Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

У вересні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.09.2020 позивач набув право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. Разом з цим, станом на 02.09.2020 за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідачі тривалий час, зокрема більше шістнадцяти років, не проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , не сплачують комунальні платежі за утримання будинку, особистих речей відповідачів у житловому будинку немає. Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] та усунути [PERSON] перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком шляхом зняття з реєстрації відповідачів за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.09.2020 року, у справі відкрито провадження та призначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, з підстав, викладених у позові. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили, відзив на позовну заяву до суду не направили. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 02.09.2020. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Азаровою Н.І., [PERSON] передає у власність [PERSON] , а [PERSON] приймає житловий будинок номер [ADDRESS] та сплачує за нього обговорену грошову суму. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 222452245 від 02.09.2020 житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 8000000000:79:077:0020 належить на праві приватної власності [PERSON] . Як вбачається з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 02.09.2020 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (з 07.04.1990), [PERSON] , [INFO] (з 13.08.1991), [PERSON] , [INFO] (з 28.07.19974), [PERSON] , [INFO] (з 17.11.1994), [PERSON] , [INFO] (з 08.04.1999), [PERSON] , [INFO] (з 08.04.1999), [PERSON] , [INFO] (з 30.12.2004). Як зазначив позивач, на момент подання позовної заяви [PERSON] знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , за власною заявою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до Актів, затверджених директором КП «ЖЕО-112 Голосіївського району» Пивницькою Г.О. від 2012 року зазначено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на момент перевірки були відсутні. Зі слів сусідів зазначені громадяни не проживають в буд. [ADDRESS] з 2004 року і по теперішній час. Згідно довідки від 19.11.2002 року № 8/49-к виданої 8 самостійною державною пожежною частиною м. Київ Голосіївського району громадянину [PERSON] вбачається, що 29.10.2002 в приватному житловому будинку [ADDRESS] виникла пожежа, що підтверджує ствердження позивача, що сам житловий будинок був не придатний для проживання. Крім того, зі змісту ст. 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012, визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як зазначає позивач, відповідачі відсутні протягом 16 років в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , а наявність реєстрації відповідачів в зазначеній квартирі порушує право позивача, як власника квартири. Крім того, судом встановлено та не оспорено відповідачами, що відповідачі витрат на житлово-комунальні послуги не несуть, своїх речей в квартирі не зберігають, позивач не бажає, щоб відповідачі були зареєстровані в його власності, відповідачі тривалий час не проживають в квартирі без поважних причин. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Крім того, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 420,40 грн, оскільки позов задоволений частково.

Outcome: partial