Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який неоднорзово уточнював, вказуючи на те, що між ним та відповідачем [PERSON] 06.04.2016 р. було укладено договір позики грошових коштів, згідно умов якого [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 1000 грн. під три проценти на день з кінцевим терміном повернення до 20.04.2016 року, а після вказаного строку у разі неповернення відсотки складають 10 % на день. Суму позики відповідач повернув 14.12.2016 р. Тому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 46 950 грн., з яких: відсотки за користування грішми - 24 250 грн., штраф - 1 000 грн., пеня - 21 700 грн., та сплачений судовий збір в сумі 551,20 грн. В грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до відповідача [PERSON], просивши визнати недійсним п. 2.4 договору позики від 06.04.2016 р. щодо збільшення процентної ставки з 3% до 10%, оскільки він не відповідає ст. 1056-1 ЦК України. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд розглянути справу в присутності його представника, [PERSON] Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, [PERSON], в судовому засіданні первісний позов підтримав у повному обсязі, зустрічний позов не визнав. Суду пояснив, що ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України є спеціальною в відношенні до порядку визначення процентної ставки за кредитним договором. Відсоткова ставка, яка була обумовлена в договорі, не є односторонньою зміною умов договору. [PERSON] неодноразово по телефону дзвонив [PERSON], вимагаючи повернення боргу, однак заборгованість добровільно повернута не була. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, відмовивши в задоволенні зустрічного позову. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, підтримав зустрічний позов в повному обсязі. Суду пояснив, що 06.04.2016 року уклав договір займу з [PERSON], згідно з яким отримав грошові кошти в сумі 1000 грн., за умовами якого зобов'язаний був повернути грошові кошти в сумі 1420 грн. З умовами договору був ознайомлений перед його підписанням. Договір був підписаний добровільно. Положення договору про збільшення відсоткової ставки з 3% до 10% після 20.04.2016 року було зрозумілим. Раніше вже укладав договори з [PERSON], виконував договори в строк. Однак під час виконання вказаного договору захворів та не зміг повернути гроші. Не розраховував, що виникне подібна ситуація. Під час лікування було зроблено операцію, телефон з номером [PERSON] було втрачено, що позбавило його можливості зв'язатись з позикодавцем. Після виписки з лікарні поїхав до [PERSON] домовитись про зменшення відсотків, його співробітниця повідомила, що [PERSON] звернувся в суд, тому потрібно домовлятись під час слухання справи по суті. Зустрітись з [PERSON] не зміг, дізнався його реквізити самостійно та сплатив 1000 грн. в грудні 2016 року. В договорі реквізитів не було зазначено. Про діяльність [PERSON] дізнався з оголошення на стовбі. В зв'язку із проведенням на території Донецької області антитерористичної операції не визнає штраф та пеню. Зустрічний позов підтримує з викладених в ньому підстав, вважає пункт 2.4 договору таким, що не відповідає вимогам законодавства та просить визнати його недійсним, відмовивши в задоволенні первісного позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У відповідності із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а за правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Ст. 611 Цивільного Кодексу України передбачено сплату неустойки, як правовий наслідок порушення зобов'язань, встановлених договором. Згідно з ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Укладеною угодою між сторонами встановлено розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, тому позивач має право на стягнення суми заборгованості за невиконане зобов'язання в розмірі, передбаченому договором. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч.1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною, тип процентної ставки визначається кредитним договором. Як вбачається з договору займу від 06.04.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 1000 грн., які зобов'язався повернути до 20.04.2016 року, з урахуванням відсотків за користування кредитними коштами в сумі 1420 грн. (а. с. 11). Пунктами 2.3 та 2.4. передбачено, що за користування грошовими коштами [PERSON] сплачує 3% річних на день від суми займу, у випадку порушення строку повернення основної суми або відсотків [PERSON] зобов'язується після 20.04.2016 року сплачувати 10% відсотків в день за користування грошовими коштами. Договір було підписано [PERSON], тобто своїм підписом він засвідчив свою згоду з усіма умовами укладеного між ним та [PERSON], договору. Тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за період з 20.04.2016 року по 22.11.2016 року, зазначеної в уточнених позовних вимогах, в сумі 46950 грн., яка складається з суми за користування кредитними коштами в сумі 24250 грн. 00 коп., штрафу в сумі 1000 грн., пені в сумі 21700 грн. А доводи [PERSON] щодо неправомірного підвищення відсоткової ставки суд вважає неспроможними. Згідно ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року №1053-р та від 02.12.2015 року № 1275-р, місто Маріуполь (Маріупольська міська Рада) відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалась антитерористична операція. Отже, враховуючи те, що відповідач є громадянином України, який зареєстрований та постійно проживає в населеному пункті, де проводиться антитерористична операція, на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», штрафні санкції за укладеним ним договором позики, нараховувати заборонено, а тому позов [PERSON] в частині стягнення штрафних санкцій є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення штрафу в сумі 1000 грн., пені в сумі 21700 грн. задоволденню не підлягають. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач за зустрічним позовом, [PERSON] в судовому засіданні не надав суду доказів невідповідності п.2.4 договору від 06.04.2016 року діючому законодавству. Також доводи його позовної заяви спростовуються його ж вільними поясненнями в судовому засіданні, в яких він визнає факт ознайомлення з договором, згоди з його змістом та укладення договору добровільно. Тому, аналізуючи в сукупності покази [PERSON] та його позовні вимоги, суд приходить до висновку, що це є способом ухилення [PERSON] від належного виконання грошового зобов'язання в повному обсязі та вважає, що зустрічний позов є необґрунтованим та відмовляє в його задоволенні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір на користь держави в сумі 551 грн. 20 коп., якій підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Outcome: partial