Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON]\~ до\~\~ [PERSON],\~ [PERSON],\~ [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою №31 в будинку № 6 по вул. Достоєвського в м.Первомайську Миколаївської області, вселення його у вказану квартиру, стягнення майнової шкоди в сумі 15 000грн. та 35 000грн. моральної шкоди. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказав, що він є власником 1/20 частки вище вказаної квартири, яку він отримав як спадкоємець за законом після смерті дружини [PERSON] Інші частки квартири належать відповідачам у справі. 21.04.2014р. відповідачі змінили замки на вхідних дверях квартири та перешкоджають йому користуватися нею. Він є особою похилого віку, іншого житла не має та вимушений знімати житло. Щомісячно він сплачує за оренду житла 1000грн та 500грн. - за комунальні послуги. Таким чином, в результаті дій відповідачів він зазнав збитки в розмірі 15\~000грн., які, просить стягнути з відповідачів. Крім того, вважає, що діями відповідачів йому також завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він зазнав моральних страждань, оскільки погіршився його душевний стан, він втратив спокій, був позбавлений права користуватися своїм майном. Змінився його життєвий уклад, він змушений шукати інше житло, налагоджувати контакти з оточуючими людьми. На підставі викладеного, просив стягнути з відповідачів в рахунок відшкодування моральної шкоди 35\~000грн. [PERSON] через свого представника [PERSON] надала суду зустрічну позовну заяву, в якій просила припинити право власності [PERSON] на 1/20 частину квартири [ADDRESS], стягнувши з неї компенсацію в сумі 3155,85грн. та визнавши за нею право власності на зазначену частку квартири. На підтвердження позову вона вказала, що частка у спільному майні [PERSON] є незначною, квартира є неподільною, спільне користування квартирою сторонами неможливе. Крім того, [PERSON] має інше житло будинок №8 в с.Берізки Кривоозерського району Миколаївської області, який залишився у спадок після смерті його батьків. Ухвалою суду від 21.10.2015р. позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами обєднані в одне провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] надав суду заяву про залишення без розгляду позовної заяви в частині позовних вимог до [PERSON], [PERSON] та ухвалою суду від 08.06.2016р. позов в частині заявлених до них позовних вимог залишений без розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав первісний позов та просив його задовольнити. Проти задоволенні зустрічного позову заперечував. Представник відповідачів [PERSON] та представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні первинний позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. Зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Вислухавши пояснення учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При цьому [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми. За [PERSON] право власності на 1/20 частку квартири визнане рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.01.2015р., яке набрало законної сили. У вказаній квартирі [PERSON] проживав разом із своєю дружиною [PERSON], яка померла 08.12.2013р. Після її смерті [PERSON] продовжував проживати у вказаній квартирі. Однак 22.04.2014р. виявив, що замок у вхідних дверях змінений та він не може потрапити до квартири. За фактом перешкоджання у доступі до квартири[PERSON] звернувся до Первомайського МВ УМВС України. Постановою від 30.04.2014р. кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 356 КК України було закрито у звязку з відсутністю складу злочину, оскільки сума нанесеного збитку є малозначною та вказаною подією істотної шкоди не заподіяно. Свідок [PERSON] підтвердив суду, що [PERSON] проживає у нього по вул.. Одеській, 89 в м.Первомайську з листопада 2015р. та сплачує йому за житло по 500грн. та комунальні послуги щомісячно. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у спірній квартирі [PERSON] після смерті дружини проживав за їхньою домовленістю до кінця квітня 2014р. (до закінчення опалювального сезону). Наприкінці квітня він добровільно виїхав з квартири. На той час частки у праві власності він не мав. Через два місяця він до них став предявляти претензії про те, що начебто вони його виселили. Також він підтвердив, що дійсно у відповідача відсутні ключі від вхідних дверей квартири та він не може потрапити до неї. Крім того, представники відповідачів вказали, що квартира є неподільною. Спільне користування квартирою сторонами неможливе, так як [PERSON] під час проживання у квартирі порушував громадський порядок, зловживав спиртними напоями, не дотримувався санітарно-гігієнічних норм та фактично привів квартиру у непридатний для проживання стан. Також він не брав участі у сплаті комунальних послуг. Через таку поведінку [PERSON] проживання його у квартирі порушує права неповнолітніх співвласників [PERSON] та [PERSON] При цьому [PERSON] має інше житло житловий будинок №8 по вул.. Верхній в с.Берізки Кривоозерського району Миколаївської області. На підставі викладеного просили припинити його право на 1/20 частину квартири, стягнувши з [PERSON] грошову компенсацію та визнавши за нею право власності на зазначену частку у квартирі. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 22.04.2016р. провести виділ співвласнику з часткою 1/20 з дотриманням чинних вимог ДНБ неможливо, оскільки частка є малою Ринкова вартість 1/20 частики квартири [ADDRESS] складає 20204грн. Грошові кошти у вказаній сумі внесені представником відповідача [PERSON] на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, про що свідчить квитанція від 02.06.2016р. №0.0.561153824.1. Згідно положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом.\~Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права. Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6 - 81 цс 11, від 15 травня 2013 року №6 - 37 цс 13 та від 02 липня 2014 року № 6 - 68 цс 14, які в силу\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковим для усіх судів України. Таким чином, п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України \~запроваджений для збереження житлових прав співвласника, а тому позов про припинення права на частку у спільному майні (житлі) не може бути задоволений, якщо внаслідок припинення права спільної часткової власності, колишній співвласник та члени його сім'ї будуть позбавлені житла. Відповідно до вимог статей 58,59,60 ЦПК України обставини, які законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть вважатись встановленими у цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. На підтвердження позовних вимог за зустрічним позовом представники відповідачів стверджували, що будинок №40 по вул.. Садовій в с.Берізки Кривоозерського району Миколаївської області [PERSON] отримав у спадщину після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON] та є його власником. З довідки Первомайського МБТІ вбачається, що станом на 31.12.2012р. за [PERSON] зареєстровано житловий будинок №23 по вул.. Садовій в с.Берізки Кривоозерського району Миколаївської області. Відповідно до довідок, наданих Берізківською сільською радою Кривоозерського району Миколаївської області 07.06.2016р. після смерті [PERSON] 10.09.1996р. у вище вказаному будинку залишився проживати її чоловік [PERSON], який помер 17.01.2002р. На день смерті [PERSON] до складу її сімї входив лише чоловік [PERSON] На день смерті [PERSON] проживав сам. У період з 2002р. по 2005р. догляд за будинком здійснював [PERSON]. Жодних доказів того, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті батьків, учасниками судового засідання не надано. Крім того, представник відповідачів [PERSON] вказував, що [PERSON] має можливість проживати у будинку, якій він побудував на земельній ділянці, що була надана його батьку [PERSON] по вул.. Революції, 134/1 в с.Грушівка Первомайського району Миколаївської області. Також він має можливість проживати зі своїм сином по вул.. Достоєвського, 31/2 м. Первомайську. При цьому [PERSON] мав у своїй власності два гаражі у автокооперативі «Південний» в м. Первомайську, які у грудні 2015р. подарував своєму сину, хоча мав можливість їх реалізувати на покращення своїх житлових умов. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що батьки [PERSON] проживали в [INFO]. Крім того, [PERSON] разом із дружиною побудував у с.Грушівка Первомайського району двоповерховий будинок. Вважають, що [PERSON] не має права проживати у квартирі, оскільки діти [PERSON] не бажають, щоб він там проживав. Однак вище вказані твердження є припущенням та не підтверджені жодними доказами, отже не можуть бути прийняті судом. Довідка автогаражного кооперативу «Південний», яку надав представник відповідачів [PERSON] не є доказом, який підтверджує право власності на нерухоме майно, отже не може бути належним доказом у справі. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] окрім спірної частини квартири, не має іншого житла та можливості для його придбання, оскільки він є пенсіонером, крім пенсії інших доходів немає, а за грошову компенсацію у 20204 грн. він не зможе захистити своє право на житло шляхом придбання іншого житла. Отже, в задоволенні зустрічного позову суд вважає за необхідне відмовити, так як позбавлення [PERSON] частки у квартирі призведе до істотного порушення його прав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 41 Контитуції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Дослідивши надані суду докази, суд прийшов до висновку про те, що права відповідача на володіння, користування та розпорядження належною йому частиною квартири є порушеними та мають бути захищеними в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що у квартирі [ADDRESS] відповідачі не проживають. [PERSON] та [PERSON] разом із неповнолітніми [PERSON] та\~[PERSON] постійно проживають в [INFO], де відповідачі працюють, а [PERSON] та\~[PERSON] навчаються. Таким чином, вселення [PERSON] у квартиру права неповнолітніх осіб не порушує. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині вселення [PERSON] та зобовязання надати йому ключі від вхідних дверей квартири задовольнити. В своєму позові [PERSON] також просив стягнути з відповідачів завдані йому збитки в сумі 15\~000грн., які складаються з його витрат за оренду житла та сплату комунальних послуг, однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних позовних вимог ні він, ні його представник не надали. Отже в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, кожен має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті порушення його прав. Моральна шкода полягає, зокрема у \~ душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, і не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно п.3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Враховуючи вище викладене суд, визнає доведеною наявність моральної шкоди, спричиненої [PERSON] у результаті позбавлення його права користування його власністю. Однак, враховуючи вище викладене, вимоги ч.2 ст.1193 ЦК України, суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений в розмірі 35 000грн., є завищеним, отже позовні вимоги, в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 600 грн., що відповідає принципу розумності і справедливості. Крім того, суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору з кожної по 243 грн. 60коп. Також суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. за позовну вимогу, яка не була оплачена під час звернення до суду з позовом.

Outcome: partial