Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Позивач звернулася до районного суду з позовною заявою, в якій,уточнивши свої позовні вимоги, просить визнати квартиру [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя; поділити дану квартиру між сторонами, визнавши за позивачем право власності на 2/3 частин даної квартири; усунути перешкоди в користуванні даною квартирою шляхом вселення позивача разом з 2 малолітніми дітьми до даної квартири, зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні даною квартирою та надати дублікат ключів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 23.07.2005 р. вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, що був розірваний рішенням суду від 22.07.2015 р., від якого сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, за договором від 22.12.2010 р., подружжям була придбана 1-кімнатна квартира [ADDRESS], яка є об'єктом права їх спільної сумісної власності. Позивач зазначає, що відповідач порушує її права на вільне володіння та користування вказаною квартирою, змінивши замки. З жовтня 2015 р. вона з дітьми не може потрапити до вказаної квартири. Також, позивач, обґрунтовуючи тим, що саме на її утриманні знаходяться їх спільні з відповідачем діти, посилаючись на норми СК України вважає, що необхідно відступити від презумції рівності часток. Оскільки позивач не визнає її право на вказану квартиру, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов у повному обсязі та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Позивачка додала, що сума, за яку була придбана під час шлюбу спірна квартира, становила 45 тис.доларів, з яких 20 тисяч були її грошима, які вона позичила, а 25 тисяч - гроші відповідача, які йому дала сестра [PERSON] Вона з відповідачем та дітьми до осені 2013 р. проживали у даній квартирі, після чого була вимушена піти з квартири та переїхати в Сумську область. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, надавши письмові заперечення, в яких обґрунтовувала тим, що дана квартира не є об'єктом спільної власності подружжя, а є лише особистою власністю відповідача, оскільки придбана за його особисті кошти. Додала, що спірна квартира була придбана за 40 тис.доларів США, при цьому кошти за неї були в повному обсязі внесені лише відповідачем. Ці кошти були особистими коштами відповідача, які він отримав за свою 1/3 частини 3-кімнатної квартири від рідної сестри [PERSON] Представники третьої особи підтримали позовні вимоги в частині вселення дітей, посилаючись на те, що право дітей на користування житлом повинно бути захищено. Діти, як членами сім'ї відповідача, що є власником спірної квартири, мають право на користування нею. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, исьмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі, який був зареєстрований 23.07.2005 р. (актовий запис № 137 відділу РАЦС по м.Глухів ) та розірваний рішенням Подільського районного суду м.Києва від 22.07.2015 р. (справа № 758/6822/15-ц), яке набрало законної сили 03.08.2015 р. Від шлюбу у сторони мають двох малолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 22.12.2010 р., посвідченого ПН КМНО Біляєвим В.О. за реєстром № 2573, під час перебування сторін у шлюбі, а саме: 22.12.2010 р. на ім'я відповідача [PERSON] була придбана квартира, розташована в Подільському району м.Києва за адресою: [ADDRESS], яка складається з 1 кімнати (загальна площа - 27,4 кв.м, житлова площа - 27,4 кв.м). За загальним правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі №6-801цс16. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст.10, 60 ЦПК України). В судовому засіданні сторона відповідача стверджує, що вищевказана спірна квартира придбана за особисті кошти [PERSON], які становлять 40 тис.доларів США, отримані відповідачем ним від рідної сестри [PERSON] як компенсація за 1/3 частини 3-кімнатної квартири, що належала [PERSON] за адресою: [ADDRESS], за договором дарування від 22.12.2010 р., тобто в день укладання договору купівлі-продажу спірної квартири. Суд не погоджується з доводами представника відповідача та наданими нею доказами, виходячи з такого. Відповідно до договору дарування від 22.10.2010 р., посвідченого ПН КМНО Біляєвим В.О. за реєстром № 2569, [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 частини вищевказаної квартири. Приписами ст.717 ч.1 ЦК України передбачено безоплатність передачі майна за договором дарування, а ст.657 ЦК України встановлена обов'язковість укладання договорів купівлі-продажу квартир у письмовій формі, яка підлягає нотаріальному посвідченню. А відтак, суд не приймає до уваги наданий представником відповідача оригінал розписки [PERSON] від 22.12.2010 р. про отримання ним від [PERSON] 40 тис.доларів США, оскільки даний документ є неналежним доказом для підтвердження джерела походження даної суми як особистих коштів відповідача та оплатності договору дарування, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири та договір дарування відповідачем своє частини квартири відбулись в один день - 22.12.2010 р. Крім того, суд не приймає як доказ факту особистості коштів відповідача на придбання спірної квартири показання допитаний в судовому засіданні свідків з боку відповідача: [PERSON], яка є рідною сестрою відповідача та показала, що вона передала брату [PERSON] 40 тис.доларів за його частку у 3-кімнатній квартирі; [PERSON] та [PERSON], які підписали розписку відповідача від 22.12.2010 р. як свідки передачі коштів від [PERSON] до [PERSON] та підтвердили цю обставину в суді, оскільки такі докази є належними в розумінні ст. 57-60 ЦПК України ля встановлення такого факту. Судом встановлено, що в день укладання договору купівлі-продажу спірної квартири [PERSON], як дружина [PERSON], надала нотаріальну згоду на її купівлю чоловіком за ціну та умовах на його розсуд, що підтверджено наданою копією такої згоди, яка посвідчена 22.12.2010 р. ПН КМНО Біляєвим В.О. за реєстром № 2572. Крім того, згідно договору купівлі-продажу від 22.12.2010 р., який відповідно до ст.657 ЦК України укладений нотаріально, вищевказана спірна квартира за домовленістю сторін була продана продавцем лише за 30 тис.грн. (п.11). Судом встановлено, що позивач проживала в спірній квартирі разом з відповідачем з грудня 2010 р. (час купівлі) до квітня 2015 р. (припинення шлюбних відносин), що підтвердили сторони в судовому засіданні. Згідно наданих документів, малолітні діти сторін перебували під наглядом лікаря-педіатра у дитячій поліклініці за місцем проживання у спірній квартирі до 07.11.2013 р., малолітня [PERSON] відвідувала дитячий садок у Подільському районі м.Києва по 11.04.2013 р., малолітній [PERSON] відвідує дитячий садом «Фіалка в м.Глухові Сумської області лише з 2014 р. Допитана як свідок [PERSON], яка є матір'ю позивача, підтвердила в судовому засіданні, що діти сторін проживають у неї з 2013 р. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладався в інтересах сім'ї та вищевказаного квартира була придбана для проживання родини [PERSON]. Суд не приймає до уваги показання свідків з боку позивача [PERSON], яка суду показала, що позичила позивачу 20 тис.доларів в грудні 2010 р. для придбання вказаної квартири, оскільки є неналежним доказом для встановлення цієї обставини. А відтак, враховуючи те, що вищевказана спірна квартира була придбана під час зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти сторін і для сумісного проживання в даній квартирі, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON]. А відтак, вимоги позивача в цій частині є заснованими на законі, обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 с. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, оскільки квартира квартира [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності сторін у справі, тому вказане майно подружжя підлягає поділу. Вирішуючи позовні вимоги в частині розподілу майна з відступленням від рівності часток, суд вважає зазначити наступне. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Позивачка як на підставу відступлення від засади рівності часток, просила врахувати, що на її утриманні знаходяться їх спільні з відповідачем діти та відповідач має заборгованість по сплаті їй аліментів. Однак, суд вважає, що таку обставину не можна вважати підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя відповідно до ст. 70 СК України, оскільки сума заборгованості відповідача перед позивачем по сплаті аліментів є спірною, згідно наданої позивачем довідки її розмір за період з 11.02.2016 р. по 11.07.2017 р. становив 25 566,61 грн. та станом на 13.11.2017 р. підлягає корегуванню, оскільки звернуто стягнення на заробітку плату відповідача. Крім того, таку суму суд вважає неспівмірною для відступлення від рівності часток. В судовому засіданні встановлено, що за час шлюбу шлюбний договір (контракт) сторони не укладали та домовленості між ними не було, передбачені законом підстави для відступлення від засад рівності часток вістуні, а тому при поділі вказаної квартири між подружжям суд виходить з рівності часток сторін у справі в об'єкті спільної сумісної власності, тобто по 1/2 частині кожному. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що позовні вимоги позивача в частині розподілу майна підлягають часиковому задоволенню, а саме: із визнанням за сторонами в порядку поділу майна права власності по 1/2 частині. Приписами частини 3 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселенні, суд приходить до таких висновків. Статтею 41 ч.4 Конституції України, статтею 321 ч.1 ЦК України передбачена непорушність права власності, в т.ч. те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як визначено ч.ч.1, 2, 3, 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої статті 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з висновку Подільського УП від 13.10.2015 р., відповідач не впускає позивача до квартири, що не оспорювала і сторона відповідача. Приписами ст.29 ч.4 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Оскільки суд прийшов до висновку про право власності позивача на 1/2 частину вищевказаної квартири, а право користування є складовою частиною повноважень власника, то позовні вимог в частині усунення перешкод в користуванні даною квартирою та вселення позивачам разом з дітьми підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на вимогах закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 5 552,0 грн. На підставі ст.ст. 60, 61, 63, 68-70 СК України, ст.ст.15, 16, 29, 317, 319, 321 368, 369, 372 ЦК України,

Outcome: partial