Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд стягнути борг у сумі 16 735, 49 гривень, обґрунтовуючи підставність позову таким. 23.09.2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено Угоду про надання особистого кредиту №500984384, відповідно до якої, позивач зобов'язався надати відповідачеві кредит в сумі 13 076, 32 грн., на строк з 23.09.2015 року до 24.09.2018 року, на умовах узгоджених сторонами цього договору. Банк свої зобов'язання за договором виконав та передав обумовлену договором суму грошових коштів відповідачеві, проте відповідач неналежним чином виконував умови договору в результаті чого станом на 11.08.2016 року у нього перед банком утворилась заборгованість в розмірі 16 735, 49 гривень, з яких: 11 911,62 грн. - заборгованість за кредитом; 1 013,44 грн. - заборгованість по відсотках; 2 610,43 грн. - заборгованість за комісією; 1200.00 грн. - штраф, які відповідач у добровільному порядку не погашає, тому позивач просить суд присудити їх із відповідача в примусовому порядку та вирішити питання судових витрат. Представник позивача в судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, а справу розглянути у його відсутність, у разі неявки відповідача, дав свою згоду на ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, будучи оповіщеним у встановленому порядку про час і місце судового розгляду за зареєстрованою адресою проживання, в судове засідання не з'явилася, заяви про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин або розгляду справи у його відсутність до суду не направив, про причини неявки суд не повідомив. 20.10.2016 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд даної справи. З огляду на зазначене, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи не має, тому здійснює розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в заочному порядку, при цьому не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 23.09.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" та фізичною особою - [PERSON] було укладено кредитний договір №500984384, відповідно до умов якого позивач зобов'язується надати відповідачеві кредит у сумі 13 076,32 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15,99% на строк до 24.09.2018 року, а відповідач зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати комісію, в строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього - Графіком платежів, відповідно до якого такою датою визначено 24 число кожного місяця. А також сплачувати штраф у разі прострочення сплати чергового платежу. Судом встановлено, що метою кредиту є споживчі потреби (а.с.22). Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Як убачається із виписки з особового рахунку (а.с.28) банк свої зобов'язання за Договором виконав, надавши Відповідачеві кредит у сумі 13 076,32 гривень. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зі змісту ст. 526, 530 ЦК України слідує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо в зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Про необхідність дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором в добровільному порядку відповідача було повідомлено вимогою (а.с.29), яка була нею отримана, проте залишилась без належного реагування. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 11 911,62 грн. та заборгованість по відсотках 1 013,44 грн., ґрунтується на вимогах закону, а відтак за відсутності будь - яких заперечень з боку відповідача, підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п.11 Кредитного договору №490948062 від 23.09.2015 року, сторони узгодили, що позичальник зобов'язується у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена Угодою про надання кредиту сплатити Банку штраф у розмірі 50 грн. за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. При цьому якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів, додатково до штрафу визначеного вище, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 150 грн. за кожен випадок прострочення платежу. Як убачається із розрахунку, що додано до матеріалів справи (а.с.27) відповідачеві було нараховано штраф (за прострочку платежів) по 200 грн. щомісячно, яка станом на 11.08.2016 року склала 1 200 грн. За правилами статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання. В порушенням вимог частини другої статті 549 ЦК України, банком штраф нараховані не у відсотках, а у твердій грошовій сумі, тому вказані нарахування не є неустойкою в розумінні ЦК України, за таких обставин, позов у цій частині задоволенню не підлягає. Судом також встановлено, що у п.3 Договору сторони узгодили комісійну винагороду, яка сплачується банку згідно п.3.6. (а.с.4, 6) за надання (інформації) виписок за рахунком у розмірі 417, 13 грн., яка має сплачуватись боржником щомісячно. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За правилами ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено в розумінні належних та допустимих доказів, що нарахування цієї комісії не є послугами, що супроводжують кредит, а саме компенсація сукупних послуг за рахунок позивача, отож суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення комісійної винагороди банку з відповідача на користь позивача у розмірі 2 610,43 гривень не підлягають до задоволення. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за даним позовом підлягають до часткового задоволенню у розмірі 12 925,06 гривень, в решті позову слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору, які підтверджені документально, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до суми задоволених позовних вимог.

Outcome: partial