Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить суд\~\~стягнути з стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість завдану порушенням зобовязання, у розмірі 8 558,08 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що Банк надав [PERSON] кредитні кошти в розмірі 7 000 гривень 00 копійок згідно з кредитним договором №190-пк-2008 від 05.03.2008р. зі сплатою 0,0001% відсотків річних за користування кредитом та на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності. Строк повернення кредитних ресурсів, згідно з п. 3.3. кредитного договору 05.03.2011р.. Одночасно з кредитним договором з метою забезпечення виконання зобовязань за договором №190-пк-2008 від 05.03.2008р. банком було укладено договір поруки №190-пп- 2008 від 05.03.2008р. з [PERSON]. Внаслідок невиконання Відповідачами договірних зобовязань, в результаті порушення зобов'язань за кредитним договором та договорами поруки банку завдано шкоди, яка станом на 20.11.2009р. складала 4 712,27 грн.. Дзержинського районним судом м. Кривого Рогу ухвалено рішення від 04.06.2010р. по справі № 2-721/10/0408 в якому позовні вимоги Банку були задоволені в повному обсязі та стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь Банку суму заборгованості за порушення зобовязання в розмірі: 4 712,27 грн., а також судові витрати в сумі 51,00 грн. та витрати ІТЗ в сумі 120,00 грн.. Позивач зазначає, що виданий виконавчий лист не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє Відповідачів 1,2 від відповідальності за невиконання ними грошового зобовязання та не позбавляє Банку права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. Таким чином обовязок боржника сплачувати проценти за користування кредитом припиняється лише при повному погашенні заборгованості за кредитним договором, чого ані боржником, ані поручителями зроблено не було. А тому Відповідачі зобовязані сплатити за користування кредитом з 20.11.2009р. по 12.01.2014р. заборгованість у розмірі 8 558,08 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, підтвердив фактичні обставини справи, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач 1 [PERSON], яка була присутня в судовому засіданні, проти позовних вимог заперечувала, просила суд застосувати строк позовної давності до вимог Позивача та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також зазначила, що позивач вже реалізував своє право на звернення до суду, позов було задоволено, стягнуто заборгованість за кредитним договором. Вона здійснювала погашення заборгованості за рішенням суду безпосередньо до банку, а не через ДВС, оскільки працівники ДВС їй роз"яснили, що вона може самостійно здійснювати погашення заборгованості без внесення її на депозитний рахунок виконавчої служби. Відповідач 2 [PERSON], яка також була присутня в судовому засіданні, проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки договір поруки припинив свою дію. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 05 березня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №190-пк-2008, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в сумі 7 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,0001% річних з кінцевим терміном повернення 05.03.2011р. (а.с. 10-12). Згідно п. 2.2 Договору, відповідачка зобов'язалася перед позивачем, зокрема сплачувати відсотки за користування кредитом, винагороду та комісію на умовах, передбачених цим Договором. Так, відповідно до умов Договору (п. 3.3) погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку - щомісяця в період сплати, за який приймається період з «01» по «20» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 194,44 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, та нарахованими процентами. Відповідно до п. 4.7.Договору, Позичальник щомісяця, в строк з «1» по «20» число кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 122,50 грн. (а.с. 11). Вказаний договір підписаний двома сторонами, тобто ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі керуючого відділенням [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до п. 5.1. Договору, забезпеченням виконання зобовязань за Договором є особисті доходи та майно Позичальника, що належить йому на праві власності, а також порука фізичної особи - [PERSON], оформлена договором поруки №190-пп-2008 від 05.03.2008р. (а.с. 11 зворот). Вказаний договір підписаний двома сторонами, тобто ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі керуючого відділенням [PERSON], боржником [PERSON] та поручителем [PERSON]. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, в частині вимог до Відповідача 1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд виходить з наступного. Договір є зобовязанням і, відповідно, підставою для виникнення цивільних прав та обовязків (ст. 11 Цивільного кодексу України). В силу ст.ст. 526, 530, 599 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним. Зі змісту статей 6, 627, 626, 638 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054 ЦК є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, сторони кредитного договору Позивач та Відповідач 1 встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору (а.с. 10-13). Судом встановлено, та не спростовано стороною відповідача, що кредитні зобовязання Відповідачем 1 виконувались з порушенням умов договору, а саме чергові платежі вносились з порушенням встановлених строків, в неповному обсязі, у звязку з чим утворилась заборгованість за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами. Згідно з статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як вбачається з матеріалів справи, 25 листопада 2009 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Криворізької філії звернулось до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і договором поруки. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04 червня 2010 року, яке не оскаржене сторонами та набрало законної сили, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість по Кредитному договору № 190-пк-2008 від 05 березня 2008 року (Договір поруки №190-пп-2008 від 05.03.2008 року) в сумі 4\~712грн.27коп. та судові витрати у вигляді: судового збору в розмірі 51грн.00коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в суді в сумі 120грн.00коп.. Зі змісту вищевказаного судового рішення вбачається, що присуджена до стягнення сума заборгованості станом на 20.11.2009р. складається з: заборгованості по кредиту у розмірі 2070,33грн.; простроченої заборгованості по кредиту - 583,32 грн.; нарахованих відсотків -130,87грн.; нарахованої комісії по кредиту - 245,00грн.; прострочених відсотків - 240,80грн.; простроченої комісії по кредиту - 367,50грн.; пені за несвоєчасне погашення кредиту - 633,87грн.; пені за несвоєчасне погашення відсотків - 139,80грн.; пені за несвоєчасне погашення комісії - 300,78грн.(а.с. 79-80). У справі, що розглядається позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за користуванням кредиту, яка складається з суми простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 2555,58грн. та суми простроченої заборгованості за щомісячною комісією на суму 6002,50грн., які нараховані за період з 20 листопада 2009року по 12 січня 2014 року, тобто після ухвалення судового рішення. Вимоги про стягнення тіла кредиту, та пені банком не заявляються (а.с. 1-4). Ухвалою суду від 13 січня 2015 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідачів про закриття провадження з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (а.с. 85). Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, доводи відповідача [PERSON] про відсутність правових підстав для звернення до суду із позовом про стягнення прострочених процентів та комісії та, відповідно повторне притягнення до відповідальності за порушення кредитних зобовязань, є необґрунтованими. Також суд відхиляє клопотання Відповідача 1 [PERSON] про застосування строків позовної давності до спірної заборгованості, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ч.1 ст.261 ЦК України. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - ст.261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом\~виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові - ч.4 ст.267 ЦК України. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Оскільки умовами кредитного договору (пункт 3.3, пункт 4.7.) установлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що у справі, яка розглядається, за пунктами 3.3, 4.7 кредитного договору погашення кредиту (заборгованості за кредитом, процентами, комісії винагородою) повинно здійснюватись позичальником частинами з «1» по «20» числа кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Отже, аналізуючи умови кредитного договору та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Разом з тим, згідно з ст. 263, 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням дій, що свідчать про визнання особою свого боргу, і в такому разі перебіг позовної давності (після її переривання) розпочинається спочатку. Як встановлено судом, відповідач 1 [PERSON] заборгованість перед банком визнала, та після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості (тіло кредиту, прострочені проценти, пеня) самостійно сплачувала заборгованість за кредитним договором, що підтверджується платіжними дорученнями, квитанціями, випискою по особовому рахунку (а.с. 40-50, 60-63). Як вбачається із представлених суду платіжних документів, останній платіж за кредитним договором був сплачений відповідачем 1 [PERSON] 24 січні 2013 року (а.с. 40, 63). Доводи відповідача 1 [PERSON] про те, що зазначені кошти сплачувались на не на погашення заборгованості за кредитним договором, а на виконання рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04 червня 2010 року не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст. 57-60 ЦПК України, зокрема відповідачем не надано доказів того, що ці кошти вносились саме на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, в якому відкрито виконавче провадження ВП № 29402889 з примусового виконання судового рішення. При цьому в квитанціях, наданих відповідачем 1 [PERSON], в графі «призначення платежу» вбачається, що грошові кошти, сплачені [PERSON] спрямовані саме на погашення заборгованості за кредитним договором № 190-пк-2008 від 05 березня 2008року, а не на виконання судового рішення (а.с. 40-50). Оскільки Відповідач 1 [PERSON] вчинила дії, які в розумінні ст. 264 ЦК України свідчать про переривання позовної давності, а саме впродовж 2010-2013 року періодично сплачувала добровільно заборгованість за кредитним договором, позов предявлено до суду 19 березня 2014 року підстав для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України не вбачається. Разом з тим, вимоги позивача до Відповідача 1 про стягнення заборгованості, а підлягають частковому задоволенню з урахуванням наступного. За загальним правилом, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ст. 251 ЦК України). Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). З укладеного між сторонами у справі кредитного договору, а саме пункту 3.3. строк повернення кредитних ресурсівза кредитним договором № 190-пк-2008 від 05.03.2008року становить 05 березня 2011року. Судом встановлено, що Відповідач 1 первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами та нарахованою комісією згідно з п. 4.7 договору - до 05.03.2011 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів (а.с. 12 зворот, а.с. 13). Додатком до договору кредиту № №190-пк-2008 від 05.03.2008р. встановлений графік погашення кредиту, і відсотків, з якого вбачається, що погашення кредиту має здійснюватись щомісячно, останній платіж має відбутись 05 березня 2011 року (а.с. 13). Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Таким чином, суд приходить до висновку, що Відповідач 1 [PERSON] має нести відповідальність в межах строку дії кредитного договору, та з урахуванням присудженої до стягнення попереднім рішенням суду заборгованості. Відповідно до розрахунку суми заборгованості по кредитному договору №190-пк-2008 від 05.03.2008р. за період починаючи з 20.11.2009р. по 01.03.2011р. (кінцевий строк повернення кредитних коштів), загальна сума заборгованості з відсотків за користування кредитом становить - 1262,11 грн., прострочена заборгованість з комісії за користування кредитом становить 2082,50 грн. (а.с.5, зворот а.с.5). Саме в цій частині, на думку суду, позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме з Відповідача 1 [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість з відсотків за користування кредитом, яка становить - 1262,11 грн. (за період з 20.11.2009р. по 01.03.2011р.), та прострочену заборгованість з комісії за користування кредитом, яка становить 2082,50 грн. (за аналогічний період). Посилання представника позивача на те, що п. 3.3. та п. 4.7. договору передбачено право банку на стягнення нарахованих відсотків та комісії після закінчення строку дії договору, суперечить принципу правової визначеності, закріпленого в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а посилання в п. 4.7. кредитного договору щодо сплати комісії за весь період дії договору та до повного виконання зобовязань за кредитним договором, тобто до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком не є встановленим сторонами строком дії кредитного зобовязання, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що банк не надав обгрунтованого розрахунку заборгованості, оскільки з урахуванням ст.ст. 10, 57-61 ЦПК УКраїни, відповідач, як особа, що заперечує проти позову зобов"язано довести свої заперечення. Однак протягом розгляду справи відповідач [PERSON] надані розрахунки заборгованості не спростувала, доказів відсутності заборгованості до суду не представила. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, в частині вимог до Відповідача 2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. В силу ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). З укладеного між сторонами у справі договору поруки, а саме пунктів 1.1., 2.1, Поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобовязань за Кредитним договором №190-пк-2008 від 05.03.2008 року, укладеним між Кредитором та боржником, відповідно до якого Боржникові наданий кредит у розмірі 7 000,00 (Сім тисяч грн. 00 коп.), зі сплатою 0,0001% процентів річних. У випадку невиконання Боржником зобов'язань за Кредитним договором, Боржник та Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники. Таким чином, строк дії поруки пов'язаний з строком дії основного зобовязання, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Оскільки строк основного зобов'язання встановлений, а саме кредитні зобовязання мають бути виконані до 05.03.2011 року включно, порука припиняється на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України 06.08.2011 року. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року в справі N 6-6цс14, та є обовязковою для судів, строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Судом встановлено, що Відповідач 1 (а відтак і поручитель відповідач 2) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 05.03.2011 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів (а.с. 12 зворот, а.с. 13). Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, а щодо зобовязання в цілому з моменту настання строку виконання основного зобовязання. Як вбачається з виписки по особовому рахунку за період з 20.11.2009р. за кредитним договором №190-пк-2008 від 05.03.2008 року, останній платіж Відповідачем 1 здійснено 24.01.2013 року (а.с.63). Разом з тим, додатком до договору кредиту № №190-пк-2008 від 05.03.2008р. встановлений графік погашення кредиту, і відсотків, з якого вбачається, що погашення кредиту має здійснюватись щомісячно, останній платіж має відбутись 05 березня 2011 року (а.с. 13). Таким чином, боржник порушив графік погашення платежів, що призвело до виникненням заборгованості за кредитним договором, а строк дії договору, а отже й строк виконання зобовязання сплинув 05 березня 2011 року, тому з 06 березня 2011 року відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. При цьому, у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини або основного зобов'язання в цілому в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань або основного зобовязання в цілому щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Аналіз ч. 4 ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. При цьому, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, або строку виконання зобовязання в цілому. Таким чином, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, припиняє поруку. Тобто, строк чинності поруки є строком, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме до такого висновку зводиться правова позиція ВСУ, викладена у постанові від 17.09.2014року у справі № 6- 53цс14. З матеріалів справи вбачається, що у кредитному договорі, укладеного з Відповідачем 1, за виконання якого поручився Відповідач 2, кінцевий строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - строк повного погашення кредиту являється 05 березня 2011 року (а.с. 10 зворот). За таких обставин у банка виникло загальне право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 06 березня 2011 року, та протягом наступних шести місяців, а що до кожного чергового платежу, встановленого графіком погашення протягом шести місяців від дати сплати такого платежу, але не пізніше ніж через 6 місяців від дати кінцевого погашення кредиту з 05 березня 2011 року та до 06 серпня 2011 року. Слід зазначити, що пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. До матеріалів справи банком надано лист до поручителя про виконання зобовязання, забезпеченого порукою, однак будь-яких доказів направлення такого листа у встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк та у встановлений п. 3.1. Договору поруки №190-пк-2008 від 05.03.2008 спосіб (письмового або телетрансмісійного) або особистого вручення поручителю судові не представлено (а.с. 16, 18). Банк звернувся до суду із позовом до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка виникла у звязку з неналежним виконанням основним боржником кредитних зобовязань, за виконання яких поручився Відповідач 2 на підставі статті 554 ЦК України лише у березні 2014року (а.с. 2). Попереднє звернення до суду із вимогами до [PERSON] як до поручителя свідчить лише про те, що банк скористався своїм правом на дострокове стягнення грошових коштів, наданих в якості кредиту, який був забезпечений порукою. При цьому, таке звернення до суду було реалізовано в межах строку дії договору поруку, тобто до 05 березня 2011 року. Дії ж основного боржника, які свідчать про визнання боргу (сплата заборгованості за основним договором) після закінчення строку дії основного договору, є лише юридичним фактом, з яким в розумінні ст. 264 ЦК України закон пов»язує переривання строку позовної давності, тобто строку звернення до суду за захистом порушених прав кредитора, та не є наслідком переривання чи продовження строку дії договору поруки, яким забезпечено виконання основного зобовязання. Таким чином, з огляду на те що банк - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду поза межами встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України строками, які є преклюзивними та не підлягають поновленню, позовні вимоги до Відповідача 2 не підлягають задоволенню у повному обсязі. З урахуванням вищенаведено, суд задовольняє позовні вимоги частково, та стягує з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором №190-пк-2008 від 05.03.2008р. за період починаючи з 20.11.2009р. по 01.03.2011р. у розмірі 3344,61грн., яка складається із простроченої заборгованості з відсотків за користування кредитом у розмірі 1262,11 грн., та простроченої заборгованості з комісії за користування кредитом 2082,50 грн., а в задоволенні решти позовних вимог відмовляє. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір, сплачений позивачем за предявлення позову слід стягнути з Відповідача 1 [PERSON]С в сумі 243,60 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial