Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із вищевказаним позовом, в якому просить визнати неправомірними дії відповідача - Бершадського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області та скасувати арешт, накладений на 1/2 частку земельної ділянки, що розташована на території Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Тульчинського районного суду від 09 грудня 1999 року [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 144 КК України (1961 року) та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з конфіскацією особистого майна. У зв'язку з чим 19 січня 2000 року на адресу управління юстиції Бершадського району було направлено виконавчий лист № 1-236 про конфіскацію майна для виконання по територіальності. 26 січня 2000 року відкрито виконавче провадження № 54 по виконання вищезазначеного виконавчого листа. Станом на день звернення до суду, позивачем відбуто покарання за вказаним вироком, однак арешт, накладений на його майно не знято. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 8 листопада 2018 року виданого державним нотаріусом [PERSON], [PERSON] у приватну власність переходить 1/2 частки земельної ділянки розміром 1,4619 гектарів в межах згідно з планом № 1434, що знаходиться на території Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, розпоряджатися вказаним майном він не має змоги в зв'язку з тим, що вищевказане спадкове майно знаходиться під арештом. На звернення до ДВС з проханням зняти арешт з належного позивачеві майна, йому було відмовлено та вказано, що вказаний виконавчий лист у них відсутній та невідомо про його місцезнаходження. Дана позовна заява надійшла до суду 21.02.2019 року та відповідно до автоматизованої системи документообігу була передана для розгляду судді Хмель Р.В. 14.03.2019 року, після усунення визначених судом недоліків, ухвалою відкрито спрощене позовне провадження та призначено перше судове засідання на 09.04.2019 року. Позивач подав до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача надав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вироком Тульчинського районного суду від 09 грудня 1999 року у кримінальній справі № 1-236/1999 [PERSON] засуджено за вчинення злочину та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з конфіскацією майна. Згідно листа Тульчинського районного суду Вінницької області №01-08/82/2017 від 30.10.2017 року, виконавчий лист про конфіскацію майна [PERSON] направлено 19 січня 2000 року на адресу управління юстиції Бершадського району для виконання та станом на 30.10.2017 року зазначений виконавчий документ на адресу суду не повертався. З листа Бершадського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області вбачається, що дійсно 26 січня 2000 року відкрито виконавче провадження № 54 по виконанню вищезазначеного виконавчого листа та 26.04.2000 року до Бершадської державної нотаріальної контори було направлено повідомлення №831 про накладення арешту на майно, однак на даний час відсутні підстави, визначені ЗУ "Про виконавче провадження" для знаття арешту. Крім того, згідно відповіді Бершадського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області №10137 від 01.12.2017 року вбачається, що на даний час у відділі відсутнє виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа. Ухвалою Тульчинського районного суду від 12.01.2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про знаття арешту на його майно, оскільки судом не застосовувались заходи забезпечення кримінального провадження, а арешт був накладений в рамках виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна. У відповідності до ч. 1,2 ст. 40 ЗУ « Про виконавче провадження», арешт майна вжитий виконавцем, як захід щодо виконання рішення скасовується у разі повернення виконавчого документа до суду, який його видав або закінчення виконавчого провадження. Однак, відсутність виконавчого провадження вказує на те, що під час завершення виконавчого провадження з виконання вироку Тульчинського районного суду від 09.12.1999 року в частині конфіскації майна позивача, не було вирішено питання про скасування накладеного арешту. Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи, суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.317ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 1. Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», спори про право цивільне пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15,16 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Таким чином, заборона відчуження невизначеного нерухомого майна, всього майна, яке належить позивачу [PERSON] порушує його права та інтереси, оскільки унеможливлює користування та розпорядження даним майном. Виходячи з наведеного вище та враховуючи те, що реєстратори не мають визначених законодавством підстав для зняття за заявою позивача заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна, [PERSON] позбавлений можливості захистити свої права в інший спосіб, як звернення до суду з позовом, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити. Приймаючи таке рішення, суд також виходить з того, що відсутня сама підстава для існування арешту накладеного на 1/2 частки земельної ділянки розміром 1,4619 гектарів в межах згідно з планом № 1434, що знаходиться на території Війтівської сільської ради Бершадського району Вінницької області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить [PERSON] та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER] та копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.11.2018 року. У зв'язку із тим, що обтяження накладене на усе майно позивача, не зняте, останній не може вільно розпоряджатися своїм нерухомим майном та оскільки з часу внесення заборони в єдиний реєстр пройшов тривалий проміжок часу, суд вважає, що згадана вище заборона внесена у Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна підлягає вилученню з архівних записів. При цьому, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання неправомірним дій Бершадського районного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницькій області задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено того, що виконавці діяли поза межами своїх повноважень. Крім того ним не конкретизовано в чому саме полягає неправомірність їх дій, оскільки ним не оскаржено процесуальних документів в рамках певного виконавчого провадження, а лише вказано на безпідставність наявності заборони на належне йому майно. На підставі викладеного та

Outcome: partial