Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 13 січня 2011 року вона надала у борг відповідачу 176000,00 гривень, які остання зобов'язалася повернути до 01 січня 2014 року, про що між ними було укладено договір позики. Пунктом 3 договору позики передбачено, що в разі девальвації національної грошової одиниці України протягом строку дії цього договору позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 22000,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу. Так, станом на момент укладання договору офіційний курс гривні відносно долара США складав 795,8200 гривень за 100,00 доларів США, а станом на 17 квітня 2015 року офіційний курс становить 2144,5856 гривень за 100 доларів США. А тому відповідач відповідно до умов вищевказаного договору повинна повернути позивачу 471808,83 гривень, що станом на 15 квітня 2015 року еквівалентно 22000,00 доларів США. Оскільки в установлений термін відповідач боргу не повернула, позивач просить стягнути з відповідача в її користь грошові кошти в зазначеному розмірі із врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми позики в загальному розмірі 698180,12 гривень, а також сплачений нею судовий збір. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися і від них не надійшло повідомлення про причини їх неявки. Про час, день і місце проведення даного судового засідання представник відповідача був повідомлений належним чином. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, однак представник позивача скерував до суду письмове клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частинами 1-3 ст.6 ЦК України передбачене право сторін укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Як встановлено в судовому засіданні і що стверджується матеріалами справи, між [PERSON] та [PERSON] 13 січня 2011 року було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Волошином С.А. (а.с.4), згідно з п.п.1, 5 якого відповідач [PERSON] взяла у борг у позивача [PERSON] 176000,00 грн., які зобов'язалася повернути до 01 січня 2014 року. Пунктом 3 договору позики передбачено, що в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 22000,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу. З огляду на вищезазначене суд вважає, що сторони договором передбачили, що в разі певної обставини позичальник повертає еквівалентну 22000,00 доларам США суму, і це не протирічить ст.ст.6, 1046 ЦК України. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Такими загальновідомими обставинами суд визнає наявність у державі з часу укладення договору позики по час винесення рішення у справі процесів девальвації та знецінення національної грошової одиниці України - гривні. За наведених обставин з урахування положень п.3 укладеного сторонами договору позики щодо повернення суми грошей у гривнях в еквіваленті 22000,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банк України на день платежу, вимоги позивача про стягнення суми боргу у розмірі 22000,00 доларів США в еквіваленті національної валюти, на думку суду, є обґрунтованими. Пунктом 7 договору позики передбачено, що в разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Однак стосовно стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу суд приходить до висновку, що у задоволенні таких вимог слід відмовити з огляду на наступне. Як передбачено нормами Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була фактично предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Оскільки суд стягує з відповідача суму основного боргу у розмірі 22000,00 доларів США в еквіваленті національної валюти станом на 15 квітня 2015 року, така обставина унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням боргу, адже фактично знецінення суми боргу у розмірі 471808,83 грн. не відбулось. Отже, судом встановлено, що борг відповідача [PERSON] виник із позикового зобов'язання відповідача сплатити позивачу 176000,00 грн. до 01 січня 2014 року, а в разі девальвації національної грошової одиниці України - повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 22000,00 доларів США. Оскільки жодних доказів виконання такого зобов'язання після 01 січня 2014 року відповідачем суду не представлено, то суд стягує з відповідача в користь позивача грошові кошти в розмірі 471808,83 грн., що станом на 15 квітня 2015 року еквівалентно 22000,00 доларів США із врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми позики в розмірі 18303,60 грн., що в загальному розмірі становить 490112,43 грн., тому що для цього є законні підстави. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача в користь позивача сплачені останньою при зверненні до суду 3654,00 грн. судових витрат. На підставі наведеного,

Outcome: partial