Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 26 листопада 2020 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22 червня 1996 року по 04 липня 2019 року. Від шлюбу мають двох синів: [PERSON] , 1996 року народження та [PERSON] , 2002 року народження. Діти на час звернення до суду навчаються та проживають у м. Харків. З травня 2015 року вона з відповідачем проживає окремо та спільне господарство не веде про що свідчить договір оренди житла, укладений відповідачем. Із липня 2019 року та по теперішній час місце проживання відповідача невідоме. За період шлюбу ними придбано наступне майно: житловий будинок загальною площею 65,5 кв м з надвірними спорудами та побудовами за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,0635 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований житловий будинок з надвірними побудовами; відеопрогравач LG модель L318 придбаний в вересні 2004 року вартістю 396,00 грн; телевізор LG в модель 32LМ660Т вартістю близько 5000,00 грн (дата придбання та вартість позивачу невідомі так як всі документи знаходяться у відповідача); фотоапарат Саnon вартістю близько 3800,00 грн придбаний в грудні 2013 року вважає, що на цей час вартість фотоапарата складає 3000,00 гривень. У травні 2015 року відповідач забрав фотоапарат, відеопрогравач та телевізор собі і вказані речі в даний час знаходяться у відповідача. Із моменту придбання майна по теперішній час відповідач не вніс суттєвого вкладу у поліпшення майна, підтримання його в задовільному стані, на момент припинення їх спільного проживання будинок потребував капітального ремонту. Протягом 2015-2019 років позивачем витрачено кошти на ремонт будинку та надвірних споруд в сумі 150000 гривень, також вона мала витрати на оплату комунальних послуг та сплату податків на землю. Крім цього, на час звернення до суду відповідач має заборгованість по сплаті аліментів. Всі витрати на дітей вона несе сама- оплачує навчання, гуртожиток, купує побутові речі, продукти харчування. У зв`язку з цим, просить відступити від рівності часток подружжя, збільшивши її частку до ѕ загальної вартості спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на ѕ частки житлового будинку з надвірними побудовами за адресою [ADDRESS] , вартістю 68349, 75 грн, а також право власності на ѕ частки земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач своїм правом на надання відзиву на позов не скористався. У судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, від позивача надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строку для усунення недоліків. Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі, в порядку спрощеного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 15 січня 2020 року. На підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України, 11.03.2020 Великоновосілківським районним судом Донецької області постановлено ухвалу про заочний розгляд даної цивільної справи, оскільки існує сукупність умов, передбачених нормами ч.1 ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 червня 1996 року по 06 серпня 2019 року. Шлюб розірвано рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 04 липня 2019 року. Рішення суду набрало законної сили 06 серпня 2019 року (а.с.100). Від шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , виданого 20 лютого 2002 року та серії [NUMBER] , виданого 21 листопада 1996 року (а.с. 15, 16). На час розгляду справи обоє синів є повнолітніми. Згідно довідок Великоновосілківського РВДВС заборгованість по аліментах [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] станом на 30 липня 2019 року становить 13223,67 гривень, на користь [PERSON] становить 13223,67 гривень (а.с.46). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 червня 2006 року [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок з надвірними побудовами в [ADDRESS] загальною площею 65,5 кв м, житловою площею 31,6 кв. м вартістю сорок тисяч сто сорок п`ять гривень (а.с.20). Відповідно до Висновку оцінювання про вартість об`єкта незалежної оцінки ринкова вартість житлового будинку площею 65, 5 кв м в [ADDRESS] від 13.12.2019 становить 91133 гривень без врахування ПДВ (а.с. 67). Із Державного акту на право власності на земельну ділянку № 954788 вбачається, що [PERSON] на підставі рішення Великоновосілківської селищної ради № 5/18/1112 від 27 липня 2008 року є власником земельної ділянки площею 0,0635 га в [ADDRESS] , цільове призначення для будівницта та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд, кадастровий номер 1421255100:04:008:0224 (а.с.23). Згідно копії договору оренди домоволодіння [PERSON] надав [PERSON] для тимчасового проживання житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . Договір підписаний сторонами 01 травня 2015 року та 01 червня 2017 року (а.с. 17-19). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів. Установлено, що сторони перебували в шлюбі з 22 червня 1996 року та припинили вести спільне господарство 01 травня 2015 року, про що свідчить договір оренди житла, укладений відповідачем. Тобто, сторони фактично припинили подружні стосунки 01 травня 2015 року і з цього часу проживають окремо, спільне господарство не ведуть та не мають спільного бюджету. Частиною 1статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про майно, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. З урахуванням зазначеного, суд робить висновок, щодо належності спірного майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу. Враховуючи вищенаведені положення закону, суд вважає, що домогосподарство, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки придбано під час спільного проживання сторін, за спільні кошти, а тому підлягає поділу між ними. Що стосується земельної ділянки площею 0,0635 га, яка призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель споруд, розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER] від 30 вересня 2008 року суд зазначає наступне. На час набуття права власності на вказану ділянку, а саме станом на 2008 рік стаття 57 Сімейного Кодексу України п. 5 не була доповнена. Натомість відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. За вказаних обставин, одержана у власність громадянином [PERSON] під час шлюбу, а саме у серпні 2008 року земельна ділянка є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Щодо поділу житлового будинку. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Однією з підстав для збільшення частки у спільному майні подружжя позивач зазначає зроблений нею капітальний ремонт будинку та надвірних споруд. Натомість вказані вище норми законодавства не передбачають можливості збільшення частки одного з подружжя у майні на тій підставі, що одним подружжя понесені додаткові витрати на облаштування будинку для більш комфортного проживання. Крім цього, позивач не надала докази на підтвердження необхідності проведення ремонту на вказану суму, а частина наданих товарних чеків та накладних на підтвердження суми витрат, які пов`язані з ремонтом, не містять даних про особу, яка їх придбала, а тому не є допустимими доказами по справі. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що така обставина як ремонт спірного будинку не може впливати на розмір частки при його поділі. Щодо твердження позивача про те, що вона несе витрати, пов`язані з його утриманням, а саме сплачує земельний податок, сплачує комунальні послуги, суд зазначає, що житловим будинком після припинення спільного проживання сторін користується саме позивач і саме вона має нести витрати за комунальні послуги житлового будинку. Щодо посилання позивача, як на підставу для збільшення її частки у спільному майні подружжя через заборгованість відповідача по аліментах суд зазначає наступне. Із матеріалів справи слідує, що відповідач із 2016 року сплачував аліменти на користь позивача на утримання синів [PERSON] та [PERSON] . Із 2018 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . Крім цього з відповідача на користь повнолітнього сина [PERSON] стягуються аліменти на його утримання на період його навчання. У 2019 році у відповідача виникла заборгованість по аліментах, які стягуються на користь позивача на утримання сина [PERSON] у розмірі 13223,67 грн., та по аліментах, які стягуються на користь сина [PERSON] на його утримання в розмірі 13223,67 грн. Натомість, оскільки повнолітній син тривалий час проживає окремо від позивача та аліменти стягуються саме на його користь суд не бере до уваги, заборгованість по аліментах, яка виникла у відповідача на користь повнолітнього сина [PERSON] . При цьому, суд вважає, існування заборгованості також не є самостійною підставою для відступу при поділі майна від рівності часток кожного з подружжя у спільному майні, а розмір заборгованості за аліментами у розмірі 13223,67 грн є незначним, порівняно з вартістю спірного житлового будинку з господарськими спорудами. Крім цього, суд зазначає, що при наявності заборгованості по сплаті аліментів, відповідно до вимог чинного законодавства існують інші заходи щодо їх примусового стягнення та при злісному ухиленні від їх сплати боржник також маже бути притягнутий до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду в частині сплати аліментів на утримання дітей. Судом не встановлені факти умисного матеріального незабезпечення сім`ї зі сторони ідповідача, приховування, знищення чи пошкодження спільного майна або його витрачання на шкоду інтересам сім`ї, які б давали суду підстави відступити від рівності часток подружжя. За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для відступлення від рівності часток. За вказаних обставин, суд вважає за можливе позов задовольнити частково, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частку спірного будинку. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Враховуючи позицію, висловлену у постанові КЦС Верховного Суду 25.02.2019 р. у справі № 199/2099/17, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Висновки суду. За вказаних обставин, враховуючи, що доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не надано, а тому набутий позивачем та відповідачем в період шлюбу житловий будинок, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя підлягає поділу виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Крім цього, у позивача у такій самій частці виникає право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 384,2 грн., пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial