Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третьою особою зазначивши Харківську товарну біржу, і просить суд визнати дійсним Договір Н6-86 купівлі-продажу нерухомості, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений від 28 березня 1997р. між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений 28 березня 1997р. Харківською товарною біржею за реєстровим № Н6-86 та зареєстрований у Харківському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 60171 від 28 березня 1997 року; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру, яка складається з трьох кімнат, загальною площею - 65,8 кв. м, у тому числі житловою площею - 39,4 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину цієї квартири, залишивши за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 18.11.1989 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти подружжя [PERSON] придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] за Договором Н6-86 купівлі-продажу нерухомості від 28.03.1997 року, який зареєстрований у Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 60171 від 28.03.1997 року. Вищезазначений договір укладено між [PERSON] та [PERSON] , які діяли через брокерів брокерської контори №203 на Харківській товарній біржі нерухомості. Між сторонами договору досягнуто згоду щодо істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовими доказами у вигляді підписаного договору, відбулося повне виконання договору: [PERSON] передав кошти за нерухоме майно, а продавець за договором передав [PERSON] квартиру. Договір зареєстрований на товарній біржі, однак його нотаріально не посвідчено. Станом на час подання позову подружжя [PERSON] здійснює право користування та володіння вказаною квартирою, порушення прав третіх осіб не вбачається, отже позивач просить визнати вказаний договір дійсним. З 30.07.1999 року по цей час [PERSON] та [PERSON] проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , вищевказана квартира була набута під час перебування чоловіка й жінки в шлюбі, подружжя спільно надавало згоду на його придбання та бажало в подальшому використовувати його під час ведення спільного господарства, тому таку квартиру слід визнати спільною сумісною власністю подружжя. Сторони про поділ спільного сумісного майна не домовилися, поділ майна з виплатою грошової компенсації не вважають за можливе, у зв`язку з відсутністю грошових коштів для здійснення такого, тому позивач просить суд здійснити поділ спільного сумісного майна шляхом виділення рівних, ідеальних часток для кожного з подружжя. Таким чином, позивач вважає, що наявні підстави для визнання зазначеної квартири спільним сумісним майном, набутим сторонами в період проживання однією сім`єю, здійснення поділу спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частину вказаної квартири за кожною із сторін. У зв`язку з викладеним, позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.06.2020 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Харківська товарна біржа про визнання дійсним договору купівлі-продажу та поділ спільного майна подружжя. Призначено підготовче засідання. 26.08.2020 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Харківська товарна біржа про визнання дійсним договору купівлі-продажу та поділ спільного майна подружжя - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 10.11.2020 року учасники справи не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Позивач [PERSON] надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити та судові витрати залишити за нею. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі, просив розглянути вищевказану цивільну справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] надав письмову заяву, в якій просив розглянути цивільну справу у його відсутність, позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі. Представник третьої особи Харківської товарної біржі в підготовче та судові засідання не з`явився, письмових пояснень та заяв щодо розгляду цивільної справи у його відсутність не подавав. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази та заяви учасників справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 18.11.1989 року [PERSON] , [INFO] , уклав шлюб із [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №121 і підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 18.11.1989 року. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с. 28). Відповідно до змісту Договору Н6-86 купівлі-продажу нерухомості від 28.03.1998 року [PERSON] (продавець) діючи через брокера брокерської контори №203 [PERSON] , та [PERSON] (покупець), діючи через брокера брокерської контори №203 [PERSON] , уклали договір на Харківській товарній біржі, відповідно до якого продавець [PERSON] продав, а покупець [PERSON] купив трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 39,4 кв.м, загальною площею 65,8 кв.м. За домовленістю сторін товар проданий за 11559 грн., зазначені гроші отримані продавцем від покупця до посвідчення угоди. Продавець зобов`язався звільнити нерухомість та надати її покупцю не пізніше 28.03.1997 року, а покупець надає на це згоду. В п.10 договору зазначено, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Вказаний договір підписаний сторонами та зареєстрований у Харківському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 60171 від 28.03.1997 року, що підтверджується копією зазначеного договору (а.с.21-22). Отже, зазначений Договір Н6-86 купівлі-продажу нерухомості від 28.03.1998 року укладено [PERSON] в період його шлюбу з позивачем [PERSON] і за згодою останньої, що підтверджено позивачем у позові. Як вбачається з відповідних довідок та копій паспортів місце проживання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] з 30.07.1999 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , тобто у квартирі, придбаній за Договором Н6-86 купівлі-продажу нерухомості від 28.03.1998 року (а.с.16-20,24-26, 34). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Це ж положення встановлено у частині 1 статті 5 ЦК України, згідно якого акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, тобто з 01.01.2004 року. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення, а також дія ЦК України на даний час. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі було передбачено статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХІІ від 10.12.1991 року, частиною. 2 якої передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Однак Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року надало роз`яснення, відповідно до якого угоди, укладені на біржі, не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Разом з тим, згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року, зі змінами №15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року за № 1952-1, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно ст.ст. 242, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу нерухомості повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, недотримання даної вимоги тягне недійсність договору, однак, статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотним умовах договору. В даному випадку, як вбачається з положень укладеного Договору Н6-86 купівлі-продажу нерухомості від 28.03.1998 року, сторони за договором уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна, виконали вказаний договір, відповідач [PERSON] оплатив вартість товару за договором і отримав зазначене нерухоме майно, що визнано сторонами та про що свідчить підтверджений належними доказами факт реєстрації місця проживання у придбаній квартирі як відповідача [PERSON] так і його дружини позивача [PERSON] з 30.07.1999 року і до даного часу. В свою чергу відповідач [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення вказаного договору, що визнано останнім. Отже у суду наявні передбачені законом підстави для задоволення позову в частині визнання Договору Н6-86 купівлі-продажу нерухомості від 28.03.1998 року щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , дійсним, при цьому дійсним такий договір є з моменту його укладення. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст. 319 ЦК України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може насуватися тільки па законних підставах. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Відповідно до п.1 Перехідних положень СК України, останній набрав чинності одночасно з ЦК України, тобто з 01.01.2004 року. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Аналогічні за змістом положення містила ст. 22 КоБС України, чинна на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. При цьому в ст. 23 КоБС України було закріплено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. висловлена у письмовій формі. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). При цьому статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З матеріалів справи вбачається та визнано учасниками справи, що спірне майно, а саме: квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідачем [PERSON] було придбано за час його перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] , а відтак презюмується, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18), а також узгоджується зі змістом постанови від 12 лютого 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі N 725/1776/18 ( провадження N 61-7911св19). Отже, у зв`язку з тим, що правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріплено законодавцем в ЦК України та в СК України (КоБС України), в даному випадку ухвалення рішення суду про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартири за адресою: [ADDRESS] , придбаної під час зареєстрованого шлюбу, не потребується, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з причин достатнього врегулювання цього питання законом. Разом з тим враховуючи надані сторонами докази та беручи до уваги повне визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог щодо розподілу майна, суд, виходячи з того, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення в цій частині позовних вимог і визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, при цьому для додаткового визнання за відповідачем [PERSON] права власності на іншу частину спірної квартири відсутні як процесуальні підстави, так і підстави, передбачені матеріально-правовими нормами. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог і вважає за необхідне визнати дійсним Договір Н6-86 купівлі-продажу нерухомості, а саме - квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 28 березня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 28 березня 1997 року Харківською товарною біржею за реєстровим № Н6-86, та зареєстрований у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 28 березня 1997 року за реєстровим номером 60171; в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; а в іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Outcome: partial