Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

До суду звернувся позивач з зазначеним позовом, згідно якого, після уточнення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на його користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексації за період з вересня 2010 року по травень 2016 року в розмірі 578552,43 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 44194,97 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. (а.с. 2-4, 60-62) Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 12.06.2010 року працював інструктором з керування автомобілем у ФОП [PERSON] на підставі трудового договору № 486 ІН/10. Починаючи з вересня 2010 року відповідач перестав виплачувати йому заробітну плату внаслідок чого утворилась зазначена заборгованість. За результатами звернення позивача з даного приводу 11.02.2015 року Прокуратурою Оболонського району внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42015100050000036. 16.06.2015 року позивачем було подано заяву про визнання його потерпілим від злочину. Зазначає, що порушенням його права на своєчасну виплату заробітної плати завдало моральні страждання. Ним втрачені нормальні життєві зв'язки, що в цілому вимагає від нього докладання додаткових зусиль для організації свого життя, необхідності звертатись за допомогою до спеціалістів з метою відновлення порушених трудових прав. Вважає, що йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у сумі 50000,00 грн. В судовому засіданні позивач, уточнені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, при цьому зазначив, що був прийнятий на роботу відповідачем майстром практичного водіння транспортних засобів з 12.06.2010 року, в підтвердження чого йому в офісі було працівниками [PERSON] видано відповідний договір, крім того з місця роботи йому неодноразово надавались довідки за місцем вимоги. За усною домовленістю з відповідачем щомісячна заробітна плата йому не виплачувалась, а зараховувалась в рахунок викупу автомобіля на якому він виконував свої трудові обов'язки. В кінці січня 2015 року його було викликано до офісу відповідача та повідомлено про звільнення, при цьому [PERSON] забрав в нього автомобіль, сплатити заробітну плату за відпрацьований час - відмовився. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, в задоволені позову просили відмовити, при цьому зазначили, що ніяких трудових відносин між позивачем та ФОП [PERSON] не існувало. Довідки про заробітну плату та договір підроблені документи, які позивачу ніколи не видавались, печатки на них дійсні та на довідках підпис від імені відповідача схожий на його підпис, оскільки у позивача був доступ до пустих бланків з печатками та підписами. При цьому відповідач зазначив, що давав позивачу автомобіль в оренду за усною домовленістю, але позивач намагався його викрасти. На теперішній час у них неприязнені стосунки. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази по справі прийшов до висновку, про часткове задоволення позову з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Як вбачається з ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Судом встановлено, що з 12.06.2010 року по 31.01.2015 року позивач працював майстром з практичного водіння транспортного засобу у ФОП [PERSON] Зазначене підтверджується трудовим договором № 486 ІН/10 ( а.с. 9), довідками про доходи від 25.02.2013 року ( а.с.7) та від 26.03.2013 року ( а.с.23). Як вбачається з зазначених документів щомісячна заробітна плата позивача становила 8000,00 грн. Суд вважає, покази відповідача, що вищезазначені документи є підробленими - неспроможними, оскільки доказів в підтвердження вказаного суду ним не надано, при цьому відповідач зазначив, що на договорі та довідках печатка оригінальна, а підписи на довідках від імені ФОП [PERSON] схожі на його власноручний підпис. Суд вважає правильним час звільнення позивача з 31.01.2015 року, оскільки [PERSON] зазначив, що з цього часу він не виконував покладених на нього обов'язків, оскільки ФОП [PERSON] забрав у нього автомобіль та зазначив про його звільнення. Ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З точки зору закону заходи, встановлені ст.117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за період з 01.04.2013 року по 31.01.2015 року в розмірі 176000,00 грн. ( 8000,00 грн. х 22 = 176000,00 грн.) При цьому не підлягає стягненню заявлена позивачем заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2010 року по березень 2013 року включно, оскільки відповідно до довідок про доходи ( а.с. 7, 23) наданих самими позивачем станом на березень 2013 року заборгованість по заробітній платі відсутня. Не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і заявлена [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2015 року по травень 2016 року, оскільки позивач сам зазначив, що з кінця січня його було звільнено та він не виконував обов'язки майстра з практичного водіння транспортного засобу. Разом з тим, відповідно до положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України позивач має право вимагати стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак такі позовні вимоги позивачем до відповідача заявлені не були. Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 №159 встановлено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Враховуючи викладене, загальна сума індексації за невчасно виплачену заробітну плату з 01.04.2013 року по 31.01.2015 року, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача складає 4933,00 грн. Відповідно до ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, в зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація за невикористану відпустку за 42 дня в розмірі 11046,00 грн. ((4 дня +24дня+14 днів) х 263,00 грн. середньоденний заробіток =11046,00 грн.) Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. П. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. За встановлених обставин несвоєчасної виплати заробітної плати, суд вважає доведеними вимоги позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, розмір якої виходячи з принципів розумності і справедливості визначає в сумі 5000,00 грн., які і слід стягнути за ФОП [PERSON] на користь [PERSON] Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн. та на користь позивача в рахунок відшкодування сплаченого судового збору - 551,20 грн. На підставі викладеного

Outcome: partial