Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

В жовтні 2016 року [PERSON] звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів. Зазначала, що 17.05.2011 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу № SAMDN 25000716557694 (Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою), згідно якого банк прийняв від неї на строк 12 місяців грошовий вклад у сумі 1 058,31 доларів США, відкривши рахунок № [NUMBER], та зобов'язався сплачувати їй щомісячно проценти у доларах США за процентною ставкою 8,5% річних. Згідно умов договору дія вкладу неодноразово автоматично продовжувалася на такий же термін, останній раз вклад було автоматично продовжено на новий строк 26.05.2016 року. Станом на 13.06.2016 року сума грошових коштів на депозитному рахунку за договором банківського вкладу складала 1 686,57 доларів США. Проценти за цим банківським вкладом щомісячно перераховувались на вклад № SAMDN 27000716558261 «Скарбничка 12 міс» від 17.05.2011 року та станом на 13.06.2016 року складали 433,33 доларів США. 13.06.2016 року відповідач списав з її рахунків суму банківського вкладу (1 686,57 доларів США) та проценти за вкладом (433,33 доларів США), що разом склало 2 119,90 доларів США. Вважає, що списання коштів банком здійснено незаконно. Відповідно до пункту 13 договору банк має право здійснювати списання коштів з рахунків клієнта лише у разі наявності у клієнта простроченої заборгованості за кредитами, які отримані клієнтом у банку, та якщо клієнт є поручителем по кредитам. Вона будь-яких кредитів у банку не має та з нею договір поруки за будь-якими кредитами не укладався. Грошові кошти, які знаходилися на вкладному рахунку є її особистою власністю і відповідач помилково вважає, що договір банківського вкладу нею укладено у період шлюбу з [PERSON], який 30.04.2011 року помер. Втративши довіру до банку, вона 05.09.2016 року звернулася з письмовою заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу та вимогою повернути їй всю суму вкладу та проценти за вкладом. В передбачений договором строк 07.09.2016 року відповідач договір з нею не розірвав, грошові кошти не виплатив. Вважаючи дії банку незаконними, просила стягнути з відповідача на її користь належні їй грошові кошти у розмірі 2 119,90 доларів США та пеню, передбачену частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» (3 % вартості послуг за кожен день прострочення повернення грошових коштів), за період з 08.09.2016 року по 03.10.2016 року в розмірі 1 589,93 доларів США, всього 3 709,83 доларів США (а.с. 1-3). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 березня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 2 119 доларів США 90 центів та пеню у сумі 1 589 доларів США 93 центи, всього 3 709 доларів США 83 центи. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у сумі 1 378 грн. (а.с. 157 - 162). В апеляційній скарзі відповідач ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що суд помилково дійшов висновку про незаконне списання Банком грошових коштів з депозитного вкладу позивача, не врахував, що під час укладення чоловіком позивача [PERSON] кредитного договору № DO1FAW92390181 від 10.12.2007 року позивач з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором дала письмову згоду на оформлення чоловіком договору застави рухомого майна, а також на надання у заставу Банку будь-якого майна, що належить на праві спільної сумісної власності. Договір банківського вкладу був укладений під час шлюбу, а тому відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Суд не врахував, що відповідно до п. 1.1.3.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» у мережі Інтернет, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у Клієнта у зв'язку із невиконанням зобов'язань перед банком.Банк здійснив списання з депозитного вкладу позивача грошових коштів у сумі 1 686,57 доларів США та 433,33 доларів США на сплату кредитної заборгованості, тобто діяв відповідно до частини 2 ст. 1071 ЦК України, яка передбачає списання грошових коштів клієнта без його розпорядження у випадках, встановлених договором між банком та клієнтом. Позивачем не надано доказів належного виконання її чоловіком [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, укладеним між ним та банком, та відсутності заборгованості перед банком. Суд помилково застосував до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів» і зокрема частину 5 ст. 10 цього Закону, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами випливають з договору банківського вкладу та не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів». Підстави для стягнення з банку пені відсутні. Суд порушив норми процесуального права (а.с. 169 - 171). Позивач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області 19.04.2017 року за №1542 (а.с. 195, а.с. 198). Причини неявки у судове засідання позивач не повідомила і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вона не з'явилася у судове засідання без поважних причин. Представник відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання апеляційного суду також не з'явився. Причини неявки представника у судове засідання відповідач не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не з'явився у судове засідання без поважних причин. 14 квітня 2017 року на електронну адресу апеляційного суду від представника відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 27.12.2016 року № 7745-К-О (а.с. 187), надійшла заява про розгляд справи 18.04.2017 року без участі представника відповідача (а.с. 186). Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність не з'явившихся осіб, оскільки відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав: Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 17.05.2011 року [PERSON] уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір № SAMDN 25000716557694 (Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою), згідно якого передала банку 1 058,31 доларів США строком на 12 місяців до 17.05.2012 року включно з виплатою 8,5% річних (пункт 1). Договором передбачено, що у випадку, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, зазначений у п. 1 цього договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку. При продовженні строку вкладу розрахунок процентів на кожний новий строк вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжуваних депозитних вкладів цього найменування та строку на день закінчення попереднього строку вкладу без укладення додаткових угод до цього договору (а.с. 5). 13.06.2016 року відповідач списав з депозитного рахунку позивача за банківським вкладом «Стандарт» грошові кошти у сумі 1 686,57 доларів США та проценти за вкладом - 433,33 доларів США, які обліковувалися на рахунку «Скарбничка 12 міс», що підтверджується випискою з депозитного рахунку станом на 04.08.2016 року (а.с. 6-9) та випискою з рахунку «Скарбничка 12 міс» станом на 04.08.2016 року (а.с. 10-11), а також листом відповідача за № 20.1.0.0.0/7-20160728/2316 від 03.08.2016 року (а.с. 12). Суд також встановив, що позивач [PERSON] з 16 вересня 1995 року перебувала у шлюбі з [PERSON], шлюб зареєстровано Родинським відділом РАЦС Донецької області, про що є відмітка у паспорті позивача серії ВА 233790, який виданий 08.02.1996 р. Красноармійським МВ УМВС України в Донецькій області (а.с. 4). 10.12.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DO1FAW92390181, згідно якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 38 302,89 доларів США, з яких 26 158,57 доларів США на купівлю автомобіля, зі сплатою 9,12 % річних на строк до 09.12.2014 року (121-125). В забезпечення виконання зобов'язань позичальника [PERSON] перед банком за кредитним договором № DO1FAW92390181 від 10.12.2007 року між банком та позичальником було укладено договір застави рухомого майна, предметом якого був автомобіль марки SHEVROLET EPICA, 2007 року випуску, об'єм двигуна 2,5 куб. см (а.с. 126-130). Договір застави укладено з письмової згоди [PERSON] ( а.с.131). Листом за № 20.1.0.0.0/7-20160728/2316 від 03.08.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив позивача, що списання грошових коштів з депозитного вкладу позивача № SAMDN 25000716557694 «Стандарт 12 міс» від 17.05.2011 року та вкладу № SAMDN 27000716558261 «Скарбничка 12 міс» від 17.05.2011 року у сумі 1 686,57 доларів США та 433,33 доларів США здійснено з метою погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №DO1FAW92390181 від 10.12.2007 року (а.с. 12). 05.09.2016 року [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу № SAMDN 25000716557694 та видачу готівки за цим договором (а.с. 13). Листом за № 20.1.0.0.0/7-20160905/1525 від 07.09.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» на заяву позивача від 05.09.2016 року повідомив, що за результатами розгляду питання щодо депозитного вкладу № SAMDN 25000716557694 «Стандарт 12 міс» від 17.05.2011 року їй було надано вичерпну відповідь у листі від 03.08.2016 року та що повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, відповідно до частини 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються (а.с. 14). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти в сумі 2 119,90 доларів США відповідачем списані з рахунків позивача незаконно та на її вимогу не повернуті. За прострочення виконання вимоги позивача про повернення вкладу та процентів банк відповідно до частини 5. ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» має сплатити пеню за кожний день прострочення, що не звільняє банк від виконання зобов'язання в натурі. Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються параграфом 3 «Банківський вклад» глави 71 ЦК України. Відповідно до частини першої ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частин першої-третьої ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Договором банківського вкладу № SAMDN 25000716557694 (Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою) від 17.05.2011 року передбачено право сторін на дострокове розірвання договору, про що друга сторона має бути повідомлена за два банківські дні до дати розірвання договору. При поверненні вкладу за ініціативою клієнта до спливу мінімального строку вкладу (6 місяців) з дати початку/продовження строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу та сплачуються проценти, нараховані за ставкою вкладу «на вимогу» за фактичний строк користування вкладом. При витребуванні вкладу після закінчення мінімального строку вкладу (6 місяців) з дати початку/продовження строку вкладу, але до закінчення строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу та сплачуються проценти, нараховані виходячи з діючої процентної ставки за вкладом, помноженої на коефіцієнт 0,5. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено судом першої інстанції, позивач 17.05.2011 року уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SAMDN 25000716557694 (Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою) від 17.05.2011 року, згідно якого передала банку 1 058,31 доларів США строком на 12 місяців до 17.05.2012 року (а.с. 5). Зазначений депозитний договір неодноразово продовжувався, останній раз договір був продовжений на новий строк 26.05.2016 року, що підтверджується випискою з депозитного рахунку позивача № [NUMBER] станом на 04.08.2016 року (а.с. 6). 05.09.2016 року позивач, діючи відповідно до умов зазначеного договору банківського вкладу, звернулася до відповідача з заявою про розірвання договору та повернення їй вкладу (а.с. 13). Проте в передбачений договором строк - через два банківські дні відповідач суму вкладу та проценти за вкладом їй не повернув, листом № 20.1.0.0.0/7-20160905/1525 від 07.09.2016 року повідомив, що за результатами розгляду питання щодо депозитного вкладу № SAMDN 25000716557694 «Стандарт 12 міс» від 17.05.2011 року їй було надано вичерпну відповідь у листі від 03.08.2016 року та що повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, відповідно до частини 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються (а.с. 14). Відповідно до частини 3 ст. 1060 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Листом за № 20.1.0.0.0/7-20160728/2316 від 03.08.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив позивача, що списання коштів з депозитного вкладу позивача № SAMDN 25000716557694 «Стандарт 12 міс» від 17.05.2011 року та вкладу № SAMDN 27000716558261 «Скарбничка 12 міс» від 17.05.2011 року у сумі 1 686,57 доларів США та 433,33 доларів США здійснено з метою погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №DO1FAW92390181 від 10.12.2007 року (а.с. 12). Відповідно до частини першої ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Частиною 2 цієї статті передбачено право банка списати грошові кошти з рахунка клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що списання ним здійснено відповідно до частини 2 ст. 1071 ЦК України. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незаконне списання Банком грошових коштів з депозитного вкладу позивача. Згідно пункту 13 договору № SAMDN 25000716557694 (Вклад «Стандарт» з щомісячною сплатою) від 17.05.2011 року у разі наявності у клієнта простроченої заборгованості за кредитами та/або кредитним лімітам, отриманим клієнтом в банку, або по кредитам, за якими клієнт є поручителем, а також за процентами за користування ними, банк має право на свій розсуд: -після закінчення строку вкладу, вклад та нараховані проценти перерахувати на поточний/картковий рахунок Клієнта або -розірвати цей договір. При цьому Банк направляє клієнту письмове повідомлення з зазначенням дати розірвання цього договору. Вклад та нараховані проценти перераховуються на поточний/картковий рахунок Клієнта. Списання коштів оформлюється меморіальним ордером (а.с. 5). Банк не надав суду меморіальний ордер на списання коштів, що передбачено п. 13 договору № SAMDN 25000716557694 (Вклад «Стандарт» з щомісячною сплатою) від 17.05.2011 року. В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що відповідно до п. 1.1.3.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» у мережі Інтернет, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у Клієнта у зв'язку із невиконанням зобов'язань перед банком. Відповідно до п. 1.1.1.45. Умов та Правил надання банківських послуг Клієнт - фізична особа, суб'єкт господарювання, споживач банківських послуг, що одержує банківські послуги на умовах, визначених Умовами та правилами. Проте відповідач не надав суду будь-яких доказів наявності у позивача [PERSON], яка за договором банківського вкладу одержує банківські послуги, та в розумінні п. 1.1.1.45. Умов та Правил надання банківських послуг є Клієнтом, кредитної заборгованості. Він також не надав доказів того, що позивач [PERSON] є поручителем третіх осіб за кредитами, зокрема, свого чоловіка [PERSON] за кредитним договором № DO1FAW92390181, договір поруки в матеріалах справи відсутній. Суд першої інстанції правильно зазначив, що письмова згода [PERSON] на укладання [PERSON] договору застави рухомого майна в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № DO1FAW92390181 від 10.12.2007 року, на надання ним у заставу/іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з позичальником, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором та реалізацію майна у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору, за своїм змістом не є договором поруки. Згідно статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. В силу застави (стаття 572 ЦК) кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно п. 7.3 кредитного договору № DO1FAW92390181 від 10.12.2007 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», та договору застави рухомого майна від 10.12.2007 року, [PERSON] в заставу було передано автомобіль марки SHEVROLET EPICA, 2007 року випуску (а.с. 121-125, 126-130). Банківський вклад, який ПАТ КБ «Приватбанк» прийняв від [PERSON] за договором банківського вкладу від 17.05.2011 року, заставним майном за кредитним договором № DO1FAW92390181 від 10.12.2007 року не є. Відповідно до частини першої ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша ст. 590 ЦК). Тобто, звернення стягнення на предмет застави та договірне списання не є тотожними поняттями. З матеріалів справи встановлено, що відповідач без звернення до суду та без розпорядження позивача списав з її рахунків грошові кошти за відсутності умов, передбачених пунктом 13 договору № SAMDN 25000716557694 (Вклад «Стандарт» з щомісячною сплатою) від 17.05.2011 року, чим порушив вимоги ст. 1071 ЦК України. Тобто, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконне списання відповідачем грошових коштів з депозитного рахунку позивача та процентів за банківським вкладом. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що списання грошових коштів здійснено відповідно до частини другої ст. 1071 ЦК України, є необґрунтованими. Доводи апеляційної скарги про те, що договір банківського вкладу був укладений під час перебування позивача у шлюбі з [PERSON], а тому є спільною сумісною власністю подружжя, не впливає на висновки суду. Незалежно від того чи є цей вклад спільною сумісною власністю подружжя, підстави, передбачені п. 13 договору № SAMDN 25000716557694 (Вклад «Стандарт» з щомісячною сплатою) від 17.05.2011 рокута п. 1.1.3.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг для договірного списання грошових коштів з депозитного рахунку позивача, відповідачем не доведені. Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що чоловік позивача помер 30.04.2011 року, а банківський вклад позивачем передано банку 17.05.2011 року, тобто після смерті чоловіка, що спростовує доводи відповідача про те, що вклад є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не надано доказів належного виконання її чоловіком [PERSON] зобов'язань за кредитним договором та відсутності заборгованості перед банком, не спростовують висновків суду. У разі наявності заборгованості за кредитним договором, укладеним між банком та позичальником [PERSON], саме банк має довести розмір цієї заборгованості та довести наявність умов, передбачених частиною 2 ст. 1071 ЦК України, для договірного списання грошових коштів з банківського вкладу позивача, яка не є стороною кредитного договору. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд помилково застосував до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів» і зокрема частину 5 ст. 10 цього Закону, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами випливають з договору банківського вкладу та не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», що підстави для стягнення з банку пені відсутні, не ґрунтуються на законі. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені за прострочення повернення банківського вкладу з процентами, суд першої інстанції виходив з правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постановах від 01.06.2016 року у справі № 2558цс15, від 28.09.2016 року у справі № 6-1699цс16, від 13.03.2017 року у справі № 6-2128цс16 щодо застосування частини 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яких: Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з урахуванням частини 1 ст. 11 ЦПК України прострочення відповідача складає 25 днів - з 08.09.2016 року по 03.10.2016 року, за яке розмір пені складає 1 589,93 доларів США (2119,90 доларів США Х 3% / 100% Х 25 днів). Доводи відповідача про те, що вина банка в повернені грошових коштів відсутня, є необґрунтованими. 05.09.2016 року [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу № SAMDN 25000716557694 та видачу готівки за цим договором (а.с. 13). Той факт, що зазначена заява банком отримана підтверджується листом відповідача за № 20.1.0.0.0/7-20160905/1525 від 07.09.2016 року (а.с. 14), згідно якого ПАТ КБ «Приватбанк» на заяву позивача від 05.09.2016 року повідомив, що за результатами розгляду питання щодо депозитного вкладу № SAMDN 25000716557694 «Стандарт 12 міс» від 17.05.2011 року їй було надано вичерпну відповідь у листі від 03.08.2016 року та що повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, відповідно до частини 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються (а.с. 14), тобто відповідач фактично заяву позивача щодо розірвання договору по суті не розглянув та протягом двох днів, як передбачено договором № SAMDN 25000716557694 «Стандарт» від 17.05.2011 року, грошові кошти за вкладом та проценти за вкладом позивачу не перерахував, чим порушив зобов'язання щодо повернення грошових коштів). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 533 ЦК України, згідно якої грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). Виходячи з норм ст. 192, ст. 533 ЦК України, стягнення пені в іноземній валюті законом не встановлено. З огляду на правову природу пені, як особливого виду відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, її сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні, що судом першої інстанції не враховано. Враховуючи, що стягнення пені в іноземній валюті законом не передбачено, станом на 11.05.2017 року Національним банком України встановлено офіційний курс долара США за 100 одиниць - 2645,5859 гривні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у грошовій одиниці України - гривні в розмірі 42 062,96 грн. (1589,93 доларів США Х 26,455859). Відповідно до частини 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Враховуючи, що суд першої інстанції порушив норми ст. 192, ст. 533 ЦК України, апеляційний суд виходить за межі доводів апеляційної скарги, та вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині валюти стягнення пені, а саме, стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача пеню у грошовій одиниці України - гривні у сумі 42 062,96 грн., а також стягнути грошові кошти у розмірі 2 119 доларів США 90 центів, які безпідставно списані з депозитного рахунку позивача. Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції оцінка наданих сторонами доказів здійснена з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими. Підстави для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог позивача відсутні. Відповідно до частини 5 статті 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачувала. Від його сплати вона звільнена на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п/п 1 п. 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлена ставка судового збору - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Відповідно до частини першої ст. 4 Закону України від 08.07.2011, № 3674-VI «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ст. 7 Закону України від 21.12.2016, № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць з 1 січня 2017 року встановлено 1600 гривень. Згідно частини 1 ст. 6 ст. 4 Закону України від 08.07.2011, № 3674-VI «Про судовий збір» за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Виходячи з встановленого станом на 11.05.2017 року Національним банком України офіційного курсу долара США за 100 одиниць - 2645,5859 гривні, розмір задоволених позовних вимог в гривні складає 98 146,73 грн. (42 062,96 грн. + 56083,77 (2119,90 доларів США Х 26,455859), тобто з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 981,47 грн.

Outcome: partial