Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «БГ Банк» про стягнення суми банківського вкладу, недоплачених процентів за користування вкладом, пені за несвоєчасне повернення вкладу, трьох процентів річних, суми інфляційних витрат, матеріальної та моральної шкоди, послуг за надання правової допомоги, та в обґрунтування своїх вимог зазначила, що 28 березня 2014 року між нею та ПАТ «Банк Перший» (загальними зборами акціонерів ПАТ «Банк «Перший», проведеними 29 липня 2014 року, назву змінено на ПАТ «БГ Банк») було укладено Договір № ДФ-059395 Банківського вкладу (депозиту), строком на 91 день (тобто до 27 червня 2014 року), згідно якого Позивач передав а Відповідач прийняв на депозитний рахунок зазначений у договорі суму вкладу у розмірі 120 000,00 гривень, строком на 3 місяці - з 28.03.2014 року по 27.06.2014 року включно, з процентною ставкою за вкладом 23% річних. Позивач зазначає, що 23 червня 2014 р. вона звернулась до Відповідача з заявою про повернення суми вкладу з нарахованими процентами після закінчення дії договору, однак 27 червня 2014р. отримала лише частково суму процентів у розмірі 3 500,00 гривень. Решту коштів Відповідач відмовився повертати, мотивуючи це тим, що кошти на виконання зобов'язання у банку відсутні. На момент закінчення дії депозитного договору заборгованість банку за вкладом перед Позивачем становила 120 000,00 гривень; заборгованість за відсотками - 3 381,00 гривень. У судових засіданнях представник Позивача за довіреністю [PERSON] неодноразово уточнювала позовні вимоги та остаточно просила стягнути з ПАТ «БГ Банк» на користь Позивача заборгованість за депозитним вкладом № ДФ-059395 в розмірі 162 382,18 гривень, що складається з 120 000,00 гривень - сума вкладу; 3 381,00 гривень - сума недоплачених відсотків; 12 174,25 гривень - проценти за фактичне користування грошима Позивача; пеня за невиконання обов'язку банку по виплаті владу в розмірі 14 595,40 гривень; суми 3% річних - 1 793,78 гривень; суми інфляційних витрат - 10 437,75 гривень; а також понесені матеріальні витрати в сумі 322,17 гривень, понесені витрати на правову допомогу - 5 000,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 15 000,00 гривень. Представник Позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник Відповідача ПАТ «БГ Банк» в судове засідання неодноразово не з'являвся, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, при цьому неодноразово надавав до суду заяви про відкладення розгляду справи через неможливість явки представника банку в судове засідання через зайнятість в іншому процесі, разом з тим доказів цього жодного разу суду не надав. З огляду на таке суд вважає причину його неявки в судове засідання неповажною та зі згоди Позивача ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, проаналізувавши надані ним докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.03.2014 р. між [PERSON] та ПАТ «БГ Банк» укладено Договір № ДФ-059395 Банківського Вкладу «Весняний комплімент» з виплатою процентів в кінці строку, згідно умов якого Позивач передав, а Відповідач прийняв на депозитний рахунок грошові кошти у сумі 120 000,00 гривень на термін 3 місяці, з 28.03.2014 р. по 27.06.2014 року, з процентною ставкою 23% річних. Позивач повністю виконала свої зобов'язання відповідно до умов Договору і внесла кошти у визначеному у договорі розмірі на рахунок Відповідача. На виконання вимог договору, Позивач звернулась до ПАТ «БГ Банк» з вимогою повернути суму за депозитним договором в розмірі 120 000,00 гривень та нараховані відсотки у зв'язку із закінченням дії договору, що підтверджується заявою на повернення банківського вкладу [PERSON] від 23.06.2014 р. На свою вимогу 27.06.2014 року, тобто у день закінчення дії договору Позивач отримала лише частку нарахованих процентів у розмірі 3 500,00 гривень, що підтверджується заявою на видачу готівки № 105723 від 27.06.2014 року. Розмір недоплачених відсотків за депозитним вкладом згідно Договору банківського вкладу № ДФ-059395 від 28.03.2014р. складає 3 381,00 гривень станом на 27.06.2014р. Отже, Відповідач не виконав свій обов'язок щодо повернення грошових коштів належних Позивачу. Судом також встановлено, що Позивач зверталась вдруге до банку з заявою про повернення вкладу, що підтверджується заявою-вимогою [PERSON] від 10.07.2014 року вх.№ 26/01-543 від 10.07.14 р. На цю вимогу Позивачеві було надано платіжне доручення № 41638 від 10.07.2014р. про переказ коштів на поточний рахунок з ПК картка № [NUMBER], та платіжне доручення № 41422 від 14.08.2014р. про переказ коштів на поточний рахунок з ПК картка № [NUMBER], однак фактично отримати кошти з зазначеного рахунку не є можливим, не надав також і доказів отримання коштів Позивачем представник Відповідача. Того ж дня, 10.07.2014р. Позивачем було подано заяву до Банку про перерахування коштів на рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», але ця заява була залишена Відповідачем без відповіді, кошти Позивачу не повернуті. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів, зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним. Така правова позиція викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (№ 6-140цс13) від 25 грудня 2013 року. П. 2.2 Договору передбачено, що проценти на суму Вкладу нараховуються за фактичну кількість днів перебування Вкладу на Рахунку, від дня, наступного за днем надходження Вкладу на Рахунок, до дня, який передує останньому дню Строку Вкладу. П. 3.1.1. Договору банківського вкладу передбачено, що банк зобов'язався виплатити кошти вкладнику по закінченню строку вкладу, або на першу вимогу вкладника, з дотриманням всіх вимог договору. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу(депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідного документа. Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Відповідно до ч.6 ст. 1061 ЦК при поверненні вкладу виплачуються всі нараховані до цього часу відсотки. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно п. 3.3 Положення "Про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами" банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ст.88 ЦПК України - якщо Позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору, він стягується зВвідповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2)належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Виходячи із встановлених судом обставин та наведеного нормативного обґрунтування, суд дійшов висновку, що Відповідач не надав Позивачу належної якості банківські послуги, не виконав свої зобов'язання по депозитному договору, не повернув Позивачу кошти, вкладені ним на депозитний рахунок банку та відсотки за користування такими коштами та не здійснив перерахування його коштів згідно наданих ним платіжних доручень. Тому суд вважає, що є підстави для задоволення позову в частині стягнення з Відповідача процентів за користування коштами за період з 28.03.2014р. по 05.12.2014 р. (з урахуванням виплаченої суми в розмірі 3 500,00 грн.) в розмірі 15 555,25 гривень. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Перевіривши обґрунтованість наведеного у позовній заяві розрахунку суми 3% річних та суми витрат від інфляції, суд погоджується з ними, та вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 1 793,78 гривень та інфляційних витрат в сумі 10 437,75 гривень підлягають задоволенню. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 4.1 Договору Сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов'язань за Договором згідно з законодавством України та умовами Договору. Тож, дослідивши та перевіривши правильність та обґрунтованість наведеного у позовній заяві розрахунку суми пені за несвоєчасне повернення вкладу, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 14 595,40 гривень суми пені також підлягають задоволенню. Згідно частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 даної статті передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 статті 1167 ЦК України ( Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду) передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно частини 2 даної статті моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Судовий захист прав споживачів) захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної /не6майнової/ шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань , або інших негативних явищ , заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З урахуванням наведеного, суд вважає, що правовідносини, які склалися між сторонами, не передбачають відшкодування моральної шкоди, Позивачем не надано доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Що стосується відшкодування понесених Позивачем витрат на надання правової допомоги, суд вважає, що така вимога підлягає задоволенню з огляду на наступне: 14.07.2014 року між спеціалістом у галузі права [PERSON] та позивачем укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до якого позивачем сплачено [PERSON] за підготовку та складання позовної заяви, а також представництво за довіреністю у суді інтересів позивача 5 000,00 гривень, що підтверджується квитанцією від 15.07.2014 року. З огляду на ст.88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких відповідно до ст.79 належать витрати на правову допомогу, з Банку на користь Позивача підлягають стягненню понесені Позивачем витрати у сумі 5 000,00 гривень. Згідно із ч. 1 та 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. В даному випадку позивач звільнений від сплати судового збору, тому суд вважає, що судовий збір підлягає стягненню з ПАТ «БГ Банк» в дохід держави в сумі 1 673 гривень 82 копійок. На підставі ст.ст.192, 526, 527, 530, 599, 611, 625, 1058, 1060, 1061 ЦК України,

Outcome: partial