Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із згаданим позовом, в якому прохає стягнути на його користь з [PERSON] відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, в розмірі 7273 грн. та моральної шкоди в розмірі 50000 грн. (а.с.1,141) Свої вимоги мотивує тим, що вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 березня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Внаслідок вчинення згаданого кримінального правопорушення [PERSON] завдано майнової та моральної шкоди, яку він прохає стягнути із засудженого [PERSON] В липні 2017 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій прохає стягнути з позивача [PERSON] відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 146404,80 грн. (а.с.69). Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що зазначеним вище вироком його визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, під час якої також було пошкоджено і його автомобіль. [PERSON] вважає, що потерпілий [PERSON] має відшкодувати вартість відновлювального ремонту, так як ДТП сталася, в тому числі, і з вини позивача. Ухвалою суду від 11 липня 2017 року зустрічну позовну заяву залишено без руху в зв'язку із недотриманням вимог ст.121 ЦПК України (а.с.110). Ухвалою суду від 04 вересня 2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] (а.с.129). В судовому засіданні позивач [PERSON], наполягаючи на задоволенні своїх вимог, пояснив, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12 травня 2012 року йому спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, а також пошкоджено його автомобіль, на відновлення якого він витратив 21386,22 грн. Страховою компанією відповідача йому відшкодовано лише 13046,38 грн., тому решту в розмірі 7273 грн. прохає стягнути з [PERSON] Вимоги в частині відшкодування моральної шкоди [PERSON] мотивує тим, що внаслідок згаданої дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, був вимушений тривалий час лікувати та прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, биту. Також, будучи пенсіонером і не маючи великого достатку, [PERSON] був вимушений витрачати чималі кошти на лікування та відновлення пошкодженого транспортного засобу, який був для нього та його сім'ї звичним засобом пересування. Відповідач у добровільному порядку допомоги на лікування та відновлення автомобіля не надавав. Відповідач [PERSON], наполягаючи на задоволенні своїх вимог, пояснив, що згадана дорожньо-транспортна пригода сталася також і з вини потерпілого [PERSON], який теж допустив порушення правил дорожнього руху, які знаходяться у причинному зв'язку із подією ДТП. В результаті зіткнення було пошкоджено його транспортний засіб, тому прохає стягнути з [PERSON] вартість відновлювального ремонту в розмірі 146404,80 грн. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року, відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та звільнено від призначеного судом покарання в зв'язку зі закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.8,13). Згаданим вироком встановлено, що 12 травня 2012 року приблизно о 13 год. 00 хв., рухаючись по автомобільній дорозі «Комсомольськ-Кременчук» у напрямку м.Кременчука, в районі повороту до садового товариства «Мрія», за кермом легкового автомобіля «ВMW-520i», державний номер [NUMBER], [PERSON] допустив наступні порушення правил дорожнього руху. Усупереч вимог п.1.1 розділу 34 Правил дорожнього рух, здійснюючи маневр обгону одночасно двох транспортних засобів, рухаючись по зустрічній ділянці дороги, центр якої визначений вузькою суцільною лінією дорожньої розмітки, не повернувся на попередньо займану смугу, а продовжив маневр обгону. Порушуючи п.14.6 п.п. «а» Правил дорожнього руху [PERSON] продовжив маневр обгону безпосередньо на перехресті, визначеного відповідним попереджувальним знаком, внаслідок чого допустив зіткнення керованого ним легкового автомобіля з легковим автомобілем «Daewoo-LanosD5MM550», державний номерний знак [NUMBER], яким керував водій [PERSON] та в салоні якого на передньому пасажирському сидінні знаходилась [PERSON]. Під час виконання вказаного маневру обгону [PERSON] порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху, згідно яких при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, які він як водій об'єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди. У вказаний момент [PERSON] під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху як водій не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним легкового автомобіля та безпечно керувати ним. У результаті зіткнення автомобілів [PERSON], згідно з висновком судово-медичної експертизи № 884 від 12.07.2012 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді: перелому середньої третини діалізу лівої плечової кістки, переломи ребер зліва 4-5, які за ступенем тяжкості відносяться до середнього ступеня тяжкості, які викликали довготривалий розлад здоров'я. Згідно з висновком комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 1053/1054 від 03.12.2012 року в даній дорожній ситуації водій автомобіля «BMW-520і» [PERSON] мав технічну можливість запобігти зіткнення із автомобілем «Daewoo-LanosD5MM550». У даній дорожній ситуації дії водія автомобіля «BMW-520і» [PERSON] не відповідали вимогам п.п.12.3, 14.6(а), п.1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху і з технічної точки зору знаходилися в причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене, зазначені в мотивувальній частині вироку обставин вчинення дорожньо-транспортної пригоди не підлягають доказуванню. На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу - автомобіля «ВMW-520i», державний номер [NUMBER], була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страховою компанією «АХА Страхування», що підтверджується листом цієї компанії №2746/12цв від 13.03.2017 року, відповідно до якого [PERSON] виплачено страхове відшкодування у розмір 13046,38 грн. (а.с.17). Визначаючи характер правовідносин, що виникли між сторонами, та норми, які мають бути до них застосовані, суд наголошує про наступне. Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Законом України «Про страхування». Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За статтею 1187 ЦК України, діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів є джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоду, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (пункт 3 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Системний аналіз положень Закону № 1961-IV та приписів статей 511, 636, 999, 1192 ЦК України дає можливість дійти висновку, що потерпілий, зокрема [PERSON], вправі вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Аналогічна правовий висновок викладено в постанові ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16. З огляду на зазначене, доводи відповідача [PERSON] з приводу того, що за наявності полісу про цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу позивач [PERSON] не вправі вимагати у нього відшкодування завданої шкоди, суд вважає хибними і не приймає до уваги. Відповідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №374 від 06.08.2012 року ринкова вартість автомобіля «Daewoo-LanosD5MM550», державний номерний знак [NUMBER], на момент пошкодження в ДТП становила 45092,75 грн., а вартість відновлювального ремонту - 45502,92 грн. (а.с.28). З огляду на викладене, ремонт згаданого автомобіля є економічно необґрунтованим, а сам автомобіль визнано фізично знищеним. Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст.30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якою транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик або особа, яка відповідає за завдану шкоду. Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Страховик визначив, що залишкова вартість автомобіля після ДТП становить 17000 грн. (а.с.42). Відповідно до розрахунку розміру страхового відшкодування по пошкодженому ТЗ страховик виплатив потерпілому [PERSON] страхове відшкодування, яке становить різницю між половиною різниці вартості транспортного засобу на момент пошкодження в ДТП та ринкової вартості транспортного засобу після ДТП за відрахуванням франшизи в розмірі 1000 грн. ((45092,75 - 17000)/2 - 1000). Позивач погодився з цією сумою страхового відшкодування та отримав її, чого не заперечував в судовому засіданні. Не дивлячись на те, що згаданий транспортний засіб визнано фізично знищеним, [PERSON] провів його ремонт, витративши на нього 20320 грн., що підтверджується квитанцією № 552965 від 14.04.2013 року та актом виконаних робіт (а.с.55-61). При цьому суд вважає неспроможними доводи [PERSON] щодо недостовірності наданих позивачем документів на підтвердження вартості здійсненого ним відновлювального ремонту. Як встановлено судом зазначені акт виконаних робіт та квитанція про отримання коштів видані фізичною особою-підприємцем [PERSON], якій згідно інформаційної довідки Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є суб'єктом підприємницької діяльності, основним видом діяльності якого являється технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (а.с.150). Виконані роботи з ремонту транспортного засобу, зазначені у відповідному акті, відповідають протоколу огляду транспортного засобу та ремонтної калькуляції, які є додатками до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №374 (а.с.30-40). Із змісту вироку суду від 22 березня 2016 року вбачається, що відповідно до висновку додаткової комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 03.12.2012 року №1053/1054 за наявною слідовою інформацією місце зіткнення автомобілів «Daewoo-Lanos D5MM550» та «BMW-520і» знаходилося в межах зустрічної смуги руху по напрямку руху автомобілів на відстані 1,54 м до ближньої межі перетину із виїздом з садового товариства «Мрія-2». Розташування місця зіткнення відносно меж проїзної частини в поперечному напрямку могло бути в межах габаритної ширини автомобіля «BMW-520і» на лінії перекриття деформації із її початком на відстані 2,8м від лівого краю проїзної частини, по напрямку руху автомобілів. В момент первинного контактування автомобіль «Daewoo-Lanos D5MM550» своєю лівою задньою частиною був обернений до передньої частини автомобіля «BMW-520і», а кут між подовжніми вісями транспортних засобів з врахуванням погрішностей при вимірах та натурному моделюванні становив близько 15-20 градусів. В даній дорожній обстановці водій автомобіля «BMW-520і» [PERSON] мав технічну можливість запобігти зіткнення із автомобілем «Daewoo-Lanos D5MM550». В даній дорожній ситуації дії водія автомобіля «BMW-520і» [PERSON] не відповідали вимогам п.п. 12.3, 14.6 (а), п.1.1 розділу 34 «Правил дорожнього руху України» і з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв'язку з виникненням ДТП. В даній дорожній обстановці водій автомобіля «Daewoo-Lanos D5MM550» [PERSON] мав технічну можливість запобігти зіткнення із автомобілем «BMW-520і». В даній дорожній ситуації дії водія автомобіля «Daewoo-Lanos D5MM550» [PERSON] не відповідали вимогам п.10.1 «Правил дорожнього руху України» і з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв'язку з виникненням ДТП. Відповідно до п.12.3 ПДР, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди. Відповідно до п.14.6 (а) ПДР, обгін заборонено на перехресті, крім випадків, коли обганяються двоколісні транспортні засоби без бокового причепа. Відповідно до п.1.1 розділу 34 ПДР, (вузька суцільна лінія) - поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі проїзної частини, на які в'їзд заборонено; позначає межі місць стоянки транспортних засобів і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей. Відповідно до п.10.1 ПДР, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. З огляду на викладене, враховуючи, що зіткнення транспортних засобів сталося в зоні дії перехрестя, на зустрічній смузі руху, те, що удар автомобіля «BMW-520і» прийшовся у задню частину автомобіля «Daewoo-Lanos D5MM550» під гострим кутом, суд дійшов висновку, що допущенні [PERSON] та [PERSON] порушення правил дорожнього руху мають істотне значення, тому розмір відшкодування майнової шкоди завданої [PERSON] необхідно зменшити до 4/5 частки (80%), а [PERSON] до 1/5 частки (20%). З огляду на викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] має право на отримання від відповідача [PERSON] відшкодування завданої майнової шкоди в розмірі 12037,10 15046,37 грн., що становить різниці між вартістю транспортного засобу до ДТП та його вартістю після ДТП і виплаченого страховиком страхового відшкодування з урахування ступеню його вини ((45092,75 - 17000 - 13046,38) х 80% = 12037,10). В судовому засіданні наполягаючи на стягненні з відповідача відшкодування завданої ДПТ шкоди, позивач [PERSON] стверджував, що витратив на відновлення автомобіля «Daewoo-LanosD5MM550», меншу ніж 12037,10 грн. суму і, будучи попередженим судом про правові наслідки не вчинення процесуальних дій, в тому числі щодо збільшення розміру позовних вимог, наполягав на стягненні з відповідача [PERSON] витрат на відновлення автомобіля в розмірі 7273 грн. (20320 - 13046,38 = 7273,62). Таким чином, виходячи із засад диспозитивності цивільного судочинства, закріплених в ст.11 ЦПК України, суд не може вийти за межі позовних вимог, тому вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню відшкодування завданої ДТП шкоди у визначеному позивачем розмірі, а саме в сумі 7273 грн. При вирішенні питання щодо обґрунтованості зустрічного позову, судом встановлено, що відповідно до висновку експертного автотоварозначого дослідження №165-16 від 12.12.2016 року вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля «ВMW-520i», державний номер [NUMBER], дорівнює вартості автомобіля на момент ДТП та становить 146404,80 грн. (а.с.78). За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Під час судового розгляду позивач [PERSON] заперечуючи проти зустрічного позову наполягав на тому, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу - автомобіля «Daewoo-LanosD5MM550» була застрахована в Страховій компанії «Оранта». Відповідний поліс страхування він передав [PERSON] і йому достеменно відомо, що останній звертався до страховика для отримання страхового відшкодування. Відповідач [PERSON] факт звернення до страхової компанії позивача заперечував та прохав стягнути з [PERSON] вартість відновлювального ремонту у повному обсязі. Проте сторонами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження або спростування факту виплати [PERSON] відповідного страхового відшкодування та його розміру. В ході судового розгляду позивач [PERSON] звернувся до суду із письмовою заявою, в якій прохав відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на пропуск відповідачем [PERSON] строку позовної давності (а.с.140). З приводу цього відповідач [PERSON] заявив в суді, що на його думку строк позовної давності при зверненні до суду із зустрічним позовом він не пропустив, тому не вбачає необхідності прохати суд його поновити, на поважність причин пропуску цього строку не посилався. За визначенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 цього Кодексу, загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом (ч. ст.261 ЦК України). Частиною другою статті 265 ЦК України визначено, що якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що перебіг строку, у межах якого [PERSON] міг звернутися до суду із позовом до [PERSON] почався в день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, тобто 12 травня 2012 року. Проте, із згаданим зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду лише 11 липня 2017 року, тобто більш ніж через п'ять років. За таких обставин, враховуючи відсутність заяви [PERSON] про визнання поважними причин пропущення позовної давності, у відповідності до вимог ч.4 ст.267 ЦК України, в задоволенні вимог за зустрічним позовом необхідно відмовити. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно з положенням ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір відшкодування моральної шкоди, відповідно до роз'яснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Обґрунтовуючи наявність і розмір моральної шкоди, [PERSON] послався на те, що через неправомірні дії відповідача [PERSON] він втратив відчуття душевного спокою та рівноваги, отримав тілесні ушкодження, які, за ознакою тривалого розладу здоров'я, відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Тривале лікування та відновлення пошкодженого автомобіля призвело до вимушених змін у його житті та звичайному укладі життя, він, будучи пенсіонером та маючи невеликі статки, був вимушений докладати додаткових зусиль для відмовлення здоров'я та ремонту автомобіля. Розмір моральної шкоди також обґрунтовував тим, що на час розгляду даної справи він ще продовжує лікуватися, автомобіль повністю не відновлено, а кошти, витрачені ним в 2013 році на його відновлення знецінилися внаслідок інфляції. Окрім того, [PERSON] зазначив, що внаслідок згаданого ДТП отримала тілесні ушкодження ще і його дружина (пасажир). Із змісту вироку від 22 березня 2016 року вбачається, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №884 від 12.07.2012 року у потерпілого виявлені тілесні ушкодження у вигляді: перелому середньої третини діалізу лівої плечової кістки, переломи ребер зліва 4-5, які утворились від дії тупих предметів, можливо від деформуючих частин автомобіля під час ДТП, яке мало місце 12.05.2012р., про що свідчить їх характер та локалізація, та за ступенем тяжкості відносяться до середнього ступеня тяжкості, які викликали довготривалий розлад здоров'я. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні. Факт заподіяння моральної шкоди на думку суду є доведеним і очевидним, оскільки є наслідком неправомірних дій відповідача [PERSON] При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд враховує тяжкість вчиненого відповідачем кримінального правопорушення, ступень його вини та вини потерпілого, характер завданих потерпілому страждань в результаті пошкодження належного йому транспортного засобу та спричиненням тілесних ушкоджень. Моральна шкода, на думку суду, полягає саме в душевних стражданнях, яких позивач [PERSON] зазнав у зв'язку із вчинення стосовно нього необережного злочину, у зв'язку із заподіянням йому тілесних ушкоджень, у зв'язку із пошкодженням його майна. Також суд враховує те, що для відновлення попереднього стану, [PERSON] докладанню додаткових зусиль для організації свого життя, у зв'язку із вимушеними змінами у його житті, тривалим лікуванням, неможливістю користування транспортним засобом для задоволення своїх життєвим потреб тощо. Отже, виходячи з засад розумності та справедливості, враховуючи також майновий стан відповідача, реальну можливість відшкодування завданої ним шкоди, суд вважає, що розмір суми, достатньої для компенсації заподіяної моральної шкоди не може становити менш ніж 30000 грн. Питання про судові витрати вирішено судом відповідно до ст.88 ЦПК України, якою визначено, що якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивача [PERSON] в силу п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог за первісним позовом. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню 1024 грн. судового збору (30000 : 50000 х 640 + 640). На підставі викладеного,

Outcome: partial