Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свій позов позивач мотивує тим, що відповідач [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв?язку з чим підписав заяву № б/н від 07.12.2007р. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, який за своєю природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. 07.12.2007р. відповідачем також була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердив, що він з фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. На підставі Договору про надання банківських послуг відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому збільшився до 5000,00 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.3.2, п. 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою Банку. Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах в передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлено договором. Але в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за Договором, таким чином в порушення п.6.5 Договору зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.08.2020р. має заборгованість 14 748,50 грн., з яких: -3 712,12 грн. - заборгованість за тілом кредиту; -11 036,38 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; -0,00 грн. - заборгованість за комісією; -0,00 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. Позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 07.12.2007р. у розмірі 14 748,95 грн. та судові витрати у розмірі 2 102,00грн. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 29.09.2020 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Від відповідача [PERSON] 19.10.2020р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому [PERSON] проти позовних вимог в частині нарахування відсотків за користування кредитом заперечував, вважаючи їх необґрунтованими. Зазначив, що дійсно підписав анкету заяву про приєднання до Умов і правил надання послуг в Приватбанку, однак вважає що позивач не довів, що це саме той витяг з Умов та правил, з яким відповідач ознайомився, підписуючи заяву-анкету, а отже це є неналежним доказом, що відповідає висновкам ВСУ по справі № 6-16цс15. Також відповідач не погодився з зазначеним розрахунком заборгованості, оскільки у період з 08.02.2015р. по 13.12.2019р. проходив військову службу в Збройних силах України, а відповідно п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами усіх форм власності, в тому числі банками та фізичними особами за користування кредитом не нараховується. Також [PERSON] вказав що заборгованість виникла з березня 2008р. й позивач повинен був звернутись до суду протягом 3 років відповідно ст. 257 ЦК України, а тому заявив клопотання про відмову у позові про стягнення заборгованості у зв`язку з спливом термінів позовної давності відповідно п. 4 ст. 267 ЦКУ. Позивач 03.11.2020р. надав до суду відповідь на відзив, де з доводами відповідача [PERSON] не погодився. Зазначив, що відповідач, підписавши 07.12.2007р. заяву, а в подальшому анкету-заяву від 24.02.2015р. приєднався до нових Умов та правил надання банківських послуг які є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Заява про приєднання до умов та правил разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, розміщеними на офіційному сайті Банку www.privatbank.ua, складають Договір про надання банківських послуг. А тому позивач вважає, що відповідач з ними ознайомлений в повній мірі. Позивач вважає що посилання відповідача у своєму відзиві на постанову ВСУ по справі № 6-16цс15 є недоречним оскільки відповідача було ознайомлено саме з зазначеними умовами та правилами надання банківських послуг та наказом банку, яким були затверджені Умови та Правила. Щодо наданого розрахунку заборгованості позивач зазначив що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Таким чином користуючись даними коштами відповідачу були відомі та зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідає обставинам справи. Позивач вказав на існування чіткої процедури щодо звільнення військовослужбовця , який має невиконані зобов`язання до банківської установи у особливий період від нарахування штрафних санкцій та зазначив що відповідач даною процедурою не скористався й до банківської установи з відповідною заявою не звертався. Щодо застосування строку позовної давності позивач зазначив, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Оскільки строк дії перевипущеної картки відповідача - до останнього дня 12.2011 року, то строк позовної давності не пропущено, що відповідає правовій позиції Верховного суду України, висловленій у рішеннях від 19.03.2014 року по справі № 6-14цс14 та 18.06.2014 року по справі №6- 61 цс 14. Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви№ б/н від 07.12.2007р. Згідно даної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] 07.12.2007р. підписав вищевказану заяву про отримання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», а 25.12.2007р. отримав кредитну картку та ПІН. Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» вбачається, що 07.12.2007р. [PERSON] був ознайомлений з умовами користування даною карткою, якою передбачено строк внесення щомісячних платежів та базову відсоткову ставку в місяць, яка нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів на рік у розмірі 3 %, що загалом становить 36 % річних, що підтверджується його особистим підписом Згідно довідки № б/н вбачається, що було відкрито наступні кредитні картки: 07.12.2007р. - № [NUMBER] , термін дії 12/11 без зазначення виду цієї картки та встановленого тарифного плану. Згідно довідки № б/н про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що 07.12.2007р. відбувся старт карткового рахунку № [NUMBER] , 25.12.2007р. було встановлено кредитний ліміт в розмірі 5000,00 грн., що є його максимальним розміром, який 31.10.2019р. було зменшено до 0,00 грн. Згідно розрахунку заборгованості вбачається, що загальна сума заборгованості, яку необхідно сплатити [PERSON] станом на 31.08.2020р. становить 14 748,50 грн., з яких: -3 712,12 грн. - заборгованість за кредитом; -11 036,38 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; -0,00 грн. - заборгованість за комісією; -0,00 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. При цьому з розрахунку також вбачається, що у різні періоди банком застосовувалась різна відсоткова ставка (поточна та прострочена) за користування кредитом, яка становила як 36 % річних так і 43,20 % річних. Однак матеріали позовної заяви не містять правового обґрунтування зміни відсотку таких ставок та ознайомлення відповідача з такими змінами. При цьому суд не приймає до уваги посилання представника позивача на підписану відповідачем анкету-заяву від 24.02.2015р., якою останній приєднався до нових Умов та правил надання банківських послуг, зазначене у відповіді на відзив, та яка додана до відповіді на відзив як доказ, оскільки, у відповідності до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, вказаний доказ позивач повинен був надати разом з позовною заявою. Суд частково погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості, а саме в частині наявної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 712,12 грн.та не погоджується з нарахуванням решти заборгованості з огляду на таке. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України, відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Сторонами довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» погоджено базову відсоткову ставку 36 % річних, а тому суду є незрозумілим нарахування відсотків за ставкою 43,20 % річних, що зазначені в наданому розрахунку заборгованості. Також довідка не містить відомостей про порядок нарахування та стягнення відсотків на прострочену заборгованість. Крім того, з виписки за договором № б/н станом на 10.09.2020р. вбачається, що банком проводилося автоматичне погашення простроченої заборгованості, списання відсотків за прострочений кредит та відміна штрафів за кредитами військовослужбовців. Водночас, представником позивача у відповіді на відзив заперечується факт звільнення відповідача від сплати штрафних санкцій, пені і процентів по кредиту, оскільки відповідач зі відповідною заявою до банку не звертався. Обґрунтовуючи право на нарахування несплачених відсотків на прострочену заборгованість банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (ресурс: Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті ПриватБанку: www.privatbank.ua). Витягом з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, наданими позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку - 50 років та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» та Тарифи розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до договору про надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа №6-16цс15). Також у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07.12.2007 року) до моменту звернення до суду з вказаним позовом (25.09.2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Суд враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 07.12.2007р. шляхом підписання анкети-заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму кредитного договору. З цих підстав суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність позичальника у виді пені та штрафів, та обов`язок по сплаті відсотків за користування кредитними коштами з порядком розрахунку розміру, визначеного банком, отже відповідні позовні вимоги є необґрунтованими. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією ВС у постанові від 04.09.2019 у справі №382/1131/18. Суд також вказує, що з урахуванням приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17). Щодо спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, суд зазначає, що оскільки, за змістом укладеного між сторонами договору від 07.12.2007 року, умови якого зафіксовані у анкеті-заяві та довідці про умови кредитування, які підписані відповідачем, не містять строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів, оскільки початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України. Відповідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином позовна давність до даних правовідносин не застосовується, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду України викладеній у постанові від 04.12.2019 у справі № 750/6058/17-ц. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді порядок нарахування та стягнення відсотків за користування наданим кредитом в іншому, ніж зазначено в Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», підписаній відповідачем 07.12.2007р. Водночас, заслуговують на увагу доводи скаржника про наявність заборгованості за простроченим тілом кредиту. Згідно п.1.1.1.72 Умов простроченим кредитом є кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернуті у строк, передбачений договором. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також враховуючи, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Відповідно наданої виписки за договором №б/н станом на 31.08.2020р. вбачається, що [PERSON] фактично отримав кредитні кошти. Виписка містить відомості про часткове погашення заборгованості позичальником самостійно, відомості про списання відсотків по кредитам військовослужбовців та відомості про автоматичне погашення простроченої заборгованості, внаслідок чого станом на 31.08.2020р. утворилась заборгованість в сумі 3 712,12 грн., що відповідає розміру встановленого кредитного ліміту. Дана сума відповідачем не оспорюється. Враховуючи викладене, суд приходить висновку про можливість часткового задоволення вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом, а саме в розмірі 3 712 грн. 12 коп., оскільки вона включає в себе заборгованість за простроченим тілом кредиту та поточну заборгованість за наданим кредитом і її розмір підтверджений банківською випискою по картковому рахунку і не спростований відповідачем. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом в 3 712 грн. 12 коп. Позивачем при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 2 102,00 гривні, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог судовий збір 529,06 грн. на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial