Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , який надалі був уточнений представником позивача - Полтавченко О.А. за заявою від 20.01.2016 року (а.с.101-102), в якій просить визначити частки в спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] по 1/2 частці кожному із її власників, а саме : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]; визнати за [PERSON], [INFO] право власності на 1/2 частку в квартирі [ADDRESS]; визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] : виділити [PERSON], [INFO] у володіння та користування кімнату площею 18,9 кв. м., виділити [PERSON], [INFO] у користування кімнату 11,4 кв.м., інші приміщення - кухню, коридор, вбиральну, передпокій - залишити у спільному користуванні; вселити [PERSON], [INFO] у квартиру [ADDRESS] ; стягнути судові витрати з відповідача на її користь. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON] , [INFO] проживали разом з [PERSON], яка є рідною матір'ю позивача, в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Даною квартирою сторони по справі володіють на праві спільної сумісної власності. Але відповідачка з 03 жовтня 2012 року перешкоджає [PERSON] користуватися та розпоряджатися належним останній майном. Змінила замки на вхідні двері, поставила квартиру під цілодобову охорону. З цього приводу позивач звернулася до органів внутрішніх справ, де повідомили, що це є цивільно-правові стосунки і необхідно звертатися до суду. З того часу [PERSON] довелося винаймати житло, неодноразово міняти місце проживання, за оренду житла остання вимушена була витрачати додаткові кошти. [INFO] у [PERSON] народилася друга дитина, син - [PERSON], таким чином позивач з двома малолітніми дітьми вимушена поневірятися по чужим квартирам, при тому, що являється співвласником приватизованої двокімнатної квартири. Згідно діючого законодавства поділ майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівним, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У зв'язку з тим, що спільна квартира,за своєю будовою та технічними характеристиками унеможливлює виділення в натурі часток спільних власників,єдиним можливим виходом з цієї ситуації вбачається встановити порядок користування приміщенням квартири та визначити, яка кімната виділяється у користування кожному співвласнику. Оскільки позивач не має доступу до належної на праві спільної власності їй квартири, що спричинить невиконання рішення суду про встановлення порядку користування приміщення у спірній квартирі, позивач просить вселити її у квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Враховуючи те, що разом з [PERSON] проживають її неповнолітні діти - донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO], позивач вважає що необхідно виділити їй в користування кімнату площею 18,9 кв.м., а [PERSON] виділити у користування кімнат площею 11,4 кв.м. Інші приміщення: кухню, коридор, вбиральню, передпокій - залишити у спільному користуванні. Позивач [PERSON], в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просять суд слухати справу у судовому засіданні за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі . (а.с. 34 ) Представник позивача - адвокат Полтавченко О.А., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 03.02.2015 року ( а.с. 81,82) підтримав уточнені позовні вимоги та просить їх задовольнити. Послався на обставини, викладені у позовній заяві та вказав, що на даний час у позивачки є великі проблеми зі здоров'ям. Вона виховує двох неповнолітніх дітей. Маючи у власності частину квартири, вона вимушена винаймати житло, на що витрачаються кошти. Крім того, вказав, що відповідачка не дає позивачці вселити у квартиру, оскільки квартира цілодобово охороняється. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про поважність причини неявки суд не повідомила. 19.01.2016 року надала до суду заперечення в яких зазначено, що вона не заперечує проти наявності у позивачки передбаченого законом права на визначення часток у спільному майні і визнання за нею права власності на певну частку в ньому, але вважає, що об'єктивні обставини, пов'язані з реалізацією цього права, також приведуть до порушення інших правових норм і її законним правам і інтересам. Перш за усе необхідно звернути увагу на ціль, яку намагається досягнути співвласник, який бажає визначити свою частку у спільному майні. Закон наділяє його таким правом, але у житті таке право реалізується при поділі спільного майна або виділі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Однак, а ні виділ, а ні поділ квартири неможливі, тому що вона є неподільною річчю і її не можна перетворити на два ізольованих житлових приміщення, обладнаних самостійним входом-виходом. Оскільки такої цілі позивачка не переслідує, то заявлена вимога втрачає усякий сенс і спрямована виключно на досягнення мети створити їй перешкоди для здійсненні її житлових прав. Ніяких інших підстав для зміни форми власності не існує. Більш того, обмеження прав співвласників шляхом перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову власність приводить до звуження житлового простору для членів їхньої сім'ї, зокрема, двох малолітніх дітей. Фактична ж мета позову [PERSON] полягає в тому, щоб мати формальну підставу для заселення ізольованої кімнати сторонніми особами, як це вже було раніше і на підтвердження чому надає копії фотографій наслідків такого проживання і копію відповіді начальника Дніпродзержинського ГУ УМВС України в Дніпропетровської області від 08.10.2012 року. Крім того, ці особи здійснили із квартири крадіжку її майна на суму 17000,00 грн. По даному факту Дніпровським РВ 12.07.2014 р. відкрито кримінальне провадження за ознаками ч.1 ст. 185 КК України. Особисто її інтереси зачіпляються також тому, що при задоволенні вимог позивачки вона буде позбавлена можливості користуватися балконом, тому що вихід до нього існує через більшу кімнату, яку позивачка просить виділити їй в користування. З цих положень, приймаючи до уваги, що права співвласників є рівними, слідує, що реалізація своїх прав одним з співвласників повинна враховувати права іншого співвласника і фактичні обставини, що спонукали першого співвласника змінити умови користування спільним майном. Саме відмова у задоволенні дійсного позову й буде відповідати наведеній правовій нормі, тому що право власності є сукупність як прав так й обов'язків, а тому їх не можна розділяти, і якщо особа приймає на себе певні права, то вона повинна бути готова нести і обов'язки, які випливають з цих прав. Визначення такого порядку користування квартирою передбачає укладання кожним із співвласників окремого договору з комунальними підприємствами щодо надання комунальних послуг. При тому ставленні позивачки до виконання зобов'язань по оплаті комунальних та інших послуг, пов'язаних зі здійсненням права власності на квартиру, не існує ніякої можливості вирішити це питання в межах одного договору з конкретним підприємством, тому що весь тягар з оплати таких послуг залишиться на ній. А якщо будуть укладені два договори, то несплата відповідачкою платежів за своїм договором загрожує припинення послуги по всієї квартирі. Безпідставною також вважає вимогу про примусове вселення, тому що ніяких перешкод для проживання дочки та її двох внуків у квартирі вона не створює. Навпаки, після того, як позивачка пішла з квартири вона всіляко намагалась умовити повернутися, тому що дітям потрібне постійне місце проживання, належній догляд і умови для проживання. По телефону вона завжди пропонувала дочці повернутися, але вона ці пропозиції ігнорувала, у зв'язку з чим у червні 2014 року вона була вимушена письмово звернутися до служби у справах дітей Дніпровського району із заявою про те, щоб служба проінформувала [PERSON] про її безперешкодливе повернення з внуками до квартири. У відповіді від 11.07.2014 року в.о. начальника служби Рудовол Г.В. повідомив її, що [PERSON] 02.07.2014 року ознайомлено з її заявою, але вона категорично відмовилась від спільного з нею проживання, пославшись на напружені відносини між ними. Таким чином, і в цієї частині позов є необгрунтованим, тому що ніхто не оспорює право позивачки на житлову площу і проти її і внуків проживання на ній. За такими умовами відсутні підстави для ухвалення рішення про примусовий захист права позивачки на користування житловою площею, яка належить на праві спільної сумісної власності також і їй. (а.с. 86-91) Представники третіх осіб - Товариство з обмеженою відповідальністю "Абонент ХХІ", Департаменту комунальної власності , земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, в судове засідання не з'явилися, надали клопотання про розгляд справи без їх представників. (а.с.41, 43). Заслухав представника позивача, враховуючи думку позивачки, відповідачки, третіх осіб, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступним підставам . Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та члену її сім'ї [PERSON], загальною площею 52,3 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м. (а.с.11). Квартира [ADDRESS] зареєстрована 05.05.2004 року у Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер 5722135. (а.с.12). [PERSON] має двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтва про їх народження (а.с.9, 10). Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16.12.2013 року - у квартирі [ADDRESS], зареєстровані: кв.наймач - [PERSON], дочка - [PERSON], внук - [PERSON], онука - [PERSON]. (а.с.17). Позивачка [PERSON] 13.03.2013 року зверталась до Дніпровського РВ з заявою про те, що [PERSON] перешкоджає їй у проживанні за адресою: [ADDRESS]. (а.с.18). Згідно заяви від 25.06.2014 року [PERSON] просить проінформувати [PERSON] про те, що вона з неповнолітніми внуками в будь-який момент може переїхати і проживати в квартирі, в якій вона зареєстрована. Для проживання [PERSON] та її внуків в квартирі, вона не перешкоджає.(а.с.59). Відповідно до листа про розгляд звернення [PERSON] категорично відмовилась щодо спільного проживання з [PERSON], оскільки між ними склалися напружені відносини, які можуть психологічно травмувати її та її дітей. (а.с.60). Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.03.2013 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення: 4789,72 гривень. (а.с.63). Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 361ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно зі ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав всіх суб'єктів права власності. Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню; Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування і розпорядження майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 квартира яка є спільною сумісною чи спільною власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартир якщо про це заявлено позов. Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. що підтверджено документально. (а.с. 19). На підставі ст.ст. 317, 319, 361, 386, 355, 357, 372, 386, 391, 392 ЦК України,

Outcome: partial