Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 03 березня 2008 року Банк видав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 300000 грн. на підставі кредитного договору № HMTWGІ0000004816 від 03.03.2008 р. В забезпечення виконання зобов'язання позичальником своїх зобов'язань в цей же день з ним був укладений договір іпотеки № HMTWGІ0000004816. В зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань по поверненню кредиту позивачем заявлена вимога звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у переданому в іпотеку будинку. В ході судового розгляду представник позивача Москалюк С.А. позовні вимоги підтримала та пояснила, що Банком був наданий [PERSON] кредит в сумі 300 тис. грн. під заставу переданого в іпотеку житлового будинку. У зв'язку з тим, що Державна іпотечна установа відмовилася рефінансувати даний кредит, який був виданий на умовах співпраці з даною установою, тому Банком було прийнято рішення про збільшення процентної ставки за договором з 15 % річних до 25,08 % річних відповідно до п. 8.8 договору. Відповідне повідомлення згідно п. 8.9 договору було направлено позичальнику рекомендованим листом, починаючи з 03.08.2008 р. проценти почали нараховуватися виходячи зі збільшеної ставки. Представник відповідачів [PERSON] позовних вимог не визнав та пояснив, що рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 12 квітня 2011 р. встановлена відсутність можливості [PERSON] вносити плату на виконання зобов'язань за договором внаслідок блокування рахунку та збільшення відсоткової ставки по кредиту, і починаючи з цього часу, коли була скасована нова редакція кредитного договору, позичальник сплачує щомісячні платежі, визначені кредитним договором у 3951,61 грн., що підтверджується наданими квитанціями. Зазначив, що банк безпідставно підвищив процентну ставку за кредитом, оскільки не існувало обставин, визначених пунктом 8.9 кредитного договору, при настанні яких банк мав право підвищити ставку, позивач не надав самого рішення банку про підвищення ставки. Також вказав, що надані банком копії повідомлень були сфальсифіковані банком, оскільки підпис голови правління банку під текстом листа був відсканований та вставлений, а не особисто підписаний. Повідомлення про збільшення розміру процентної ставки не було доведено до відома позичальника, що свідчить про недотримання банком процедури підвищення ставки, так як надані банком копії реєстрів №№ 59і та 60і від 01.07.2008 р. не підтверджують отримання позичальником реєстрових поштових відправлень, не підтверджують вмісту цих відправлень, штрих-кодові ідентифікатори відсутні в базі даних Укрпошти та інформація про надходження відправлень із цими кодовими ідентифікаторами з 01.07.2008 р. по 04.08.2008 р. у Теофіпольському відділенні Укрпошти відсутня. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах договору, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, яка згідно ст. 549 ЦК України є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. 03 березня 2008 року між кредитодавцем закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого являється публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту «Банк»), та позичальником [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № HMTWGI0000004816 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого позичальнику надано кредит в сумі 300 тис.грн. В забезпечення виконання своїх зобов'язань [PERSON] надав банку в іпотеку власний житловий будинок по [ADDRESS] згідно договору іпотеки № HMTWGI0000004816 від 03 березня 2007 р. [PERSON], згідно п.п. 1.1, 1.2, 2.4, 2.5, 5.3.2 Кредитного договору та Графіку погашення кредиту, який є додатком до нього, зобов'язався до 03.11.2029 р. вносити щомісячно 3951,61 грн. на погашення заборгованості по кредиту, відсотків за його користування в розмірі 15 % на рік. Починаючи з 03 серпня 2008 року позивачем, відповідно до п.п. 8.8, 8.9 Кредитного договору, збільшено процентну ставку до 25,08 % річних. Відповідно до п. 6.2 Кредитного договору, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.4 договору, позичальник сплачує кредитору відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості по кредиту. Пунктом 6.4 договору визначене право кредитодавця при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання з передбачених п.п. 2.4, 6.2 кредитного договору, нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення. З наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по платежах відповідача [PERSON] за період з 03.03.2008 р. по 06.11.2014 р. вбачається, що позичальником на погашення кредиту вносилися платежі на погашення заборгованості за договором до 12.09.2009 р., допускаючи пропуски у певні місяці, після чого ним було припинено внесення платежів до 15.04.2011р., що підтверджується зменшенням показника в графі «Сальдо поточне» у Розрахунку заборгованості та відповідним зростанням показника графи «Сальдо простроч.», відсутністю показників в графі «Погаш.%», зростанням показника «Заг.заборг.% (накопич)». Внаслідок порушення виконання позичальником своїх обов'язків, станом на 15 серпня 2013 р. утворилася прострочена заборгованість по кредиту в сумі 6116,80 грн. та прострочена заборгованість за відсотками в сумі 361754,51 грн. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань банком нарахована пеня, заборгованість з якої станом на 15 серпня 2013 р. становить 240626,05 грн. Кошти, які вносилися [PERSON] на погашення кредиту після 15.04.2011 р. розподілялися у визначеній п. 2.6 Кредитного договору черговості, зокрема, спочатку пеня, за нею прострочені нараховані відсотки, потім прострочена заборгованість за кредитом, після чого строкові відсотки та строкова заборгованість по кредиту, тому всі кошти зараховувалися на погашення пені. Суд критично оцінює твердження представника відповідача про неможливість виконання позичальником своїх зобов'язань через блокування рахунку [NUMBER], на який необхідно вносити кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, та покладення обов'язку вносити кошти на рахунок [NUMBER] згідно додаткової угоди від 04.08.2008 р. до договору про іпотечне кредитування № HMTWGI0000004816 від 03.03.2008 р., визнаною недійсною рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2010 р. № 2-4. Представником відповідача не доведено, що рахунок за первинним договором був дійсно заблокований, не доведено також відмови банку приймати платежі за вищезазначеним рахунком з зазначенням відповідного призначення даного платежу для погашення кредиту за конкретним договором впродовж періоду з серпня 2008 р. по квітень 2011 р., виходячи з того, що саме на платника покладається обов'язок заповняти реквізити платежу в платіжних документах на внесення коштів. Суд також не вбачає неможливості визначення розміру платежу при збільшенні процентної ставки через відсутність графіку погашення заборгованості, на що посилався представник позивача, оскільки вирахування суми платежу можливе на підставі формули, визначеної в п. 2.4 кредитного договору. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачене право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, яке може здійснюватися на підставі рішення суду. Сторонами іпотечного договору у п.п. 3.2, 3.3 визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язання в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених кредитним та іпотечним договорами або чинним законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги, передбачені кредитним договором, у повному обсязі, за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством. Згідно п. 4.1 іпотечного договору банк, як іпотекодержатель, набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання зобов'язань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином), а також у випадках, передбачених п. 5.2.4 кредитного договору, тобто у разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за кредитним або іпотечним договором, зокрема у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та відсотків за користування ним понад 2 місяців. Про порушення основного зобов'язання відповідача відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» повідомлено, що підтверджується листом Банку від 25.01.2013 р. № 30.1.0.0/2-UI9. Статтею 591 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачається можливість задоволення інтересів іпотекодержателя шляхом надання йому права продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, якщо така можливість передбачена договором. Пунктом 4.3 іпотечного договору сторони передбачили можливість задовольнити вимоги іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, з уповноваженням іпотекодержателя від імені іпотекодавця подавати та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, які необхідні для підготовки предмета іпотеки до продажу, сплачувати всі необхідні платежі, підписувати договір купівлі-продажу предмета іпотеки, а також виконувати всі інші дії, пов'язані із продажем предмета іпотеки. Частиною 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» визначений порядок встановлення початкової ціни предмета іпотеки - за згодою сторін або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому на звичайні ціни на цей вид майна. В ході судового розгляду сторони не дійшли згоди щодо початкової ціни предмета іпотеки, тому початкова ціна має бути встановлена на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Суд не погоджується з розміром заборгованості, на погашення якої підлягає звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору. За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а за вимогами про стягнення неустойки, зокрема пені, - 1 рік, і їх перебіг починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України), при цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (пункт 2.4) установлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за пунктом 2.4 кредитного договору погашення кредиту (заборгованості за кредитом та процентами) повинно здійснюватись позичальником частинами до 3 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього договору, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з місяця невиконання позичальником кожного з цих зобов'язань для вимоги щодо тіла кредиту та процентів за його користування, і дня - за вимогою щодо пені. Банк звернувся до суду з позовом 11 квітня 2013 р., тому задоволенню підлягають вимоги щодо заборгованості по тілу кредиту та процентів за три роки, які передують зверненню до суду, і становить, відповідно до розрахунку заборгованості, 297463,67 грн. та 254261,78 грн. відповідно, а щодо заборгованості по пені - за один рік і яка становить 168946,19 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, яким є договір іпотеки, тому звернення стягнення на предмет іпотеки можливе на погашення заборгованості в межах строку позовної давності. Суд не вбачає ознак одностороннього, без достатніх підстав збільшення процентної ставки по кредиту з 15 % річних до 25,08 % річних, на що, як причину неможливості виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, посилався представник відповідача, виходячи з наступного. За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору. Таким чином, якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов із додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним. Пунктом 8.8 кредитного договору визначено, що сторони домовилися, що у випадку, якщо права кредитора за цим договором не будуть відступлені на користь будь-якої третьої особи, кредитор має право змінити розмір відсоткової ставки до розміру звичайної процентної ставки, що встановлена у кредитора для таких видів кредитів. При цьому застосовуються механізми зміни, що вказані в п. 8.9 договору, тобто не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру відсоткової ставки в сторону збільшення кредитор повідомляє позичальника про встановлення нової кредитної ставки, із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника, що вказана в договорі. Новий розмір відсоткової ставки за цим договором починає застосовуватися з дати, що буде вказана у повідомленні кредитору до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до договору. Банком направлено відповідачу повідомлення від 26.06.2008 р. за №№ 20.1.3.2/6-9098 та 20.1.3.2/6-7312 про зміну відсоткової ставки за кредитним договором з 15 % до 25,08 % річних з 03.08.2008 р. з зазначенням причини - відмова Державної іпотечної установи рефінансувати іпотечні кредити, оскільки особливістю даного кредитного договору є наявність умов про три сторони в особі Державної іпотечної установи, метою якої є створення умов для надання громадянам України дешевших, ніж в рамках ринкових умов, кредитів на придбання нерухомості, за рахунок застосування механізму рефінансування. Повідомлення направлені обумовленим у договорі способом - рекомендованими листами, що підтверджується реєстрами на рекомендовані листи відправлені КБ ПриватБанк від 01.07.2008 р. № 59і та № 60і, зданих до поштового відділення 04.07.2008 р. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що відповідач не отримував дані листи, оскільки не зазначено, що насправді отримав [PERSON] за даними поштовими відправленнями, а лист Теофіпольського ЦВПЗ № 2 Хмельницької дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 25.09.2013 р. № 261/11 свідчить лише про відсутність відомостей щодо даних поштових відправлень через закінчення трирічного строку зберігання первинних документів, а не про їх не направлення. Суд також враховує, що позичальник [PERSON] не оскаржував внесені зміни до кредитного договору. Відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 109 Житлового кодексу України звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців. 25 січня 2013 р. за № 30.1.0.0/2-UI9 за адресою відповідача [PERSON] надіслана вимога про необхідність добровільного звільнення житлового будинку по [ADDRESS], який є предметом іпотеки, у зв'язку з прийняттям рішення про звернення стягнення на нього, що підтверджується п. 46 реєстру рекомендованих поштових відправлень - рекомендованих листів з повідомленнями від 25.01.2013 р., зданих до поштового відділення 26.01.2013 р., квитанцією «Укрпошти» № 0402006965 від 26.01.2013 р. та не заперечується представником відповідачів. Дана вимога залишена відповідачем [PERSON] без виконання, тому позов в частині його виселення підлягає задоволенню. Позивачем не надано доказів направлення аналогічного повідомлення відповідачу [PERSON], тому позов в частині її виселення не може бути задоволеним, оскільки іпотекодержателем не дотримано процедуру виселення мешканця з житлового будинку, переданого в іпотеку, при прийнятті рішення про звернення стягнення на нього. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача в наступному порядку. Сплачений судовий збір за звернення з заявою про забезпечення доказів та за позовною вимогою виселення підлягають стягнення в повному обсязі, а за позовною вимогою звернути стягнення на предмет іпотеки - пропорційно розміру задоволених вимог, тобто 79,73 %.

Outcome: partial