Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новокаховський електромеханічний завод» (далі - Товариство) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв»язку із затримкою термінів її виплати, оплати часу простою та моральної шкоди, посилаючись на те, що з 21 серпня 2009 року по 10 червня 2014 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, за весь час роботи їй час простою підприємства не оплачувався, при звільненні відповідач не провів з нею остаточного розрахунку, чим завдав матеріальних втрат та моральних страждань. В подальшому [PERSON] неодноразово подавала до суду заяви про уточнення та збільшення позовних вимог і, з їх урахуванням, остаточно просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, починаючи з дня звільнення та до часу ухвалення судового рішення, компенсацію частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 949,76 грн., оплату за час простою підприємства у період з 01.01.2012 року по 10.06.2014 року в сумі 8279 грн. без врахування податків та обов»язкових платежів, а також 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги про стягнення середнього заробітку у розмірі 9 314,60 грн. з урахуванням обов»язкових платежів та податків, згідно наданого відповідачем розрахунку, з яким позивачка погодилась, та компенсації частини заробітної плати в сумі 949, 76 грн. визнала повністю. Решту позовних вимог [PERSON] не визнала, зазначивши, що, згідно спільних рішень адміністрації та Ради трудового колективу на підприємстві, був встановлений неповний робочий час. Позивачка з цими рішеннями була ознайомлена, заперечень не висловлювала, їх не оскаржувала і продовжувала працювати, тобто погодилась зі зміною умов праці. Така зміна умов праці не є простоєм. Вважає також, що моральна шкода, заподіяна позивачці, стягненню не підлягає, оскільки заробітна плата їй не виплачувалась внаслідок скрутного фінансового становища підприємства, тобто вина останнього в цьому відсутня. Заслухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних, встановлених в ході розгляду справи обставин та відповідних їм правовідносин. Як встановлено судом, не заперечується сторонами та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді інженера-технолога, та, згідно із наказом № 117-у, була звільнена з роботи 10.06.2014 року на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Повний розрахунок при звільненні, як того вимагає ст. 116 КЗпП України, відповідачем з позивачкою не проведено, розмір заборгованості середнього заробітку на день розгляду справи судом та розмір компенсації втрати частини заробітної плати, 9314,60 грн. та 949,76 грн. відповідно, ним визнаний , сторонами їх розмір та розрахунковий період не оспорювалися. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позиву не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі вищезазначеного, а також, враховуючи, що визнання відповідачем позову в цій частині не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати в зв»язку з затримкою термінів її виплати слід повністю задовольнити. Згідно з ч.І ст. 34 КЗпП простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Також, у відповідності із чинним законодавством виробничим простоєм визнається тимчасове припинення на підприємстві виробничого процесу не з вини працівника по причинах відсутності сировини, енергії, палива, фінансової скрути тощо. Час простою, що стався не з вини працівника підлягає оплаті у відповідності до вимог ч. 1 ст. 113 КЗпП України у разі, коли працівник перебував в час простою на роботі, але не міг виконувати покладені на нього трудові обов*язки із-за простою. Відповідно до роз"яснень, що викладені в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" оплата часу простою не з вини працівника ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших службових осіб). З матеріалів справи вбачається та це встановлено судом, що, починаючи з січня 2012 року, у Товаристві, у відповідності із спільними рішеннями адміністрації і Ради трудового колективу, вносились зміни у графіки роботи підприємства, які були мотивовані виробничою необхідністю, встановлювався скорочений час роботи підприємства, тобто позивачці та іншим працівникам були змінені умови праці. Дані рішення позивачка не оскаржила, і вони є чинними. Можливістю працювати повний місяць, передбаченою цими рішеннями за умови надання відповідних службових записок, вона також не скористалась, заперечень не висловлювала і продовжувала працювати, про простій службових осіб не повідомляла, у вказані в позові спірні періоди на роботу не виходила. Накази про простій на підприємстві не видавались, листки простою не оформлювались,відтак, правових підстав вважати вищевказані спільні рішення незаконними та стягувати середній заробіток за час простою суд не має. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'яснень, які містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника в сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що при звільненні [PERSON] відповідач не провів з нею остаточного розрахунку і не виплатив належні їй грошові суми, чим порушив її права у сфері трудових відносинах, і що, в свою чергу, призвело до моральних страждань та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в сумі 1 000 грн., виходячи з вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі ст. 116, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial