Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду з даним позовом, посилається на те, що з 1999 року проживав з відповідачкою однією сімєю без реєстрації шлюбу, а 26.11.2005 між ними зареєстровано шлюб. Сімейне життя не склалось і з 2010 року вони проживають окремо. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09.06.2015 шлюб між ними розірвано, рішення набрало законної сили 16.09.2015. В судовому порядку було встановлено, що шлюбні стосунки між ними припинено у червні 2015 року. Після розірвання шлюбу вони не можуть дійти згоди про розподіл спільного майна подружжя, зокрема квартири [ADDRESS] та автомобіля «Wolkswagen POLO». Пояснив, що квартира і автомобіль були придбані ними за час перебування в шлюбі та за спільні кошти подружжя, хоч і зареєстровані на відповідачку. Це майно вважає обєктом спільної сумісної власності подружжя, просив здійснити його поділ, залишивши майно відповідачці та зобовязати останню виплатити йому вартість половини майна. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON], а також визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Доповнив, що він та позивачка почали проживати однією сімєю з 1999 року, спірне майно було придбане під час спільного проживання і в тому числі за його кошти. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила у повному обсязі та пояснила, що вказана позивачем квартира була придбана задовго до шлюбу, а тому відповідно до КпШС України, який діяв на час виникнення спірних відносин, є її особистою власністю. Що стосується автомобіля, то він був придбаний тільки за її особисті кошти, які вона отримала після продажу іншого автомобіля. Крім того вказала, що автомобіль «Wolkswagen POLO» на даний час не існує, оскільки він знищений в ДТП. Зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 листопада 2005 року між ЯсуникомВолодимиром Степановичем та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі РАЦС по м. Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції, актовийзапис № 539. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківськоїобласті від 16 вересня 2015 року рішення залишено без змін. Як вбачається із досліджених доказів, 26 грудня 2003 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру в [ADDRESS]. Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися. Наведена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, а викладений у вказаній постанові висновок згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для застосування. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 4 цієї статті вказує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач в судовому засіданні не довів, що квартира № 100 в м. Коломия по вул. Січових Стрільців, 12 була придбана 26.12.2003 (до набрання чинності Сімейним кодексом України) внаслідок спільної праці з відповідачкою, в тому числі і за його кошти. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що їм відомо, що [PERSON] проживав з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1999 року суд оцінює критично, оскільки не доводять ту обставину, що [PERSON] надавались кошти на придбання спірної квартири. Тому в частині задоволення позову про встановлення факту проживання однієї сімєю, визнання квартири № 100 в м. Коломия по вул. СічовихСтрільців, 12 спільною сумісною власністю подружжя, слід відмовити. Також судом встановлено, що 26 червня 2008 року [PERSON] придбала автомобіль [NUMBER], 2007 року випуску, та зареєструвала його на своє імя, що стверджується повідомленням центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів № 1118 від 12.09.2015. Даний факт сторонами визнається. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Оскільки вищевказаний автомобіль придбаний під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON], він вважається спільною сумісною власністю подружжя. Законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі і обов'язок з доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. З огляду на викладене, суд відхиляє заперечення представника відповідача в тій частині, що спірний автомобіль придбаний тільки за особисті кошти [PERSON], які вона отримала після продажу іншого автомобіля, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження цих обставин, відповідач не подала. У відповідності до ст. ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Судом також установлено, що спірний автомобіль на час подачі позову відсутній, згоди на його використання чи експлуатацію позивач не давав. Згідно висновку № 160208-1 судової автотоварознавчої експертизи від 28.03.2016 автомобіль «Wolkswagen POLO», 2007 р.в., ідентифікаційний номер WVWZZZ9NZ6Y158953, реєстраційний номер [NUMBER] не був представлений для обстеження і встановити його ринкову вартість не виявилось можливим. Середня ринкова вартість автомобілів зазначеної марки та із такими ж характеристиками станом на 28.03.2016 складає 159234,91 грн. Згідно з абз. 2 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином поділ спірного автомобіля є неможливим, визначення ідеальних часток в цьому майні не вирішить спору, який виник між подружжям. З метою збереження балансу інтересів подружжя, суд, виходячи з принципу рівності прав кожного з них на майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з [PERSON] 1/2 частки вартості автомобіля, виходячи з ринкової вартості аналогічного транспортного засобу, яка визначена висновком судової експертизи. На підставінаведеного та ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст. 372 ЦК України,

Outcome: partial