Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом, в якому, збільшивши в подальшому свої вимоги, просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором, яка складається з: 928,02 доларів США заборгованості за відсотками, 1492,47 доларів США заборгованості з комісійної винагороди, 1307345,80 грн пені за несвоєчасне виконання зобовязань, 250 грн штрафу (фіксована частина) та 3001,30 грн штрафу (процента складова). Позовні вимоги мотивовані тим, що між банківською установою та [PERSON] 20 червня 2008 року був укладений кредитний договір на суму 10814,92 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом та кінцевим терміном повернення 19 червня 2013 року. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 08 серпня 2011 року виникла заборгованість в сумі 18554,04 долара США, яка була стягнута з боржника рішенням суду. Судове рішення на час розгляду даної справи не виконане. У зустрічному позові [PERSON] просив визнати пункт 16.1.2 кредитного договору недійсним та зобовязати ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» перевести валюту кредитування у гривню. Рішенням від 16 вересня 2016 року Семенівський районний суд в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовив в повному обсязі. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на ухвалення рішення в частині відмови в задоволенні його позову з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду в цій частині та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при винесенні рішення не застосував приписів ст.ст. 525, 526, 599, 611, 631 ЦК України, у звязку з чим необґрунтовано дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Представник позивача зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами цивільного законодавства. Також вказує, що районний суд дійшов до необґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку позовної давності та не врахував, що згідно вимог ст. 264 ЦК України строк позовної давності переривався рішенням Семенівського районного суду від 25 січня 2012 року і після переривання починається заново. Крім того, умовами кредитного договору строк позовної давності збільшений до 5 років, а з позовом до суду банк звернувся 19 жовтня 2015 року, тобто в межах встановленого правочином строку. Вислухавши суддюдоповідача, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції послався на пропущення позивачем строку позовної давності, зазначивши, що відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України банк змінив строк виконання основного зобовязання, отже повинен був предявити позов протягом трьох років від дати порушення встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. У звязку з ухваленим рішенням про дострокове стягнення боргу, трирічний строк позовної давності слід обраховувати з 25 січня 2012 року, але банк звернувся з даним позовом 19 жовтня 2015 року. Підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] суд визначив недоведеність заявлених ним вимог. В частині вирішення зустрічного позову рішення не оскаржується. З висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного. Встановлено, що між ВАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] 20 червня 2008 року був укладений кредитний договір № CNCNA80000106177, згідно з яким останньому було видано кредитні кошти в сумі 10814,92 долара США на купівлю автомобіля зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 16,92 річних з кінцевим терміном повернення 19 червня 2013 року (т. 1 а.с. 9-13). Відповідач [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно розрахунку банківської установи станом на 08 серпня 2011 року становила 18554,04 долара США, що еквівалентно 147875,7 грн. Оскільки боржник належним чином не виконував умови договору щодо належного повернення позикодавцеві грошових коштів, рішенням від 25 січня 2012 року, яке набрало законної сили, Семенівський районний суд стягнув з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 147875,7 грн (т. 2 а.с. 57 зворот). Таким чином, питання про стягнення заборгованості, що існувала у відповідача перед банком станом на 08 серпня 2011 року, було вже вирішене судом, тому банк в своєму даному позові, посилаючись на ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, просив стягнути з боржника залишок кредитної заборгованості за період з 09 серпня 2011 року по 01 серпня 2016 року. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). В своїй постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс13, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України, висновок якого в силу положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись при вирішенні даної справи, зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання та був зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зі змісту п. 13.11 кредитного договору від 20 червня 2008 року вбачається, що сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років. Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що сторонами саме у письмовій формі погоджено та закріплено положення про збільшення строків позовної давності, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259, ст. 627 ЦК України. Тому колегія суддів вважає, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду в межах строків позовної давності, а заявлена позивачем заборгованість боржником не спростована. Отже, аналізуючи наведені норми та обставини справи, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову в задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону. Беручи до уваги правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1206цс15, колегія суддів приходить до висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. У зв'язку з тим, що рішення суду від 25 січня 2012 року в частині стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) не виконано, то ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право нараховувати відсотки та пеню відповідно до умов договору. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за кредитним договором за період з 09 серпня 2011 року по 01 серпня 2016 року становить 928,02 доларів США заборгованості за відсотками, 1492,47 доларів США заборгованості з комісійної винагороди, 1307345,80 грн пені за несвоєчасне виконання зобовязань, 250 грн штрафу (фіксована частина) та 3001,30 грн штрафу (процента складова) (т. 2 а.с. 86-89). При цьому, положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Отже, з огляду на те, що кредит [PERSON] надавався на споживчі цілі, існує певне обмеження дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора. Тому апеляційний суд вважає можливим застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки розмір визначеної банком пені значно перевищує розмір заборгованості, що стягується за рішенням суду, та враховуючи те, що з [PERSON] судовим рішення вже стягувалась пеня за невиконання зобовязань. Отже, визначений позивачем розмір пені слід зменшити до розміру існуючої у відповідача в даній справі заборгованості, а саме, до 61300 грн. Враховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з [PERSON] на користь позивача, крім суми боргу за відсотками та з комісійної винагороди, зменшений розмір заборгованості з пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до правил п. 5 ст. 88 ЦПК України належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 1887,91 грн в рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 2076,01 грн за розгляд справи апеляційним судом.

Outcome: partial