Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу, що складаються з суми боргу у розмірі 5\~518\~810,00 грн., втрати від інфляції за весь час прострочення у розмірі 2\~239\~059,81 грн., 3% річних у розмірі 500\~844,79 грн., суму за користування позиченими коштами у розмірі 2\~608\~055,69 грн, а всього у 10\~866\~770, 29 грн (десять мільйонів вісімсот шістдесят шість тисяч сімсот сімдесят) грн. 29 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 01.08.2016 року відповідач по справі [PERSON] взяв у позивача [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 5500000,00 грн., що було еквівалентно сумі 220000 доларів США, та зобов`язувався повернути 01.09.2016 року суму еквівалентну 220000 доларів США, що підтверджується розпискою від 01.08.2016 року. У вказаний в розписці строк 01.09.2016 року відповідач борг не повернув. На 31.07.2019 року сума боргу за розпискою становить 5\~518 810,00 грн. що еквівалентно 220000 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України станом на 31.07.2019 року Крім того позивач просить стягнути витрати від інфляції, які складають 2\~239\~059,81 грн. та 3% річних за період з 02.09.2016 р. по 31.07.2019 року, які складають 500844,79 грн. Крім того позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування позиченими коштами на рівні облікової ставки НБУ, нараховані за період з 02.09.2016-31.07.2019 року в розмірі 2 608 055,69 грн. Представником позивача адвокатом Щербиною Л.О. суду наданий уточнений розрахунок процентів за користування позиченими коштами на рівні облікової ставки НБУ, нараховані за період з 01.08.2016-01.09.2016 року в розмірі 74 535,52 грн. Представник позивача - адвокат Щербина Л.О. надала до суду письмову заяву про те, що вона підтримує позов в повному обсязі та просить суд його задовольнити, розгляд справи проводити за її відсутності, проти винесення судом заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, через відсутність зареєстрованого місця проживання (перебування) про час та місце судового засідання був повідомлений у відповідність до п.11 ст. 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Таким чином, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про поважність причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ч. 1\~ст.280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2\~ст.247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що 01.08.2016 р. між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 5 500 000 грн., що на момент отримання боргу було еквівалентно 220 000 доларів США, що підтверджується розпискою [PERSON] , оригінал якої був наданий суду для огляду. В строк 01.09.2016 року [PERSON] зобов`язувався повернути [PERSON] грошову суму еквівалентну 220 000 доларів США на день розрахунку. На час розгляду справи відповідач суму боргу позивачеві не повернув. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18.09.2013\~року вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 08.06.2016 року (справа № 6-1103цс16), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до\~ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530\~ЦК України\~передбачено, що\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Положеннями\~ст.1046 ЦК України\~визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності зі\~ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти в такій саме сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина друга ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ст. 533\~ЦК України,\~якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Саме такі правові позиції містяться у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17 від 01.03.2017 року та постанові Верховного Суду по справі №761/12665/14-ц від 04.07.2018 року. Адже ураховуючи умови договору та положення ст.533 ЦК України суд дійшов висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначену курсом долара США станом на 23.12.2019 року - на день ухвалення судового рішення, що дорівнює еквіваленту 220 000 доларів США за офіційним курсом долара США Національного Банку України на 23.12.2019 року 23,291225 грн. за 1 долар США, та становить 5\~124\~069,50 грн. Згідно вимог\~ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно уточненого розрахунку позивача за період з 01.08.2016 р. по 01.09.2016 року відсотки за користування позикою у розмірі 5500000,00 грн, нараховані відповідно до облікової ставки НБУ, становлять суму 5500000,00 грн * ставку НБУ : 100 : 365 * кількість днів = 5500000*15,5/100/365*32= 74\~535,52 грн. Суд погоджується з уточненим розрахунком та вважає за необхідне стягнути вказану суму з відповідача на користь позивача. Згідно зі\~статтею 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Суд встановив, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, врахував встановлену\~статтею 204 ЦК України\~презумпцію правомірності правочину та дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором у сумі 5\~124\~069,50 грн., що є еквівалентом 220 000 доларів США. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей\~524,\~533-535,\~625 ЦК України\~можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року N 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц не знайшла підстав для відступу від такої позиції. У частині другій\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а саме 5\~124\~069,50 грн. Таким чином розрахунок 3% річних за період з 02.09.2016 31.07.2019 року, суд стягує на користь позивача відсотки виходячи з наступного розрахунку (тобто 5\~124\~069,50 грн. * 3% : 365 * 1062 дні = 447\~268, 09 грн), що дорівнює 447\~268, 09 грн. Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат інфляції, надано розрахунок: період розрахунку 02.09.2016 р 31.07.2019 р сума боргу 5737864 грн. = інфляційне збільшення боргу становить 2239059,81 грн. Суд не погоджується із зазначеним розрахунком і виходить із наступного. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином,\~індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.\~Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року у справі\~№ 6-284цс17. Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у еквіваленті долара США, і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні\~( Постанова від 20.02.2019 року Верховного Суду по справі № 638/10417/15-ц). За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 01.08.2016 року у загальному розмірі 5\~645\~873, 11 грн. (5\~124\~069,50 + 447\~268,09 +74\~535,52) грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~ \~Заявлені у\~позові позовні\~вимоги на\~суму \~10\~866\~770,29\~грн.,\~суд задовольняє\~ \~на \~суму 5\~645,873,11\~ грн. 5\~124 069,50 + 447\~268,09 +74\~535,52) грн., тобто частково ( 5\~645\~873,11 грн./ 10\~866\~770,29 грн. = 51,95 %). Пропорційно розміру задоволених позовних вимог на відповідача суд покладає судовий збір 4 989,80 грн. (51,95 % х 9605,00 грн. : 100 %).

Outcome: partial