Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, яку в процесі розгляду справи уточнив (а.с. 15-22). Зазначив, що працював на посаді головного спеціаліста відділу обліку матеріально-технічної бази Фонду виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, з якої був звільнений у звязку зі скороченням посади через реорганізацію фонду. Вважає своє звільнення та процедуру його проведення таким, що не відповідає вимогами чинного законодавства, оскільки не отримував персональне письмове попередження про скорочення його посади, його не було попереджено про вивільнення за два місяці. Крім того, зауважив, що відповідач на вакантні посади приймав нових працівників, тоді як його пропозиції зайняти вакантну посаду не надходило. У звязку з наведеним просить визнати незаконним його звільнення з посади, скасувати наказ про його звільнення, поновити його на посаді та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 54013,25 грн. та судові витрати у сумі 7000,00 грн. на правничу допомогу. Відповідач подав відзив на позовну заяву, яким просить відмовити в задоволенні позову у звязку з його необгрунтованістю (а.с. 46-49). У судове засідання 11 квітня 2018 року учасники справи не зявились, подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності (а.с. 170-173). Під час розгляду справи позивач та його представник просили суд задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Позивач крім того вказав, що має юридичну освіту та міг би працювати у юридичному департаменті на вакантній посаді, яку йому не запропонували під час звільнення. Відповідач заперечував проти задоволення позову; вважає, що з боку Фонду всі дії по звільненню були виконанні згідно з процедурою, встановленою діючим законодавством. Не пропонували іншу посаду відповідачу з тих підстав, що вакансії на час звільнення з посади вимагали навичок та освіти, які були відсутні у позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення сторін та їх представників, наданих під час розгляду справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. 26 жовтня 2017 року Виконавча дирекція Фонду соціального страхування України наказом № 603 наказала, зокрема, ввести з 01.01.2018 року у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці (а.с. 61). Пунктом 3.1. зазначеного наказу № 603 також було наказано до 01.11.2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо персонального попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці, а також про наступне вивільнення у звязку зі скороченням із 01.01.2018 року чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис. 27 жовтня 2017 року позивача було попереджено про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення у звязку зі скороченням із 01 січня 2018 року чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України під особистий підпис (а.с. 76). 22 грудня 2017 року Професійною спілкою працівників виконавчої дирекції фонду соціального страхування України було надано згоду на розірвання трудового договору з працівниками виконавчої дирекції Фонду, визначеними в додатку до подання виконавчої дирекції фонду соціального страхування України № 50-10-1 від 19 грудня 2017 року на масове звільнення працівників, серед яких також визначений позивач, у звязку зі скороченням чисельності або штату працівників (а.с. 86, 87). Наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 1050 від 22 грудня 2017 року у звязку зі змінами в організації виробництва і праці [PERSON] було звільнено з роботи з посади головного спеціаліста відділу обліку матеріально-технічної бази Фонду виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 29 грудня 2017 року у звязку зі скороченням чисельності та штату працівників, копію якого було отримано позивачем, про що свідчить підпис останнього (а.с. 88). 29 грудня 2017 року позивач отримав трудову книжку, про що свідчить розписка про отримання в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 89-90). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який під час вивільнення позивача займав посаду голови профспілки, повідомив, що у процесі звільнення [PERSON] було дотримано всих вимог законодавства, у тому числі погодження вівильнення працівників з профспілкою підприємства. Оскільки під час звільнення позивач не мав відповідної кваліфікації, йому не були запропоновані наявні на той час вакансії. Відповідно до довідки Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 19 лютого 2018 року № 79-07 у період із 26.10.2017 року по 29.12.2017 року до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України було прийнято працівників на наступні вакантні посади: заступника директора виконавчої дирекції Фонду; директора департаменту юридичної роботи; заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи (звільнений із посади 29.12.2017 за власним бажанням); головного спеціаліста відділу правового забезпечення представництва Фонду департаменту юридичної роботи; головного спеціаліста нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи; головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту; головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи. Станом на 02.01.2018 року в штаті виконавчої дирекції Фонду були наявні три вакантні посади: заступника директора виконавчої дирекції Фонду (2 штатні одиниці) та директора департаменту фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності (а.с. 123). Згідно з довідкою Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 07 лютого 2018 року № 58-07 станом на 31.10.2017 року штатна чисельність управління справами виконавчої дирекції Фонду становила 39 штатних одиниць, з них вакантних 3 штатні одиниці. У відділі обліку матеріально-технічної бази Фонду управління справами виконавчої дирекції Фонду штатна чисельність становила 10 штатних одиниць. У звязку з введенням із 01.01.2018 року нової структури та штатного розпису виконавчої дирекції Фонду штатна чисельність управління справами становить 17 штатних одиниць. Водночас, відділ обліку матеріально-технічної бази Фонду управління справами в штатному розписі виконавчої дирекції Фонду відсутній, натомість створено відділ обліку матеріально-технічної бази управління справами, а його штатна чисельність становить 4 штатні одиниці. Вакантних штатних одиниць в управлінні справами виконавчої дирекції Фонду з 01.01.2018 року немає (а.с. 91). Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України). У п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.92 року (далі - Постанова) розяснено, що діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови в прийнятті на роботу й незаконного звільнення, а також сприяння в збереженні роботи. Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України). Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. За змістом ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників під час скорочення чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Як розяснено в п. 19 Постанови, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту пропонування позивачу під час звільнення переведення на іншу роботу та факту відмови останнього від такого переведення, враховуючи незаперечення зазначеного представником відповідача, суд дійшов висновку, що останнім порушено одну із гарантій законних інтересів працівника при розірванні трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що дає підстави вважати про незаконність звільнення позивача із займаної посади. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За змістом п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації. Поновлення працівника на рівнозначній посаді не допускається. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що позивач має бути поновлений на посаді головного спеціаліста відділу обліку матеріально-технічної бази Фонду виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Здійснення розрахунків середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, пунктом 2 якого визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п. 5 розділу IV цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи із розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Згідно з довідкою Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про заробітну плату від 12 лютого 2018 року № 37 сума заробітку позивача за останні два календарні місяці роботи становить 12353,39 грн, середньоденна - 485,35 грн (а.с. 137). Отже, середня заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2017 року по 11 квітня 2018 року (69 робочих днів) буде становити 33489,15 грн (485,35*69). Стосовно прохання позивача провести розрахунок середньої заробітної плати згідно з наданою ним довідкою (а.с. 172) суд зазначає, що не може прийняти її як належний, допустимий та достовірний доказ, оскільки вона, з огляду на вимоги ст. ст. 76 та 77 ЦПК України, не містить необхідних реквізитів для визнання її такою, зокрема, відбитка печатки, штампу, підпису відповідальної посадової особи, яка її видала, тощо. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються в разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, враховуючи грунтовність та пропорційність таких витрат до предмета спору, поведінку сторін під час розгляду справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн та судовий збір в дохід держави у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial