Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Представник позивача - адвокат Гузєв І.Г. звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить стягнути з відповідача АТ «ПІВДГЗК» на користь [PERSON] 944 600 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її батька на виробництві, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Позивач є дочкою [PERSON] , який, будучи водієм автомобіля Бєлаз №73 гірничотранспортного цеху ВАТ «Південний ГЗК», правонаступником якого є Відповідач -АТ «ПІВДГЗК», помер [INFO] під час виконання ним своїх трудових обов`язків з ремонту автомобіля на території ГТЦ, внаслідок нещасного випадку від ураження електричним струмом. В ході розслідування нещасного випадку з смертельним наслідком було складено Акт форми Н-1 за № 20, згідно з яким нещасний випадок, в результаті якого загинув батько Позивача, стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників Відповідача. На момент смерті батька Позивачу було всього сім років, в день його смерті вона зазнала найбільших моральних страждань і переживань, оскільки вона його сильно любила, а тому, дізнавшись про смерть батька, зазнала сильного емоційного та психологічного потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу і не може відносити свою душевну рівновагу. Внаслідок смерті батька Позивач з дитинства і назавжди була позбавлена турботи, любові та батьківського спілкування, її нормальні життєві зв`язки були знищенні, вона постійно відчуває почуття туги та самотності і до теперішнього часу не може оговтатись від пережитого потрясіння, досі перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про батька постійно переслідують її. Вважає, що Відповідачем має бути відшкодована Позивачу моральна шкода, завдана смертю батька, яку оцінює в 944 600 грн., виходячи із 200 розмірів мінімальної заробітної плати, яка згідно зі ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», становить 4723 грн. (4723,00 грн. х 200 = 944 600,00 грн.). Вважає, що така сума буде еквівалентною завданим позивачу моральним стражданням і достатнім для їх відшкодування, і буде відповідати принципу розумності, виваженості і справедливості. Ухвалою від 03.03.2020 відкрито провадження у справі, проведення розгляду справи призначено в порядку загального позовного провадження. 18.05.2020 підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Після отримання позову Відповідач в установлений судом строк подав відзив, в якому проти задоволення позову заперечує, вважає вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки з зазначених в позові обставин вбачається, що нещасний випадок з батьком Позивача стався у наслідок непереборної сили, у зв`язку з чим покладати провину лише на АТ «ПІВДГЗК» є безпідставним. Крім того, зазначив, що події, які породили право Позивача на відшкодування моральної шкоди і стали підставою для звернення до суду, мали місце 16.11.1998, в зв`язку з чим повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР 1963 року та положення Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, які затверджені Постановою КМУ № 472 від 23.06.1993, що діяли в період з 23.06.1993 по 11.07.2001 і були спеціальною нормою щодо відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків. Так, відповідно до п.1 Правил, підприємство або власник несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Відповідно до розділу II зазначених Правил, у разі смерті потерпілого підприємство зобов`язане виплатити його сім`ї одноразову допомогу, розмір якої не може бути менше п`ятирічного заробітку і, крім того, не менше однорічного заробітку потерпілого на кожного утриманця, а також на його дитину, яка народилася після його смерті. На виконання вищевказаних вимог АТ «ПІВДГЗК» провело нарахування та виплату сім`ї потерпілого [PERSON] одноразової допомоги у розмірі 19 198,20грн. та 7 679,28грн. на 2-х дітей. Що стосується моральної шкоди, то як вбачається з п.11 Правил, остання виплачується за заявою сторони, за рішенням комісії по трудовим спорам, або за рішенням суду, при цьому розмір відшкодування не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, що становить 2 550,00грн. Тому Відповідач вважає, що розмір моральної шкоди, заявлений Позивачем, значно перевищує розмір, який встановлений спеціальною нормою, що діяла в той час, коли у Позивача виникло право на її відшкодування. У задоволенні позову просить відмовити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив задовольнити в повному обсязі. Надав додаткові пояснення по справі, в яких, посилаючись на положення ст.440, 440-1 ЦК Української РСР, ст.153 КЗпП, Закон України «Про охорону праці», просить стягнути моральну шкоду позивачу в зв`язку з втратою батька. Просив врахувати, що одним з основних принципів, на яких базується державна політика в галузі охорони праці, є пріоритет життя і здоров`я працівників по відношенню до результатів виробничої діяльності підприємства, повної відповідальності власника за створення безпечних і нешкідливих умов праці. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві та поясненнях, зазначив, що відповідно до ст.440-1 ЦК УРСР, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями інших осіб. Зазначив, що нормою ст.440-1 ЦК Української РСР, Правил № 472 та ст.12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на момент настання нещасного випадку) не передбачалося право членів сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши письмові матеріали, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що Позивач [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження /а.с.25/. Батько позивача [PERSON] з 29.07.1975 по 13.07.1976, а в подальшому - з 24.05.1993 працював в Південному гірничо-збагачувальному комбінаті слюсарем, водієм, монтером колії в різних цехах підприємства, а з 05.07.1995 був переведений водієм автомобіля «Бєлаз» з вивозу гірничої маси із кар`єра ГТЦ, що підтверджується копією його трудової книжки /а.с.19-24/. Згідно зі свідоцтвом про смерть, [PERSON] [INFO] помер у віці 40 років. Причиною смерті зазначено «поразка технічним струмом» /а.с.10/. Відповідно до Акту №20 про нещасний випадок від 30.11.1998 - 16 листопада 1998 року на підприємстві Відповідача стався нещасний випадок, де потерпілим є батько Позивача - [PERSON] . Як зазначено в Додатку № 1 до зазначеного Акту, нещасний випадок стався при виконанні робіт з ремонту автомобіля БєлАЗ №73. Згідно з Додатком № 2 до Акту, причиною нещасного випадку є: 1.Пристрій ЛЕП-6кВ на території гірничотранспортного цеху з параметрами, які порушили вимоги технічної експлуатації без вжиття заходів, щодо дотримання охоронної зони; -Порушення п.4.6. «Правил безпеки при експлуатації електроустаткування та електромереж на відкритих гірничих роботах» та п.31 Додатку 33 «Правил охорони електричних мереж напругою понад 1000 В»; 2.Низька виробнича дисципліна серед посадових осіб рудоуправління, гірничотранспортного цеху і енергослужби комбінату; -Порушення п.7.2. «Положення про СУОТ на ПГЗК». Відповідно до додатку №4 Акту Форми Н-1, нещасний випадок, в результаті якого загинув батько Позивача, стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників Відповідача. Підприємство відповідача зазначений акт не оспорило. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. При цьому положеннями ст. 43, ч.1 ст.46 Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Правовідносини по відшкодуванню моральної шкоди між Позивачем та Відповідачем виникли з дати смерті батька Позивача - [INFO] , тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР в редакції 1963 року. Відповідно до ст.440-1 ЦК УРСР, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Статтею 450 ЦК УРСР передбачалось, що організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст.153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, які повинні впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, що запобігають виробничому травматизмові. Отже, враховуючи зазначені положення закону, суд вважає, що відповідач мав створити батькові Позивача та іншим працівникам підприємства належні безпечні умови праці, за яких факт настання смерті потерпілого був би неможливим. Бездіяльність Відповідача, що полягла в тому, що ним не забезпечено безпечні умови праці, призвели до смерті батька Позивача, внаслідок чого відбулась втрата його життєвих зв`язків з рідною людиною. Доводи представника Відповідача щодо відсутності підстав відшкодування Позивачу моральної шкоди спростовується наданими Позивачем доказами: Актом про нещасний випадок форми Н-1 від 30.11.1998, в п.13.2 якого зазначено про порушення п.31 Правил технічної експлуатації електроустановок споживачів, Правил техніки безпеки при експлуатації електроустановок споживачів; який свідчить про те, що нещасний випадок з позивачем відбувся внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, власником якого є Відповідач, а також наданою Відповідачем довідкою про відшкодування сім`ї потерпілого [PERSON] матеріальної шкоди, спричиненою нещасним випадком зі смертю, що підтверджує визнання Відповідачем вини у нещасному випадку, який відбувся з батьком Позивача /а.с.13,40/. Вивчивши докази, суд вважає доведеним, що батько Позивача отримав смертельну травму при виконанні роботи на підприємстві Відповідача, де було порушено норми з безпеки праці, тобто помер з вини підприємства-відповідача, у зв`язку з чим Позивачу спричинено моральну шкоду. Судом також встановлений причинно-наслідковий зв`язок між винними діями Відповідача та заподіянням Позивачеві моральної шкоди. Таким чином, суд вважає, що Відповідач як промислове підприємство, діяльність якого пов`язана з підвищеною небезпекою, зобов`язаний відповідати за завдану шкоду. Суд вважає також, що позивачем доведено, що нещасним випадком, внаслідок якого помер батько Позивача, останньому заподіяні моральні страждання, що спричинили погіршення його душевного та психічного стану, призвели до зміни звичайного способу його життя, спричинили негативні наслідки морального характеру, оскільки Позивач була позбавлена батьківської турботи, любові, можливості спілкування з рідною людиною. Відсутність батька з дитинства, усвідомлення того, що ця втрата є непоправною, відчуття самотності, туги, хвилювання призводять до його моральних страждань і переживань. Суд не погоджується з доводами представника Відповідача про недоведеність факту заподіяння Позивачу моральної шкоди, оскільки сам факт втрати близької людини веде до висновків про наявність моральних страждань, що в свою чергу входить до поняття моральної шкоди. При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Так, рішенням від 27.07.2004 по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Факт смерті батька Позивача беззаперечно свідчить про те, що вона відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру. Отже, суд вважає, що факт моральних страждань Позивача є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних Позивачу моральних страждань, його емоційний стан, пов`язаний зі смертю батька, вину підприємства, якому належить джерело підвищеної небезпеки, в заподіянні шкоди, вимушених змін в житті Позивача. Також суд керується роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 цієї постанови визначено, що суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. При вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Також підлягає з`ясуванню чим підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода. Відповідно до п.9 зазначеної Постанови, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд критично ставиться до заперечень Відповідача в тій частині, що нещасний випадок з батьком Позивача стався внаслідок непереборної сили, у зв`язку з чим покладати провину лише на АТ «ПІВДГЗК» с безпідставним, оскільки це спростовується вищевказаним Актом Н-1, в якому відповідною комісією визнано, що нещасний випадок стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників Відповідача. До того ж, згідно з трудовим законодавством, роботодавець має створювати умови праці, за яких пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими, і працівник має право розраховувати на безпечні умови праці. Суд також керується положеннями ст.16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155, згідно з якою від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обгрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку, а також загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці: соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Статтею 6 цього Закону визначено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці (ст.13). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, суд вважає, що наданими стороною позивача доказами підтверджується причинний зв`язок між працею батька Позивача в АТ «ПІВДГЗК» та його смертю, і, як наслідок - заподіянню Позивачеві, як дочці працівника, моральної шкоди. При цьому суд вважає, що Відповідач доказів відсутності його вини у заподіянні Позивачу моральної шкоди не надав. Щодо посилань Відповідача на те, що на час виникнення спірних правовідносин діяла спеціальна норма стосовно відшкодування моральної шкоди, зокрема Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993, то суд враховує, що пунктом 1 цих Правил передбачено, що підприємство несе відповідальність також і за моральну шкоду, заподіяну потерпілому, а згідно з пунктом 11 така шкода відшкодовується за заявою потерпілого в тому числі і на підставі рішення суду. Як вбачається із долученої Відповідачем до відзиву довідки, жодних витрат на відшкодування моральної шкоди, підприємство не понесло /а.с.44/. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує вищезазначені обставини, обсяг фізичних та моральних страждань Позивача, їх інтенсивність і тривалість наслідків, що наступили, і,

Outcome: partial