Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів ,зазначивши наступне. З 10 серпня 2012 року по 11 серпня 2015 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який мешкає з нею та знаходиться на її утриманні. На цей час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.Єдиний її дохід -допомога по догляду за дитиною у сумі 860 грн. Цих грошей не вистачає на товари першої необхідності (підгузки,продукти харчування ,одяг та взуття дитини), не кажучи про можливі захворювання дитини, а також про необхідність сплачувати комунальні послуги.Відповідач відмовляється добровільно надавати матеріальну допомогу на утримання сина та її, а тому вона просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в грошовій формі у розмірі 500 грн.,починаючи з дати звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з відповідача на її утримання аліменти в грошовій формі в твердій сумі 500 грн.,починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною трирічного віку. В судове засідання позивач не зявилася,надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не зявився,надав заяву про розгляд справи без його участі та заперечення проти позову (а.с.25-98) в яких зазначив наступне. На цей час їх з позивачем сину 1 рік та майже 9 місяців, отже при належному догляді та вихованні ,підгузки потрібні у мінімальній кількості. Позивач отримала допомогу при народженні дитини. Невідомо куди вона її витратила. Він забезпечував сімю всім необхідним, незважаючи на його стан здоровя, який різко погіршувався, що стало причиною того, що він не зміг забезпечувати інтереси позивача, що в подальшому стало причиною розлучення. Але його сімя купувала дитині деякі речі та допомагала. Відповідач також вказав,що дитина вже зараз потребує належного догляду та лікування, не тільки в зимовий період оскільки має хронічне захворювання атопічний дерматит , на який страждає із-за порушення дієти позивачем під час грудного вигодовування. Крім того відповідач зазначив , що позивач є працездатною і може працювати. ЇЇ право на знаходження у відпустці по догляду за дитиною не є абсолютним і не унеможливлює вихід на роботу та не звільняє від обовязків щодо дитини. Він же має статус потерпілого від тяжкого кримінального правопорушення ,передбаченого ч.2 ст.187 КК України, визнаний потерпілим від тяжкого кримінального злочину, наслідком якого є його непрацездатність. Крім того у позивача є мати-працюючий пенсіонер,яка має можливість надавати їй допомогу. Його мати є непрацюючим пенсіонером, розмір пенсії якої складає 1130 грн.,що є фактичним доходом родини з двох осіб. Тому з обєктивних обставин вона не має можливості надавати матеріальну допомогу ,бо виконує обовязки передбачені ст.198 СК України,ані працювати на пенсії,бо є учасником довготривалого кримінального провадження як сторона потерпілого. На цей час ,він здійснює можливі заходи, передбачені нормами КПК та ЦПК України щодо вирішення питань , повязаних з обставинами довготривалого кримінального провадження, Вирішення цих питань безпосередньо повязано з майбутньою долею дитини та її матеріального забезпечення,яке він зобовязаний надавати ,як батько. Просить в запереченнях відмовити позивачу у частині стягнення коштів з непрацездатного відповідача на утримання працездатного позивача та вирішити питання відповідно до ст.ст.179,181 КЗпП України та ч.3 ст.18 Закону України „ Про відпустки. Врахувати обставини, які існують в родині батька малолітньої дитини ,які мають істотне значення та унеможливлюють на даний час сплату аліментів на дитину у звязку з втратою працездатності батька за наслідками тяжкого кримінального правопорушення та відсутністю коштів на існування у батька малолітньої дитини. Вирішити питання щодо тимчасової можливості утримувати дитину згідно до ч.8 ст.181 СК України , здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами, згода на обовязковість , яких надана Верховною Радою України. Відмовити у виконанні п.3 позовної заяви позивача у частині Прошу, як такого, яке неможливе виконати за наявності обєктивних обставин у родині батька малолітньої дитини, які мають істотне значення. Відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо покладення сплати судового збору на відповідача. Звільнити відповідача від сплати судового збору. Питання щодо сплати судового збору вирішити на розсуд суду. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи, що сторони не скористалися правом брати участь у судовому засіданні, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідно до них визначив такі правовідносини. Судом встановлено ,що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.08.2012 року (свідоцтво про шлюб-а.с.12). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області, яке набрало законної сили 23.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с.7,8) . Сторони мають спільну дитину: сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження -а.с.13),який проживає з позивачем (довідка № 4122 від 15.09.2015 р.,видана КП « БТІ» Рубіжанської міської ради Луганської області -а.с.14). Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положення ч.ч.1 і 2 ст. 51 Конституції України гарантують, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. А положеннями ч. 6 ст. 7 та ч.1 ст. 141 Сімейного кодексу України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, та щодо дитини. Статті 180 та 181 Сімейного кодексу України встановлюють обов'язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, за домовленістю між батьками. При цьому, згідно ч.1 ст. 15 Сімейного кодексу України, сімейні обов'язки є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Отже, виходячи із змісту наведених норм матеріального права, невиконання відповідачем, як батьком дитини свого обов'язку з утримання дитини до досягнення нею повноліття у грошовій і (або) натуральній формі, порушує право позивача, як матері дитини, на рівність обов'язків між жінкою та чоловіком щодо дитини. Таким чином , на підставі ч.1 ст. 55 Конституції України, ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.18 Сімейного кодексу України порушене право позивача підлягає судовому захисту. Відповідно до ч.3 ст. 181, ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, від дня пред'явлення позову. Згідно з ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 184 Сімейного кодексу України ,якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України). З урахуванням вищезазначених норм закону,при визначенні розміру аліментів, суд враховує положення ч.1 ст. 184 Сімейного кодексу України, та докази того,що відповідач має незадовільний стан здоров'я(а.с.34-45) та немає доходів (а.с.48), що має істотне значення для визначення розміру аліментів чи призначення його розміру у твердій сумі. Виходячи з принципів розумності та справедливості та з того, що батьки перед дітьми мають як рівні права, так і рівні обов'язки, суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 500 грн. щомісячно та задовольнити позовні вимоги в цій частині. В силу п.1 ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, також слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. Щодо стягнення аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 та ч. 6 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка -батька дитини до досягнення дитиною трьох років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна надати суду докази на підтвердження своїх вимог , або заперечень. Суд вважає,що позивачем не надано доказів того ,що відповідач має змогу надавати допомогу на її утримання,а тому позовні вимоги в цій частині є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України ,якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 року , якщо в позовній заяві об'єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов'язаних між собою, то, враховуючи, що об'єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 80 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Оскільки в позові зазначено дві вимоги майнового характеру,то за кожною вимогою при подачі позову сплачується судовий збір в сумі 487,20 грн,або 974,40 грн.за загальною сумою вимог. Враховуючи те, що позивач на підставі п.3 ч.1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, а позовні вимоги задоволені частково, то підлягає стягненню з відповідача в дохід Держави Україна судовий збір в сумі 487,20 грн.

Outcome: partial