Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, де третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] у віці 63 років помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно, зокрема домоволодіння [ADDRESS] . З 1993 року [PERSON] та [PERSON] фактично проживали разом однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах. На підставі викладеного, позивач просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1993 року по [INFO] , визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1224649012101, загальною площею 56,9 кв.м., в порядку спадкування за законом, як спадкоємиці четвертої черги, після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 02 липня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження. Витребувано з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після [PERSON] , який помер [INFO] ; з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради інформацію хто був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та за адресою: [ADDRESS] , станом на 29 червня 2019 року (а.с.57). Ухвалою суду від 29 липня 2020 року витребувано інформацію з Амур-Нижньодніпровського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.65). Ухвалою суду від 18 серпня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.102). 26 жовтня 2020 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судовому засіданні позивач надала аналогічні пояснення викладені в позовній заяві. Представник позивача адвокат Грицай В.О. додатково зазначив, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, часто відвідували гостей, святкували усі свята тощо. З 1993 року ні позивач, ні [PERSON] ані між собою, ані в інших зареєстрованих шлюбах не перебували. З огляду на викладене, вважає, що як спадкоємець четвертої черги позивач має право на спадкування за законом на належне [PERSON] майно. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримала наданий суду відзив в якому зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання її та спадкодавця однією сім`єю в усталених відносинах, що притаманні подружжю, з 1993 року по 29 червня 2019 року та того, що позивач не перебувала в шлюбних відносинах з іншою особою. На підставі викладеного, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.75-76). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, приходить до наступного. Чинним законодавством України встановлено, що «сім`єю» на відміну від «шлюбу» є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області серії [NUMBER] від 02.07.2019, актовий запис № 1271 (а.с.14). У липні 2019 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . Утім, 21 лютого 2020 року державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки [PERSON] не подано документи, що підтверджують факт родинних стосунків зі спадкодавцем, або факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем [PERSON] (а.с.16). Судом досліджена витребувана копія спадкової справи 482/2019, що долучена до матеріалів судової справи, з якої встановлено, що спадкова справа до майна померлого [PERSON] була відкрита за заявою позивача про прийняття спадщини від 09 липня 2019 року. В ході судового розгляду встановлено, що спадкоємці за заповітом та за законом після [PERSON] відсутні, заповіт за життя він не складав, спадщину після його смерті ніхто не оформляв, поховання останнього проводила його співмешканка [PERSON] (а.с.80-97). З наданих та досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання її та [PERSON] , як чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, посилалася на фотокартки, письмові докази, з яких слідує, що вони проживали за однією адресою та спільно відпочивали, а також на покази свідків. Так, допитана в судовому засіданні [PERSON] повідомила, що позивача знає близько 30 років. Зазначила, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] в одній квартирі, жили, як одна сім`я, вели спільне господарство та разом відпочивали. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що знає [PERSON] та [PERSON] з 1999 року, як одну сім`ю, останні завжди проводили час разом, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство. Суд приймає до уваги покази вказаних свідків, які підтвердили, що заявник [PERSON] та спадкодавець [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство в квартирі [ADDRESS] , оскільки у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип справедливості. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Пунктом 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно положень ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Частиною 2 ст. 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним кодексом 2004 року і такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Конституційний суд України у своєму рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки. Оскільки іншого способу захисту права позивача на справедливий суд не існує, то суд вважає за можливим позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу задовольнити частково, а саме в період з 01 січня 2004 року по 29 червня 2019 року. Що стосується позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне. Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами першої та другої статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Змістом положень статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), підлягають врахуванню правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 № 7 роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання за нею права власності на домоволодіння, що належало покійному [PERSON] , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: partial