Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Катріч М.М., звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , відповідно до якої просить: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 79628,00 гривні, 3 394,04 гривень інфляційних збитків та 266978,00 гривень штрафних санкцій, а загалом 350000,00 гривень; витрати 420 гривень 40 коп. - судовий збір за подання заяви про забезпечення позову, 3500,00 гривень - судовий збір за подання позовної заяви, 10000 гривень, 00 коп., - за надання правової допомоги, а загалом 13921,00 гривень. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги представник позивача вказує, що [PERSON] 31.10.2019 було надано [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 2800 доларів США, що є еквівалентом 79628 гривень, які він зобов`язався повернути 01.11.2020 року, що підтверджується п.1 Договору Позики від 31.10.2019 року який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Босенко М.А. за реєстровим № 1230. На момент подачі позовної заяви, згідно офіційного курсу НБУ 100 доларів США становить 2843,83 гривень. Згідно п. 1 Договору позики, Позичальник зобов`язався до першого числа кожного місяця, починаючи з грудня 2019 року по листопад 2020 року вносити грошові кошти на погашення заборгованості у розмірі 6000 гривень, а в листопаді останній платіж 4000,00 гривень. Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, місцезнаходження відповідача позивачу не відомо. Відповідно до п. 5 Договору, позики позивачем здійснено розрахунок 5 % за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, з розрахунку - 5 % за кожен день від простроченої суми, що становить 1800 % на рік та складає 698763,80 гривень. Також, позивачем розраховано збитки від інфляції, що, виходячи з суми заборгованості - 187516,00 гривень та періоду розрахунку - з 01.11.2019 року по 29.10.2020 року, становить 3394,04 гривень. За розрахунками позивача, загальна сума боргу складає 781 786,00 гривень, але він вважає за можливе її зменшити до 350 000 гривень, з яких - основний борг 79628,00 гривень, інфляційні втрати - 3394,04 гривень, штрафні санкції - 266978,00 гривень. У зв`язку з тим, що відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту порушеного права. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. (а.с.20). Відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання вказаних вимог, судом було направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичних осіб - відповідачів у справі та 02.11.2020 отримано відповідну довідку (а.с.21). Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. За умов ч.6 ст. 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи. Ціною даного позову позивачем зазначена сума 350 000 грн., що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвалою суду від 04.11.2020 відкрито загальне позовне провадження по даній справі та почато підготовче провадження (а.с.22). Одночасно із поданням позовної заяви до суду подано заяву про забезпечення позову, в якій представник [PERSON] просила вжити заходів по забезпеченню позову та накласти арешт на майно [PERSON] , а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.11.2020 відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] - адвоката Катріч Марії Миколаївни про забезпечення позову (а.с.31-32). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 11.01.2021 до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив представника відповідача - адвоката Лаєвської М.Л. на позовну заяву (а.с.40-43). Так, представник відповідача вказує, що позовні вимоги визнаються відповідачем частково - на суму 70 000 гривень, посилаючись на те, що між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав позику в сумі 70 000 гривень. Відповідач зобов`язався повернути вказану суму до 01 листопада 2020 року щомісяця частинами на картковий рахунок Позикодавця у національній валюті, при цьому у договорі відсутні реквізити карткового рахунку позивача. Відповідач не ухилявся від повернення боргу, пропонував повернути борг готівкою, але позивач не наполягав на поверненні боргу та не давав розрахунковий рахунок для повернення позики. Нараховані позивачем штрафні санкції за неповернення коштів у декілька разів перевищують суму основного зобов`язання, що свідчить про намір позивача збагатитися за рахунок відповідача. Також, представник відповідача зазначив, інфляційні втрати позивачем розраховані без дотримання відповідної правової позиції Верховного суду, крім того, час дії карантину позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь позикодавця неустойки, штрафу, пені за прострочення виконання грошового зобов`язання. 10.03.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву представника позивача - адвоката Катріч М.М., відповідно до якої представник вказує, що за умовами Договору позики відповідачу фактично було передано суму у доларах США, а тому за змістом договору позичальник повинен повернути позику у доларах США. Сама по собі дія карантину не звільняє від обов`язкових платежів за договором позики, а тому відповідач зобов`язаний сплатити неустойку за невиконання грошового зобов`язання. Правом на подачу заперечень відповідач та його представник не скористались. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2021 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с.78). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача, посилаючись на доводи, викладені в Відзиві на позовну заяву, позов визнала частково в сумі 70 000 грн. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 31 жовтня 2019 року між [PERSON] (Позикодавцем) та [PERSON] (Позичальником) укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Босенко М.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1230 (а.с.10). Згідно п. 1 Договору Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність 70 000 (сімдесят тисяч) гривень, що за згодою сторін еквівалентно 2800 доларів США строком до першого листопада 2020 року, в наступному порядку та строки: до 01 числа кожного місяця, починаючи з грудня 2019 року до 01 жовтня 2020 року - по 6000 гривень, що еквівалентно 240 (двісті сорок) доларів США, до 01 листопада 2020 року - 4000 гривень, що еквівалентно 160 доларів США. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Судом встановлено, що предметом Договору позики від 31.10.2019 року є сума у національній валюті - 70 000 гривень. Твердження представника позивача про отримання відповідачем позики у доларах США спростовується змістом наданого позивачем договору позики, а тому при обчисленні заборгованості за Договором позики, суд не враховує курс національної валюти до долару США. Відповідачем не заперчувався той факт, що позика станом на час розгляду справи не повернута. Частиною 1 ст. 1050 ЦК визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто у межах строку кредитування боржник має сплачувати проценти, розмір яких встановлено договором, а в разі подальшого неправомірного користування поза межами строку кредитування - 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти Суд не погоджується з розрахунком інфляційних втрат, наданим позивачем. У зв`язку з тим, що Договором позики передбачено повернення позики частинами, інфляційні втрати мають бути розраховані за кожною неповернутою частиною позики окремо. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІ2 - індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІ3 - індекс інфляції за третій місяць прострочення; ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Враховуючи суму позики та періоди прострочення кожної частини суми позики та сукупний індекс інфляції за період неповернення цієї частини позики, інфляційні втрати складають загальну суму 1149,00 гривень. Що стосується стягнення 5 % від суми позики за кожний день прострочення виконання грошового зобов`язання, що мало відбуватися окремими щомісячними частинами, суд зазначає наступне. Згідно п. 5 Договору позики, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 5 відсотків від простроченої суми за кожен день, починаючи з наступного дня,, передбаченим цим договором будь-якого строку виконання зобов`язання. Відповідно до п. 15 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного Кодексу України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин. При таких обставинах, суд вважає, що відповідач має обов`язок щодо сплати процентів за несвоєчасне повернення коштів за період з 02.12.2019 року по 12.03.2020 року за кожною частиною окремо із рахунку 300 гривень на кожний день прострочення виконання зобов`язання повернення частини позики, що складає загальну суму 66 300 гривень (30300 грн. - за період з 02.12.2019 року по 12.03.2020 року; 21000 - за період з 01.01.2020 року по 12.03.2020 року; 11700 гривень - за період з 01.02.2020 року по 12.03.2020 року; 3300 гривень - за період з 01.03.2020 року по 12.03.2020 року). Таким чином, загальна сума заборгованості за договором позики складає 137 449,00 гривень, з яких: 70 000 гривень - сума основного боргу, 1149,00 гривень - інфляційні втрати за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, 66300 гривень - 5 % від суми простроченого грошового зобов`язання до введення карантину на території України. Стосовно позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., та судового збору суд зазначає наступне. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, витрати на професійну правничу допомогу, а також пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 1,3 ст.133 ЦПК України). Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, крім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. В матеріалах справи на підтвердження повноважень представника позивача міститься договір про надання правової допомоги №1/26 від 26.10.2020 (а.с.8-9), свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю [PERSON] (а.с.17) та ордер, виданий адвокатом (а.с.16). Відповідно до п.1.1 Договору про надання правової допомоги №1/26 від 26.10.2020, Адвокат Картіч М.С. бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Замовник [PERSON] зобов`язаний оплатити замовлення у поярдку та строки обумовлені Сторонами. За правову допомогу, передбачену в п.п.1.2 Договору Замовник сплачує Адвокату винагороду в розмірі визначеною додатком №1 до цього Договору. Розмір оплати праці Адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються Сторонами в додатках до цього Договору. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано Акт від 18.02.2021 про прийняття-передачу наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №1/26 від 26.10.2020, відповідно до якого Клієнту відповідно до умов Договору про надання правової допомоги №1/26 від 26.10.2020 по цивільній справі №935/17687/20, яка знаходиться у провадженні Київського районного суду м.Харкова, було надано Адвокатом послуги, опис та вартість яких наведено в Акті, всього на суму 11500,00 грн. (а.с.70). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За правовими позиціями, викладених у постановах Верховного Суду по справам №816/2096/17, №826/7806/17 вказано, щодо часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, а не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Стороною відповідача не подано заяву про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). За умови належного підтвердження витрати на професійну правничу допомогу стягуються і у випадку, коли фактично ще не сплачені стороною, а тільки мають бути сплачені (ВС/ОП/КГС, № 922/445/19 від 03 жовтня 2019 р.). З урахуванням викладеного, на підставі п. 1 ч.2 ст.137 ЦПК України суд вважає доведеним витрати позивача на правничу (правову) допомогу у розмірі 11500,00 грн. Однак, суд розглядає справи в межах заявлених нею вимог, а у позовній заяві [PERSON] просив стягнути з [PERSON] за надання правової допомоги 10 000,00 грн., у зв`язку з чим суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з наданням правової (правничої) допомоги в розмірі 3927 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог (10 000/100*39,27% = 3927). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2 статті 77 ЦПК України. Згідно ст. ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв`язку з тим, що відповідачем не надано жодного доказу на спростування доводів позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 3500 грн. (а.с.6а), заявлені позовні вимоги задовольняються на 39,27 %, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1374,45 грн. сплаченого судового збору (3500/100*39,27%). На підставі викладеного,

Outcome: partial