Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON], заінтересована особа орган опіки та піклування Дружківської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітній дитині без згоди батька. У позові [PERSON] зазначила, що вона [INFO] року народила сина [PERSON]. Батьком у свідоцтві про народження вказаний [PERSON]. 25 грудня 2015 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] і має бажання виїхати до Ізраїлю. Відповідач самоусунувся від вирішення будь-яких питань щодо дитини, отримати від нього згоду на виїзд дитини позивач не має можливості. За таких обставин позивач просить суд надати їй або її офіційному представникові дозвіл на вивіз до держави Ізраїль неповнолітньої дитини [PERSON] без згоди батька на період з 20 жовтня 2016 року до повноліття дитини, тобто до [INFO] року, та надати їй або її офіційному представнику дозвіл оформлювати документи для тимчасового виїзду дитини. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Суд, отримавши згоду позивача, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 12 грудня 2006 року. Відповідно до п.2 ч.2 ст.4 Закону України № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, виїзд неповнолітнього громадянина України при відсутності згоди одного з батьків здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Через відсутність можливості отримати відповідну згоду від батька неповнолітній [PERSON] позбавлений можливості здійснювати тимчасовий виїзд за кордон для відпочинку, оздоровлення, розширення кругозору. Суд вважає, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків і зловживає своїми батьківськими правами, оскільки не забезпечує дитині повноцінного розвитку, відпочинку, перешкоджаючи своїми діями повноцінному фізичному, моральному, інтелектуальному, духовному, соціальному розвитку дитини. Дії відповідача як батька суперечать інтересам дитини, порушують його права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. Позивач просить суд надати їй або її офіційному представникові дозвіл на вивіз дитини, разом з тим чинним законодавством передбачена можливість надання дозволу саме неповнолітній дитині на виїзд за кордон. Суд, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, вважає за можливе надати дозвіл неповнолітній дитині на виїзд за межі України без згоди одного з батьків до держави Ізраїль. Разом з тим, суд вважає, що період, на який надається такий дозвіл, повинен бути обмежений досягненням дитиною 16-літнього віку, оскільки обмеження виїзду за кордон без згоди одного з батьків встановлено законодавством України до досягнення 16 років. В задоволенні решти позову суд вважає за необхідне відмовити. Оскільки у судовому рішенні зазначена країна, в яку тимчасово виїжджає дитина, а також встановлений період, суд вважає, що права батька дитини щодо можливості спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, передбачені ст.ст. 153, 157 СК України, не порушені.

Outcome: partial