Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

В березні 2017 р. [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу майна, укладеного між сторонами 09 серпня 2016 року та стягнення з відповідача на його користь сплачену передоплату у розмірі 25000, 00 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1918 грн., позначені у позовних вимогах як збитки. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 09 серпня 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір, за яким останній мав поставити позивачеві металочерепицю та будівельні матеріали. Позивачем було внесено передоплату у розмірі 25000,00 грн., в свою чергу, за умовами договору відповідач мав доставити товар позивачеві протягом двох тижнів з моменту передоплати вартості товару, однак до теперішнього часу металочерепиця та будівельні матеріали позивачеві не поставлені. За таких обставин позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом. Позивач та його представник в судове засідання 14.09.2017р. не зявилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій також проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання тричі не з'явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, заперечень не надав. З урахуванням викладеного, в судовому засіданні 14 вересня 2017 року ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у відповідності із ч.1 ст.224 ЦПК України постановлено провести заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, встановив наступне. Згідно витягу з ЄДРПОУ (а.с. 23-24) [PERSON] з 12 травня 2010 року по 28 грудня 2016 року був зареєстрований як фізична особа-підприємць, що займається роздрібною торговлею в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами та роздрібною торгівлею залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах. Як вбачається зі змісту накладної 09.08.2016 року /а.с. 5/ між фізичною особою - підприємцем [PERSON] (Продавцем) та [PERSON] (Покупець) було вчинено правочин купівлі-продажу маталочерепиці у кількості 181,024 кв.м. за ціною 145 грн., та інших будівельних матеріалів: конька прямокутного у кількості 9 од. за ціною 135 грн., ветрової верх. у кількості 13 од. за ціною 110 грн., саморезів по деревині 6 упаковок за ціною 190 грн., Гідро, Стротекс у кількості 3 упаковки за ціною 750 грн.), а всього на загальну суму 32285 грн. За змістом пояснень позивача, останнім на підставі накладної 09.08.2016 року було здійснено попередню оплату відповідачу металочерепиці та інших будівельних матеріалів на загальну суму 25000грн. Факт вчинення вказаного правочину купівлі-продажу з передачею коштів в якості передоплати підтверджується і змістом пояснень, наданих [PERSON] під час перевірки правоохоронними органами заяви позивача. При цьому, за поясненнями позивача, наданими у попередньому судовому засіданні, [PERSON] намір придбати товари для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а саме для того, щоб улаштувати дах на власному будинку. Приймаючи до уваги викладені обставини, суд вважає за необхідне визначитися з правовою природою договірних правовідносин, які склалися між сторонами по справі. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. При цьому за правилами статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Положеннями ст. 208 ЦК України передбачено обовязкову письмову форму для правочинів між фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. В свою чергу, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з положеннями ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Підписанням накладної сторонами було погоджено кількість, асортимент та вартість, порядок оплати металочерепиці та інших будівельних матеріалів, які є предметом відповідного договору купівлі-продажу. При цьому, до правовідносин, що склалися між сторонами застосовуються відповідні положення законодавства, що регулює захист прав споживачів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Як свідчить зміст накладної від 09.08.2016 року, а також пояснення відповідача, надані [PERSON] під час перевірки правоохоронними органами заяви позивача, на виконання умов договору купівлі-продажу позивачем було здійснено попередню оплату вартості товару, який є предметом даної угоди, на суму 25000 грн., чим у повному обсязі було дотримано погоджений сторонами порядок оплати. В силу положень ст.ст. 662, 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Зі змісту доводів позивача, сторони угоди домовилися про передачу товару у строк до 24.08.2016р., доказів спростовуючих викладене відповідачем з дотриманням вимог ст. 60 ЦПК України суду не надано. Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази передання відповідачем у власність позивачу товару, вартість якого частково була передплачена останнім, як протягом 14 календарних днів з моменту отримання попередньої оплати, тобто до 24.08.2016р., так і станом на момент вирішення даного спору, суд доходить висновку про порушення Продавцем зобов'язань за угодою, яке полягає у непереданні у власність позивача передплаченого останнім товару. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно пред'явлено вимогу про розірвання договору купівлі-продажу від 09.08.2016р., оскільки в межах даної справи доведено факт істотного порушення з боку відповідача договірних зобов'язань в частині передачі товарів, які були предметом цієї угоди, ці обставини не спростовано відповідачем, який не скористався процесуальним правом подати свої письмові пояснення (заперечення) та докази на спростування заявлених позовних вимог та підтвердження належного виконання зі свого боку договірних зобов'язань. Виходячи з наведеного у суду наявні, передбачені ст. 611, 651 ЦК України підстави для розірвання спірного договору. Крім того, вимоги про стягнення попередньої оплати також підлягають задоволенню з огляду на наступне. За змістом ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Оскільки відповідач, який одержав суму попередньої оплати товару в розімрі 25000 грн, не передав обумовлений товар позивачеві у встановлений строк, останній на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України має право на повернення такої суми попередньої оплати. При цьому, враховуючи припинення відповідачем підприємницької діяльності слід зазначити, що з аналізу положень ст. ст. 51, 52, 609 ЦК України вбачається, що однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Разом з тим вимоги щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1918 грн., задоволенню не підлягають за таких підстав. Дійсно, за положеннями ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. В свою чергу, згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як було встановлено судом умовами укладеної між сторонами угоди розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачено. При цьому, підстав для застосовання в данному випадку постанов НБУ, якими визначається розмір облікової ставки, та на які посилається позивач, у суду не має, адже відповідно до Положення\~про основи процентної політики Національного банку України, затвердженого Постановою Правління\~Національного банку України\~від 21.04.2016 № 277 облікова ставка Національного банку (далі - облікова ставка) - ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб'єктів грошово-кредитного ринку, а постанови НБУ, якими вона затверджується не є тими нормативно-правовими актами, що стосуються спірних правовідносин. За переконанням суду, облікова ставка НБУ в даному випадку може застосовуватися лише у разі прямої вказівки про це у договорі або в законі. При цьому підстав застосування по аналогії закону норми ч.1 ст.1048 ЦК України, що регулює договір позики, згідно якої у разі, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ, у суду також не має. Адже договори купівлі-продажу і договори позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору купівлі-продажу положень про договір позики (зокрема, ст. 1048 ЦК України) є безпідставним. Наведені міркування суду підтверджуються і позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02.07.2013 року у справі 3-11гс/13. Таким чином позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню в частині вимог про розірвання договору та стягнення суми передоплати в розмірі 25000 грн, в іншій частині позовних вимог - слід відмовити. Також відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України та п.п. 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1234 грн. 40 коп. відповідно до розміру задоволених вимог, від оплати якого позивача звільнено ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів".

Outcome: partial