Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень просив суд усунути перешкоди у користуванні проїжджою частиною дороги шляхом знесення самовільно побудованих споруд. В судовому засіданні представник позивача, повноваження якого судом перевірені та позивач, уточнені позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявились, причини неявки суду не повідомили. Інші учасники в судове засідання не зявились. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін в порядку заочного розгляду справи на підставі зібраних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 282 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, в грудні 2014 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з позовом про усунення перешкод у користуванні проїжджою частиною дороги шляхом знесення самовільно побудованих споруд, ухвалою суду від 27 вересня 2018 року позов було залишено без розгляду в звязку з неявкою позивача. Згідно зустрічних уточнених позовних вимог [PERSON] судом встановлено, що у відповіді ГУ МНС України у Дніпропетровській області № К-72/01 від 19.08.2011 року зазначено наступне: «переглянувши листи ГУ Міністерства України від 04.09.2009 року вих. № КО-51/01 та Дніпропетровського PB ГУ МНС України в області від 21.08.2009 року вих. № 233, і ретельно вивчивши копії матеріалів, які додані до звернення, повідомляємо, що фактичне розташування земельних ділянок відповідно до кадастрових знімків не належить до компетенції МНС. Тому, встановити хто допустив зменшення ширини внутрішнього проїзду між садовими ділянками № 554 та № 547 у СТ «Ізумруд» стане можливим після проведення відповідних перевірок». Додатково [PERSON] звернувся з заявою до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області з приводу роз'яснення виниклої обставини, на що ГУ ДСНС України у Дніпропетровській області надало відповідь № К-28/01-26 від 02.06.2014 року, в якій йдеться про те, що: «згідно вимог ст. 67 Кодексу цивільного захисту України, органи державного нагляду у сфері пожежної та техногенної безпеки не здійснюють контроль за додержанням вимог законодавства під час проведення робіт із будівництва садових, дачних будівель. Відповідно до вимог законів України «Про архітектурну діяльність» та «Про регулювання містобудівної діяльності» державний нагляд та контроль під час забудови територій, розміщення та будівництва об'єкта архітектури, додержання затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вихідних даних покладається на органи державного архітектурно-будівельного контролю. Так, 28.05.2014 року та 20.06.2014 року [PERSON] звернувся з заявами до [PERSON] державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області стосовно самовільного будівництва, порушення вимог ДБН 360-92, та захоплення земельною ділянкою проїжджої частини власником ділянки № 547, яким є відповідач [PERSON] На підставі звернень позивача [PERSON] державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області було надано відповідь № К-561/06 від 24.06.2014 року та проведено перевірку викладених у звернені обставин, за результатами якої було складно [PERSON] перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів та правил від 24.06.2014 року, в яких зазначено, що: «За адресою Кіровська с/р, СТ\~«Ізумруд», земельна ділянка №547 (власник [PERSON]Г.) розташовано два садові будинки, альтанка, господарський блок та металевий сарай. Зазначені будівлі розташовані з порушенням ДБН-360-92, а саме: не витримано мінімально граничні відстані від будівель до огорожі земельної ділянки та червоної лінії проїзду. На момент проведення перевірки будівельні роботи не виконувалися, власник садової ділянки або його уповноважена особа відсутні». Отже, надані відповідачем [PERSON] листи ГУ Міністерства України від 04.09.2009 року вих.№ КО-51/01 та Дніпропетровського РВ ГУ МНС України в області від 21.08.2009 року вих. №233 не можуть слугувати доказовою базою, оскільки висновки, які були зроблені в цих листах, є висновками органів та підрозділів МНС України які не є тими органами, що встановлюють межі земельних ділянок або констатують факт порушення таких меж, та є некомпетентними при вирішенні таких питань. Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. В силу ч. ч. 1, 2 ст. 106 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Згідно із ч. ч. 3, 5 ст. 158 ЗК України, органі місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. В силу ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Натомість, позивачем [PERSON], в підтвердження своїх позовних вимог, були надані докази, які свідчать про збільшення меж земельної ділянки № 547 та звуження проїжджої частини саме власником земельної ділянки № 547 в ОК СТ «Ізумруд», яким є [PERSON] Крім того, як видно з фотознімків, що містяться в матеріалах справи, вздовж земельних ділянок № 546 та № 547 на відстані приблизно 0,2 м - 0,3 м від їх парканів, в дорогу вмонтовані металеві труби діаметром 80 мм і висотою 0,6 м - 0,7 м, що ще більше звужують проїжджу частину дороги і безпосередньо загрожують пошкодити автомобіль, або дитячу коляску або велосипед при їх проїзді. Судом також встановлено, так згідно статуту ОК СТ «Ізумруд», до компетенції Загальних зборів членів кооперативу або членів правління кооперативу не належать повноваження встановлення меж земельних ділянок членів кооперативу або вирішення спорів між членами кооперативу з приводу меж земельних ділянок. Згідно копії державного акту позивача на земельну ділянку № 554 в ОК СТ «Ізумруд» загальною площею 0,044 га, та кадастровий план своєї земельної ділянки, дані яких повністю відповідають межам, встановлених в натурі. Починаючи з 1987 року та до сьогодні межі даної земельної ділянки не змінювалися та відповідають технічній документації. Згідно дослідженої судом претензії щодо порушенням власником земельної ділянки № 547 меж земельної ділянки та звуження проїжджої частини, ВАТ НВП «ОРБІТА» надало відповідь №201/106 від 18.07.2011 року, в якій зазначило: «земельна ділянка № 547 дійсно занесена в базу Центра земельного кадастру з помилкою. Про результати виконання корегування в Центрі земельного кадастру повідомимо додатково». З доданого плану накладки ділянок № 547 та № 554, вбачається, що земельна ділянка [PERSON] займає не лише проїжджу частину проїзду 20 СТ\~«Ізумруд», але й саму земельну ділянку № 554, яка належить [PERSON] Як вбачається з каталогу координат кутів зовнішніх меж у технічній документації із землеустрою земельної ділянки № 547, що належить [PERSON]Г, який був наданий ВАТ НВП «ОРБІТА» за результатами проведення відповідних корегувань, земельна ділянка № 547 повинна мати форму, що має майже прямі кути (90°31; 89°13'; 87°33'; 92°41 - вказані кути наведені з каталогу координат кутів зовнішніх меж землекористування ділянки № 547 після коригування помилок межування). На даний час [PERSON] (ділянка № 547) має [PERSON] на право власності на земельну ділянку (із збільшеними розмірами довжини і ширини ділянки, за формою ділянки - гострий паралелограм і розташуванням частини земельної ділянки прямо на проїжджій частині проїзду 20), що не відповідає формі і розмірам, встановленим у технічної документації із землеустрою земельної ділянки № 547 ([PERSON]Г.) після коригування ВАТ НВП «ОРБІТА» помилок межування та внесеними даними меж у Кадастрову карту України. Згідно відповіді Державної інспекції сільського господарства в Дніпропетровській області щодо дотримання вимог земельного законодавства [PERSON] та [PERSON] під час використання земельних ділянок на території Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, № 06.1/13-16/К-80 від 28.05.2015 року, в якій начальник інспекції [PERSON] зазначив: «З виїздом на місце було встановлено, що фактичне землекористування [PERSON] та [PERSON] не відповідає правовстановлюючим документам на землю, а саме конфігурація та площа вказаних земельних ділянок. З урахуванням вищевикладеного в діях [PERSON] та [PERSON] вбачаються ознаки самовільного зайняття земельних ділянок на території Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області». Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не завдаючи при цьому шкоди правам інших осіб і не порушуючи їхніх інтересів. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 7 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню. У відповідності до ст.4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Згідно з ст.48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно з ч.5 ст.23 Закону України «Про планування і забудову територій» планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будівель та споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будівель і споруд. Частиною 3 ст.375 ЦК передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно з п.г) та п.е) ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд вважає, що необхідно усунути перешкоди позивачу шляхом зобов'язання [PERSON] демонтувати на межі земельної ділянки № 547, розташованої в ОК «СТ «Ізумруд», Дніпропетровського району Дніпропетровської області, самочинно збудовані споруди та паркан на червоній лінії проїзду 20, що перешкоджають користуванню проїжджої частини. Зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні проїжджої частини 20 в с/т «Ізумруд» та привести межі земельної ділянки № 547 в належний стан, задовольнивши в цій частині позовні вимоги. Таким чином, судом зясовано, що дійсно права позивача, порушені і підлягають захисту, відповідач в добровільному порядку не бажає відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав позивача, а також не бажає привести розташування будівель і споруд на своїй земельній ділянці у відповідності до вимог ДБН, тому позов підлягає частковому задоволенню. Що стосується вимог позивача про скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку № 547, розташовану в с/т «Ізумруд», загальною площею 0,3457 га, кадастровий номер 1221455400:01:020:0049, що передана у власність [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) на підставі Розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації від 05.02.2007 року № 190-р. та визнати недійсним [PERSON] акт на земельну ділянку № 547, розташовану в с/т «Ізумруд», загальною площею 0,0457 га, кадастровий номер 1221455400:01:020:0049, що передана у власність [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) на підставі Розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації від 05.02.2007 року № 190-р. суд не вбачає правових підстав для їх задоволення, у звязку з недоведеністю та необґрунтованістю. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 3\~000, 00 тисячі гривень, суд встановив наступне. Відповідно до вимог чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення для справи, а також вимог розумності і справедливості. (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Розглядаючи позови про відшкодування моральної шкоди, судам слід ураховувати, що згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стягнення моральної шкоди з винної особи, є правом позивача. Судом не встановлено, що неправомірними діями відповідачів позивачу завдано моральну шкоду, та ця шкода оцінена в сумі 3 000 грн. 00 коп., а тому, виходячи із засад розумності, добросовісності, виваженості та справедливості позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано позовні вимоги. Згідно ст.141 ЦПК України з урахуванням задоволення позову стягненню з відповідачів підлягає сплачена позивачем при зверненні до суду грошова сума судового збору. На підставі викладено,

Outcome: partial