Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк ПРИВАТБАНК звернулося до суду, з уточненими позовними вимогами від 09.12.2013 року (арк. справи 47-49), до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення боргу за договором кредиту № TEMLG40000003296 від 17.04.2008 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], в розмірі 964 326, 68 гривень - на предмет іпотеки: квартиру загальною площею 62, 6 кв.м., за адресою [ADDRESS], передану в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] за договором іпотеки від 17.04.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом в реєстрі за № 3493, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» з укладанням договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем за початковою ціною реалізації предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом на стадії оцінки майна). Крім того позивач просить суд виселити відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] з спірної квартири та стягнути понесені банком судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання позичальником зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту з своєчасного погашення кредитної заборгованості, й наполягає на стягненні кредитної заборгованості у розмірі, станом на дату проведення розрахунку - 24.09.2013 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі та їх представники проти задоволення позову заперечили за безпідставністю посилаючись на ту обставину, що передана в іпотеку квартира, в силу ст. 22 КпШС та ст. 16 ЗУ «Про власність», є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. й останній не надавав згоди на укладання договору іпотеки. У зв'язку з наведеним [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом (арк.. справи 88-89) до відповідачів [PERSON], Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 17.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом в реєстрі за № 3493, скасування заборони відчуження квартири за адресою [ADDRESS], та припинення обтяження іпотекою даного нерухомого майна іпотекою. Позов мотивує тією обставиною, що, як співвласник половини квартири, не надавав згоди на передачу спільного майна подружжя в іпотеку банку, тому спірний договір іпотеки є таким, що укладений з порушенням закону. Представник [PERSON] зустрічну позовну заяву визнав в повному обсязі; натомість представник банку заперечив зустрічний позов за безпідставністю. Заслухавши пояснення представника позивача, всесторонньо повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, суд встановив наступні обставини: Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, у спосіб передбачений ч.2 ст.16 ЦК України. Щодо первісного позову. Відповідно до укладеного договору № ТЕLGО40000003296 від 17.04.2008 року (арк. справи 14-17) [PERSON] 15.04.2008 року отримав у позивача кредит у розмірі 189375.00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.04.2028 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону У порушення зазначених норм закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав - не здійснив своєчасного погашення заборгованості за договором кредиту. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором Третя особа станом на 24.09.2013 року має заборгованість - 964326.68 грн., яка складається з наступного: - 189140.53 грн. - заборгованість за кредитом; - 293418.12 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 394101.97 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: - 87666.06 грн. - штраф (процентна складова). Розмір заборгованості доводиться поданим представником позивачем розрахунком боргу (арк.. справи 9-10), правильність якого сторонами спору не оспорюється. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 15.04.2008 року уклали договір іпотеки № ТЕМLG40000003296 (арк.. справи 20-21). Згідно з договором іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 62.60 м. кв., житловою площею 37.30 м. кв., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 252 500 грн. 00 коп. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі-покупцеві у разі порушення основного зобов'язання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним. Відтак системний аналіз доказів дозволяє суду зробити висновок, що право позивача за первісним позовом, з причини невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за договором кредиту, є порушеним та підлягає захисту судом, шляхом звернення стягнення суми боргу в розмірі 964 326, 68 гривень на передане майновим поручителем в іпотеку нерухоме майно - квартиру загальною площею 62, 6 кв.м., за адресою [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» з укладанням договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем за початковою ціною реалізації предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом на стадії оцінки майна). З приводу зустрічного позову суд наголошує на наступному. Правочином є правомірна вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Презупція правомірності правочину закріплена в ст.. 204 ЦК України, та може бути спростована, насамперед, нормою закону яка містить відповідну заборону. У ст. 203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 23 лютого 2006 року [PERSON] надала, на підставі нотаріальної посвідченої довіреності від 23 лютого 2006 року, своєму сину [PERSON] повноваження щодо розпорядження її майном, у тому числі квартирою що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а саме володіти, користуватись, розпоряджатись, продавати, обмінювати, заставляти, як в її інтересах так і в інтересах третіх осіб. Вищезазначено, що 17 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], в особі [PERSON], було укладено договір іпотеки, яким забезпечено виконання зобов»язань, що випливають з договору про іпотечний кредит від 15 квітня 2008 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], відповідно до якого було передано в іпотеку квартиру позивачки [PERSON] Договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу в реєстрі за № 3493, з накладанням заборони відчуження обтяженого іпотекою майна в реєстрі за № 3494. Оспорюючи спірний правочин позивач за зустрічним позовом зазначає, що сторонами договору іпотеки було порушено вимоги ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» щодо тієї обставини, що банку передано в заставу квартиру, котра перебувала в спільній сумісній власності без згоди одного із співвласників, в даному випадку [PERSON] Судом з»ясовано, що укладаючи спірний правочин - іпотечний договір від 17 квітня 2008 року, який просить визнати недійсним позивач за зустрічним позовом [PERSON] - повірена особа [PERSON] діяв від імені відповідачки [PERSON], на підставі наданої йому нотаріальної посвідченої довіреності від 23 лютого 2006 року, відповідно до якої [PERSON] надала [PERSON] повноваження щодо розпорядження її майном, у тому числі квартирою що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а саме володіти, користуватись, розпоряджатись, продавати, обмінювати, заставляти, як в її інтересах так і в інтересах третіх осіб. За змістом п.1.2. Договору іпотеки - предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], виданого Управлінням житлово - комунального господарства виконавчого комітету Тернопільської міської ради народних депутатів 25 серпня 1999 року , зареєстрованого Тернопільським міським БТІ 25 серпня 1999 року в книзі 14 за номером запису 43723. Із оглянутої в судовому засіданні копії вищезазначеного свідоцтва про право власності (арк.. справи 104) вбачається, що спірна квартира на дату посвідчення правочину (договору іпотеки) належала [PERSON] на праві приватної власності. Крім того, згідно абзацу третього п. 96 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України за № 205 від 03.08.2004 року (в редакції чинній на дату посвідчення спірного правочину), при посвідченні іпотечних договорів нотаріус вимагає витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, а в місцевостях, де інвентаризація не проведена, - довідку відповідного органу місцевого самоврядування, у якій викладена характеристика вказаних об'єктів договору застави. За клопотанням сторони відповідача за зустрічним позовом, з метою зясування форми власності на передане в іпотеку майно (спільна чи приватна) станом на дату нотаріального посвідчення правочину судом, ухвалою суду від 09.04.2014 року з державного нотаріального архіву Тернопільської області було витребувано копію довідки - характеристики або витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно - квартиру в [ADDRESS], оригінал якого іпотекодавцем, [PERSON], було надано нотаріусу [PERSON] при посвідченні правчину: договору іпотеки, укладеного 17.04.2008 року між ЗАТ «Комерційний банк Приватбанк» та [PERSON], посвідченого 17 квітня 2008 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 3493. Із змісту надісланої нотаріальним архівом копії Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 18519586 від 15.04.2008 року (арк. справи 124) , вбачається що [PERSON] володала спірною квартирою на праві приватної власності з часткою 11. 18.03.2014 року апеляційним судом Тернопільської області, за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] , [PERSON] на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 грудня 2013 року у справі за позовом [PERSON]. [PERSON] до ПАТ КБ ПРИВАТБАНК про визнання іпотечного договору від 17.04.2008 року недійсним та припинення обтяжень, постановлено ухвалу (арк.. справи 113-115), згідно змісту якої було, зокрема встановлено, що спірна квартира, в силу ст. 22 КпШС України та ст. 16 ЗУ «Про власність» є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки була набута в шлюбі між ними в ЖБК, членом якого була [PERSON] ([PERSON]), що підтверджується ордером № 557 від 22.07.1986 року на квартиру [ADDRESS] виданого на підставі рішення загальних зборів ЖБК № 68 від 10.07.1986 року. Дане рішення набрало законної сили, а тому в силу ст. 61 ЦПК, обставини, встановлені рішенням, доказування не потребують. Також судом встановлено, що на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2014 року (арк.. справи 116, 117), яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 12 ідеальної частини квартири за [ADDRESS], [PERSON] зареєстрував за собою в реєстраційній службі Тернопільського міського управління юстиції право власності на визнану рішенням суду частину спірної квартири, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 18.04.2014 року. Системний аналіз наданих сторонами спору доказів та їх міркувань, з метою дотримання вимог процесуального закону (ст. 212- 214 ЦПК України), та можливості застосування до правовідносин сторін спору, як підстави зустрічного позову, ч.1 ст. 215 та ч.1 ст. 203 ЦК України, дозволяє суду зробити наступний висновок - встановлення факту належності [PERSON] майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 22 КпШС України та ст. 16 ЗУ «Про власність» пов'язується з набранням законної сили рішення суду, яким дані факти встановленні - в даному випадку згадуваною вище ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 18.03.2014 року та рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.03.2014 року . (правову позицію щодо непоширення фактів, встановлених рішенням суду, на відносини, котрі виникли до набрання рішенням законної сили, підтримує Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові від 21.12.2011 року у справі № 6-34090 св 11- за результатами розгляду касаційної скарги на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області та ухвали апеляційного суду Тернопільської області). Пленум Верховного Суду України в абзаці першому п. 8 Постанови за № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наголошує, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину У зв'язку з цим, визнання рішенням суду за [PERSON] права власності на 12 спірної квартири в 2014 році, не впливає на зміст правовідносин сторін спору, які склалися у зв'язку із укладанням договору іпотеки в 2008 році, оскільки на момент його укладання, згідно свідоцтва про право власності від 1999 року, та витягу з реєстру прав власності нерухомого майна від 15.04.2008 року, що були надані представником [PERSON] нотаріусу з метою посвідчення договору іпотеки, квартира за [ADDRESS], належала на праві приватної власності з часткою 11 [PERSON], шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано ще в 1996 році, й при посвідченні спірного договору іпотеки представник іподекодавця стверджував, що іпотекодавець в зареєстрованому шлюбі не перебуває, і предмет іпотеки не є спільною сумісною власністю подружжя (п. 5.1.6. договору іпотеки). А тому суд зауважує, що в силу ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», зміна власника на частину переданої іпотеку квартири (в даному випадку згадуваний факт реєстрації [PERSON] права власності на 12 частину спірної квартири в 2014 році, на підставі рішення суду) не припиняє обтяження іпотекою, що вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 18.04.2014 року за № 20727138 (арк.. справи 126, 127), а відтак, оскільки [PERSON] за будь - яких обставин є власником половини квартири (тобто вправі вільно розпорядитися свої майном, і як іпотекодавцеь несе зобов'язання, що випливають з договору іпотеки), відсутні умови неможливості реалізації предмета іпотеки для задоволення вимог банку - при цьому [PERSON] матиме право претендувати на половину отриманої від реалізації предмета іпотеки суми, як визнаний судом у 2014 році співвласник половини квартири. Підсумовуючи викладене суд зазначає, що відсутні підстави до визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 17.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом в реєстрі за № 3493, скасування заборони відчуження квартири за адресою [ADDRESS], та припинення обтяження іпотекою даного нерухомого майна іпотекою. З приводу виселення відповідачів за первісним позовом з квартири суд зауважує таке. В пункті 43 постанови від 05.03.2012 року за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголошує, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Обов'язок доказування обставин у спорі покладається на кожну із сторін (ст. 60 ЦПК України). Суд зауважує, що в матеріалах справи взагалі відсутній належний та допустимий доказ, в порядку досудового врегулювання спору, повідомлення позивачем за первісним позовом відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON], та отримання ними такого повідомлення про добровільне звільнення переданої в іпотеку квартири, що є необхідною умовою постановлення рішення судом про примусове їх виселення з квартири. А щодо відповідачки за первісним позовом [PERSON], то суд також критично оцінює надану, як доказ, банком копію реєстру поштових повідомлень від 19.08.2013 року, копію повідомлення [PERSON] від 30.07.2013 року за № 30.1.0.02, та квитанцію про надсилання рекомендованого листа, оскільки зазначеними документами не доведено факту їх отримання іпотекодавцем [PERSON] з метою добровільного звільнення останньою спірної квартири.

Outcome: partial