Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі- Банк) заборгованість за кредитним договором №490019246 від 25 грудня 2006 р. на загальну суму 18 428,52 гривень та судові витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, на виконання умов якого позичальнику було надано кредит у сумі 4 457,66 доларів США. Проте в порушення умов договору відповідач суму кредиту за встановленим графіком не повернув та не сплатив проценти, в зв'язку з чим, виникла заборгованість та була нарахована неустойка. В судовому засіданні представник банку позовні вимоги підтримав та надав пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви. Позовні вимоги просить задовольнити повністю, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, неустойку та судові витрати. Відповідач [PERSON] позов не визнав, наполягав на застосуванні строку позовної давності у спорі про стягнення заборгованості та звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання окремих положень кредитного договору недійсними. Просить визнати недійсними та такими, що суперечать вимогам Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів» пункти 1.1., 1.4.4., 3.4., 5.2. кредитного договору №490019246 від 25 грудня 2006 р., укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що умови кредитного договору являються несправедливими, не відповідають вимогам чинного законодавства та містять дискримінаційні, обтяжливі правила зміни процентної ставки. При цьому відповідач також зазначає, що кредитні кошти та відсотки за користування кредитом повернув банку в повному обсязі згідно судового наказу Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 27 серпня 2009 р. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав та підтримав вимоги зустрічного позову. Представник Банку в своїх письмових поясненнях заперечував щодо задоволення зустрічного позову, посилаючись на його необґрунтованість. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, суд вважає що позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 грудня 2006 р. між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником усіх прав та зобов'язань якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №490019246 (а.с.9-11). Відповідно до п.1.1. кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 4 457,66 доларів США на придбання транспортного засобу, а позичальник зобов'язався своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,5% річних, використати кредит за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору та повернути кредит рівними частинами, у терміни, визначені у графіку повернення, який наведено у додатку №1 до кредитного договору, але в будь-якому випадку не пізніше 25.12.2009р. Кредит був забезпечений заставою рухомого майна, про що між банком та позичальником було укладено договір застави, за умовами якого [PERSON] передав банку в заставу транспортний засіб - автомобіль ЗАЗ 110307, 2006 року випуску, колір - сірий, державний номер - [NUMBER], номер кузову [NUMBER], тип легковий комбі. Банк у повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредит у сумі 4 457,66 доларів США, що підтверджується випискою по особовим рахункам [PERSON] та не заперечується позичальником. Оскільки позичальник свої зобов'язання перед банком не виконував, своєчасно не сплачував отриманий кредит та відсотки за кредитом, банк звернувся до Шахтарського міськрайонного суду Донецької області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ «Альфа-Банк» простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 10 619,33 гривень, по процентам 385,14 гривень та пені в сумі 3 059,21 гривень - усього 14 063,68 гривень, а також про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль ЗАЗ 110307, 2006 року випуску, колір - сірий, державний номер - [NUMBER], номер кузову [NUMBER], тип легковий комбі, що належав на праві власності [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 490019246. Суд задовольнив вимоги в повному обсязі, видавши 27 серпня 2009 р. судовий наказ № 2н-219 про стягнення заборгованості та звернення стягнення (а.с.66-69). В результаті проведення відділом державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції виконавчих дій: заставне майно було реалізовано, грошова сума за виконавчим документом, виконавчий збір та витрати на організацію і проведення виконавчих дій були стягнуті з боржника у повному обсязі та розподілені державним виконавцем у відповідності до вимог Закону, а виконавче провадження з примусового виконання судового наказу Шахтарського міськрайонного суду Донецької області №2н-219 закінчено в зв'язку з фактичним повним виконанням (а.с.70-75). Однак, як підтверджується наявними у справі доказами, зобов'язання [PERSON] за кредитним договором №490019246 в повному обсязі не виконані, так станом на 25.03.2012 р. заборгованість за кредитом (основним боргом) складає 71,39 доларів США, що відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на 25.03.2012 р.складає 570,08 гривень (курс НБУ: 7,9857 грн./дол.США), а за відсотками - 525,63 доларів США, що відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на 25.03.2012 р.складає 4 197,55 гривень. Крім того, станом на 25.03.2012 р. на підставі пункту 3.4. кредитного договору банком була нарахована пеня за прострочення повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в сумі 15 551,54 доларів США, що відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на 25.03.2012 р. складає 124 189,93 гривень, з яких банк просить стягнути 11%. В порядку досудового врегулювання спору банк повідомляв позичальника про існуючу заборгованість за кредитним договором №490019246 та необхідність її сплатити, про що свідчить відповідна вимога за вих.№30010-102 від 28.04.2012 р. та реєстр поштових відправлень з фіскальним чеком, проте, заборгованість і досі залишається не погашеною. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою. Згідно з статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Разом з тим, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України). Статтею 258 Цивільного кодексу України визначено вимоги до яких застосовується спеціальна позовна давність, серед іншого, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253 - 255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України). Враховуючи, що визначений позивачем період нарахування пені (1124 дні), виходить за межі встановлених строків позовної давності для таких вимог, та клопотання відповідача за первісним позовом про застосування строків позовної давності, вимоги щодо стягнення 11% пені за несвоєчасне виконання зобов'язання по сплаті кредиту та відсоткам, нарахованої за період з 25.02.2009 р. по 25.05.2011 р. в сумі 8 892,12 гривень, не підлягають задоволенню. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: 570,08 гривень заборгованості за кредитом (основним боргом), 4 197,55 гривень заборгованості за відсотками та 4 768,77 гривень пені за несвоєчасне виконання зобов'язання по сплаті кредиту та відсоткам. Крім того, відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк», на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені ним і документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, зустрічні позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» щодо визнання недійсними та такими, що суперечать вимогам Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів» пунктів 1.1., 1.4.4., 3.4., 5.2. кредитного договору №490019246 від 25 грудня 2006 р., укладеного між ПАТ «Альфа-Бан» та [PERSON] не отримали підтвердження у ході судового розгляду справи. Так, в обґрунтування заявленого позову [PERSON] зазначає, що використання на території України іноземної валюти як засобу платежу, в разі, якщо ця валюта отримана за рахунок кредиту, є незаконним. Надання кредиту в іноземній валюті також створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача-споживача кредитних послуг, оскільки всі ризики знецінення несе саме позичальник. Крім того, на думку позивача, кредитний договір містить дискримінаційні, обтяжливі положення зміни процентної ставки. У відповідності до вимог ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Частина 1 ст.203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Недодержання цих вимог тягне за собою визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.524 Цивільного кодексу України - зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст.192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п. 3 ч. 1 та у пунктах 3 - 7 ч. 2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. В розумінні ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. Стаття 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлює ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Однак, приписи вказаної статті Закону не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Відповідно до ч.1 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на здійснення валютних операцій Національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Що стосується вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на теперішній час законодавець не визначив межі термінів і суми надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Як вбачається з матеріалів справи, Національним Банком України було видано ЗАТ «Альфа-Банк» письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України на власних умовах та на власний ризик, що відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є кредитною операцією (а.с.94-99). Позивачем за зустрічним позовом також не доведено порушення відповідачем законодавства України щодо визначення ціни кредитного договору в іноземній валюті. Так, статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (п.1 ч.1 ст. 632 ЦК України). Вчиняючи правочин, [PERSON] виразив власну волю щодо отримання кредиту в іноземній валюті (доларах США). При належній турботливості та обачливості позичальник укладаючи кредитний договір вибрав би іншу валюту кредитування або уклав би договір на інших умовах. Не знайшли своє підтвердження й посилання позивача за зустрічним позовом на істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків, коли всі ризики знецінення національної валюти України покладаються на позичальника. Відповідно до ст.36 Закону України «Про Національний Банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11 2003р. № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та з моменту укладення договору не мали будь - яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Виходячи із змісту ст. ст. 1046, 1054 Цивільного кодексу України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику й не може бути підставою для визнання пунктів 1.1., 1.4.4. кредитного договору недійсними з цих підстав. Не знайшли свого підтвердження і посилання позивача за зустрічним позовом про наявність у кредитному договорі умов зміни банком відсоткової ставки в односторонньому порядку, таких що не відповідають закону. Відповідно до п. 5.2. кредитного договору банк має право змінити розмір процентної ставки за кредитом в односторонньому у випадку прийняття компетентним органом банку рішення про зміну розміру процентів. У такому разі банк повинен надіслати позичальнику рекомендованим листом на адресу місця його проживання, зазначену в п.9 кредитного договору, повідомлення про зміну розміру процентів, а також змінений графік повернення не пізніше 20 днів до дати зміни процентної ставки. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору № 490019246) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Відповідно до ч.1 ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. 09 січня 2009 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку". Зазначеним Законом ЦК України доповнено ст.1056-1 «Проценти за кредитним договором», відповідно до частин другої та третьої якої встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Виходячи з цих обставин, на момент укладання кредитного договору №490019246 закон не забороняв банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку.

Outcome: partial