Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

В січні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому вказав, що з 1993 року по 2000 рік та з 19 квітня 2010 року по 21 лютого 2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час роботи отримав професійні захворювання, в звязку з чим 24 листопада 2015 року встановлено 70% втрати працездатності. Діями відповідача йому встановлена моральна шкода, на відшкодування якої просив стягнути 70000 грн. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 15 лютого 2016 року позов [PERSON] задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на його користь грошову компенсацію у сумі 35000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, у звязку із втратою працездатності на виробництві, стягнуто на користь держави судовий збір. В апеляційній скарзі ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, так як суд не звернув уваги, що згідно ч.2 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством, а жодним іншим нормативно-правовим актом це не передбачено, не встановлено факт наявності моральної шкоди, не надано обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, не враховані вимоги розумності та справедливості. В судове засідання сторони не зявились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення та телефонограмами, які передані 30 березня 2016 року та зареєстровані в Журналі телефонограм за №1616, 1617, 1618. Представник третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Красноармійську Донецької області надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що позивач працював у відповідача, де отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК від 24 листопада 2015 року позивачу вперше встановлено 70% втрати професійної працездатності. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено вимоги ст.153 КЗпП України, що спричинило виникнення професійного захворювання у позивача та заподіяна моральна шкода, яка на підставі ст.237-1 КЗпП України підлягає відшкодуванню відповідачем. Як виходить з матеріалів справи позивач працював у відповідача (арк..спр.7-9), 03 серпня 2015 року проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у позивача (арк..спр.11-12), 24 листопада 2015 року позивачу встановлено 70% втрати працездатності з 11 листопада 2015 року безстроково (первісно 30% з приводу хронічного бронхіту, первісно 25% з приводу приглухуватості, первісно 10% з приводу дефартрозу, вдруге 5% з приводу трудового каліцтва від 07 травня 1993 року (арк..спр.10). Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві на час виникнення спірних відносин, в звязку із зміною спеціального закону, не відповідає за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником виробничої травми чи професійного захворювання в цей період від набуває права на відшкодування моральної шкоди на загальних підставах, встановлених законом. Згідно ст.13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до вимог ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, ст.237-1 - відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто передбачає відшкодування моральної шкоди, яка спричинена з вини роботодавця. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивач виконував важку фізичну роботу в небезпечних та шкідливих умовах, що привело до отримання професійних захворювань. Причиною захворювань, згідно акту про його розслідування, встановлено запиленість повітря робочої зони, виробничий шум, потужність зовнішньої праці (арк..спр.11-12). З повідомлення про професійне захворювання (арк..спр.14) виходить, що професійні захворювання у [PERSON] спричинили такі фактори виробничого середовища та трудового процесу пил, вимушена робоча поза на колінах, шум. Отже, моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, оскільки шкода здоровю завдана при виконанні позивачем трудових обовязків, про свідчить акт розслідування хронічного професійного захворювання, висновок МСЕК та інші медичні документи, які є в справі. Виходячи з викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення моральної шкоди з підприємства - відповідача. Визначення судом моральної шкоди в розмірі 35000 гривень відповідає встановленим обставинам справи, переживанням, які відчуває потерпілий в звязку з ушкодженням здоровя, з урахуванням висновку МСЕК. Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у [PERSON] доказів спричинення йому моральної шкоди, оскільки відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, так як стан здоровя потерпілого погіршено. Обовязкове призначення МСЕК з приводу встановлення факту спричинення моральної шкоди передбачається у випадку відсутності вищевказаних доказів. Доводи скарги щодо відсутності спеціального закону, який регулює порядок та розміри відшкодування шкоди, як підстави для відмови в задоволенні позову, необґрунтовані. Дійсно, ч.2 ст.237-1 КЗпП України містить посилання на те, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В той же час є загальна норма ст..23 ЦК України, якою передбачено певний порядок та визначення розміру моральної шкоди. Крім того, відповідно до ч.8 ст.8 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого виходить із загальних засад законодавства (аналогія права), ч.9 забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт наявності моральної шкоди визначається лише медико-соціальною експертною комісією є безпідставним. Так, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, до юридичних фактів, які має довести позивач, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди. Доведення цих обставин із боку позивача можливе на підставі доказів, перелічених у статті 57 ЦПК України. До таких доказів належить і висновок експертизи, проте він не є як єдиним можливим і достатнім доказом спричинення шкоди, так і підставою визначення її розміру, оскільки згідно з частиною другою статті 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленого значення. Відтак, якщо позивач надав докази завдання йому шкоди, довів цими доказами певний її розмір і не просив суд про призначення медико-соціальної експертизи, то суд не має підстав для відмови в позові чи призначення експертизи з власної ініціативи, оскільки це не передбачено положеннями ЦПК України (зокрема статей 10, 143 - 145), які мають суто змагальний характер доказування. У разі якщо відповідач не погоджується з доводами позивача про наявність моральної шкоди та її розміром, визначеним позивачем, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України відповідач не позбавлений можливості заявити клопотання про призначення такої експертизи. Відповідач по даній справі клопотання про проведення експертного дослідження не заявляв. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом. Однак, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції помилково, в порушення вимог закону стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1378 грн. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Частина 3 ст.88 ЦПК України, передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Стягуючи з відповідача в дохід держави судовий збір, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлена ставка судового збору - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. На підставі ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Позовна заява [PERSON] подана до суду 27 січня 2016 року. Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» №928- VIІІ від 25 грудня 2015 року з 01 січня 2016 року мінімальна заробітна плата складає 1378 грн. Отже, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, повинен становити 551,20 грн. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права в частині визначення розміру судового збору, що є підставою для зміни рішення суду в цій частині.

Outcome: partial