіжність на суму 41633,94 доларів США між даними розрахунковими документами - квитанцій про внесення через касу банку іноземної валюти в погашення заборгованості [PERSON] по кредитному договору № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року за період з 29.09.2006 року по 23.05.2016 року та даних виписок банку по рахунку № [NUMBER] унеможливлюють підтвердження розрахунковими документами даних розрахунку заборгованості [PERSON] станом на 23.05.2016 року у розмірі 66413,96 доларів США перед АТ КБ «Приватбанк»; 3) документально не підтверджено розмір заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк» із зазначенням усіх її складових (процентів за кредит, основної суми боргу, комісії, штрафу та пені) за кредитним договором № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року; 4) згідно виписок банку по рах. № [NUMBER] , відкритому [PERSON] для зарахування коштів на погашення заборгованості по виданому кредиту за період з 29.09.2006 року по 30.11.2010 року надійшло коштів в іноземній валюті у розмірі 64071,36 доларів США. Розрахунковими документами підтверджується погашення заборгованості [PERSON] за користування кредитними коштами на суму 22437,42 доларів США; 5) документально унеможливлюються підтвердження розподілу (на погашення основного боргу, відсотків, комісій, штрафних санкцій або інших платежів), внесених від імені [PERSON] грошових коштів за період з 28.09.2006 року по 23.05.2016 року; 6) відсутність в матеріалах справи Положення про кредитування АТ КБ «Приватбанк» унеможливлює встановити відповідність методу нарахування процентів «факт/360», передбачених кредитним договором № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року їх вимогам; 7) станом на 23.05.2016 року виписками банку по рах. № [NUMBER] за період з 29.09.2006 року по 24.06.2019 року підтверджується повне виконання зобов`язань [PERSON] по кредитному договору № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року без врахування нарахованої пені (більш детально викладено у дослідженні по 2-8 питанню); 8) сума грошових коштів у розмірі 64071,36 доларів США, сплачених [PERSON] згідно виписок банку в якості погашення боргових зобов`язань за кредитним договором № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року, більше на 192,56 доларів США від суми грошових коштів, які мали бути сплачені за умовами кредитного договору із урахуванням заборгованості по процентам по простроченій заборгованості по кредиту та простроченим процентам (т. 2 а.с. 158-173). Представником позивача не надано суду належних доказів на спростування висновку експерта. За вказаних обставин, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов висновку, що доводи представника позивача за первісним позовом, викладені у позовній заяві, не підтверджені належними доказами. Представником позивача не доведено, що з тих підстав, на які він посилається у своїй позовній заяві, зокрема розрахунок заборгованості, повинна бути стягнута сума заборгованості у розмірі у розмірі 66413,96 доларів США, у відповідності до вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, оскільки відповідачем [PERSON] за первісним позовом підтверджено погашення заборгованості перед АТ КБ «Приватбанк», що також викладено експертом в вищевказаному висновку судової економічної експертизи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що жодна із обставин, вказаних представником позивача як на підставу задоволення позову, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, такі обставини нічим не підтверджені і необґрунтовані, оскільки при укладенні кредитного договору № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року [PERSON] діяв як відповідно до вимог закону, так і укладеного між сторонами зазначеного кредитного договору, зокрема, погашав заборгованість у строки і розмірах, що визначені цим договором, а тому вимоги представника позивача суд вважає безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. В матеріалах справи (т.2 а.с. 103) міститься заява [PERSON] про застосування строку позовної давності. При цьому він вказує на ту обставину, що черговий платіж за умовами договору повинен бути 14.12.2010 року, тому право банку на звернення до суду з позовом про стягнення неустойки закінчився 16.12.2011 року. Крім того, 16.12.2013 року закінчився загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України (виходячи з дати чергового погашення кредиту 14.12.2010 року). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу». У абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) зазначено - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений. При цьому, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Що стосується вимог за зустрічним позовом, суд дійшов висновку, про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Як зазначалося вище, 28.09.2006 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір № OD28АК03100070, за яким ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу [PERSON] кредит в сумі 54410 доларів США на термін до 27.09.2013 року (т. 1 а.с. 11-13). Відповідно до п. 1.1. договору, банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу банку на строк з 28.09.2006 року по 27.09.2013 року включно, у виді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 54410 доларів США на наступні цілі: споживчі цілі у сумі 37261 доларів США, а також у розмірі 17149 доларів США на сплату страхових платежів у випадку і в порядку, передбаченому п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,88% щомісяця на суму залишку заборгованості по кредиту, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,25% від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, процентів зо дострокове погашення кредиту у відповідності з п. 3.11 договору і винагороди за проведення додаткового моніторингу, відповідно до п. 6.2 договору. Періодом сплати вважати період з «10» по «14» число кожного місяця. Згодом, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 14.06.2012 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором №ОD28АК03100070 від 28.09.2006 року в сумі 16770,91 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом -14304,13 доларів США, заборгованість за відсотками -1223,61 доларів США, заборгованість за комісіями -838,35 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання - 404,82 доларів США. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1337,09 грн. (т. 2 а.с. 52). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08.12.2012 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14.06.2012 року залишено без змін (т. 2 а.с. 53-54). Так, судом встановлено, що з моменту укладення кредитного договору [PERSON] сплатив на користь банку 64071,36 доларів США, в тому числі і комісії за надання фінансового інструменту. Статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Пунктом 1.1 кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця у період сплати у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З урахуванням правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що умови кредитного договору щодо фінансового інструменту є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним п.1.1 кредитного договору № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року в частині зобов`язання щомісячно сплачувати 0,25 % від суми наданого кредиту за надання фінансового інструменту підлягають задоволенню, як такі, що є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору). Разом з цим, суд вважає за необхідне застосувати правові наслідки недійсності пункту 1.1 спірного кредитного договору, на виконання умов якого позичальником було сплачено 0,25% від суми наданого кредиту за надання фінансового інструментуз урахуванням безпідставно нарахованих процентів на цю суму. Так, з матеріалів справи та наведеному розрахунку [PERSON] вбачається, що 0,25% від суми кредиту в розмірі 37261 доларів США становить 93,15 доларів США на місяць, а термін дії кредиту визначено у 84 місяці, виходячи з чого загальна сума винагороди за надання фінансового інструменту, яку з [PERSON] було стягнуто банком в момент видачі кредиту склала 7824,60 доларів США. Однак, суд частково не погоджується з цим розрахунком, оскільки кредит [PERSON] було погашено через 50 місяців з дня укладення кредитного договору, а тому на підставі п.1.1 кредитного договору № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року за надання фінансового інструменту в сплачена ним сума грошових коштів становить 4657,50 доларів США, яку і слід стягнути з АТ КБ «Приватбанк». Крім того, що стосується позовних вимог за зустрічним позовом щодо стягнення грошових коштів, переплачених за борговими зобов`язаннями згідно кредитного договору № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року, у розмірі 192,56 доларів США, то суд також погоджується з вимогами [PERSON] в цій частині, виходячи з наступного. Відповідно до вищенаведеного висновку експерта № 70 Е від 13.03.2020 року, станом на 23.05.2016 року, із урахуванням заборгованості [PERSON] по процентам, по простроченій заборгованості, по кредиту та простроченим процентам, останній переплатив банку 192,56 доларів США. Вказане дослідження експерта детально розраховано у даному висновку і суд з ним повністю погоджується, вважає дану вимогу обґрунтованою, тому з АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути переплачені грошові кошти за борговими зобов`язаннями згідно кредитного договору № OD28АК03100070 від 28.09.2006 року, у розмірі 192,56 доларів США. Пленум Верховного Суду України у постанові №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" роз`яснив, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову і часткове задоволення зустрічного позову. Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Щодо витрат із залучення експерта для проведення судової економічної експертизи, то на підтвердження розміру витрат [PERSON] до матеріалів справи долучено оригінал квитанції № 20 від 23.04.2020 року, а тому витрати із залученням експерта у розмірі 8438,40 грн. підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] .

Outcome: partial