Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить стягнути з відповідача - Управління\~виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок\~ушкодження його\~здоров`яу розмірі 306995,00 грн без урахування утримання податків, зборів та інших платежів. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] перебуваючи в трудових відносинах з ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на посаді слюсаря аварійно-відновлювальних робіт 07 липня 2003 року, знаходячись на дільниці насосних станцій \~ \~ \~ \~ енергетичного цеху, з вини роботодавця, отримав тілесні ушкодження у вигляді: тяжка поєднана травма ІІ Б ступеня. Перелом обох стегнових кісток, відкритий ІІБ ступеню перелом правої гомілки, відкрита черепно-мозвока травма, струс мозку, травматичний шок ІІ степеню. Було складено Акт про нещасний випадок на виробництві та Акт про розслідування нещасного випадку. 17.11.2004 року позивач вперше пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 65% та встановлено 2 групу інвалідності. Згідно повторного переогляду 12 грудня 2007 року позивачу визначено 40 % втрати працездатності та встановлено 3 групу інвалідності. В подальшому позивач періодично проходив переогляди. За результатами переогляду від 20.11.2019 року йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% та 3 група інвалідності. У зв`язку з нещасним випадком, порушено нормальні життєві зв`язки позивача, у нього виникають труднощі та незручності в обслуговуванні себе, задоволенні елементарних повсякденних потреб, потребує від нього додаткових зусиль, що завдає йому страждань. Внаслідок постійних больових відчуттів, особливо в нічний час, порушується сон позивача, що не дозволяє нормально відпочити, призводить до зниження уваги вдень, відчуття втоми, перебування в напруженому стані, роздратованості. Тривалий процес лікування позбавляє позивача вести повноцінний спосіб життя, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Позивач вимушений проходити неодноразові огляди МСЕК, лікуватися стаціонарно та амбулаторно, проте лікування має короткочасну дію, ефективний результат відсутній, больові відчуття дедалі посилюються. Наявність негативних явищ в житті позивача свідчить про необхідність проходження лікування, нераціонально витрачати свій час, залучати додаткові зусилля для організації свого життя та вказує на відсутність у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, повноцінно працювати, і як наслідок, відображається на погіршенні матеріального становища, втраті соціальних зв`язків та призводить до зниження якості життя, що завдає йому моральної шкоди. Просить стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди позивачу 306995 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно і належним чином. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, підтвердив всі обставини, які викладені в позові. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні підтримала викладені у відзиві заперечення проти позову. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У відзиві представником відповідача зазначено, що після отримання тілесних ушкоджень позивачем були отримані медико-соціальні послуги: протезно-ортопедичні вироби, витрати на лікування в лікарні, санаторно-курортне лікування (отримання путівок в санаторій). Також в період з липня 2005 року по вересень 2020 року позивачу було виплачено страхових виплат на суму 401945,48 грн. Також у відзиві зазначають, що у 2007 році було внесено зміни до\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», та виключено всі норми, якими передбачалася виплата моральної шкоди. З 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», частиною 8 статті 36 якого передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою, та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень\~ЦК України\~та КЗпП України. Отже, відповідач, посилаючись на те, що відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежно від часу настання страхового випадку, не є страховою виплатою, і законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від часу настання страхового випадку, вважають, що відсутні підстави для покладення на Управління Фонду обов`язку здійснювати таку виплату. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 16 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Вислухав представників сторін, дослідив і оцінив у сукупності письмові матеріали, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Із копії трудової книжки [PERSON] видно, що з 01 березня 2003 року він працював в енергетичному цеху слюсарем аварійно-відновлювальних робіт на дільниці насосних станцій. 04 листопада 2003 року звільнений за станом здоров`я за ст.40 п.2 КЗпП України. 15.12.2010 року прийнятий в цех підготовки виробництва на дільницю реабілітації інвалідів підсобним робітником у ВАТ «ІНГЗК» (а.с.38-40). Згідно з Актом форми Н-5 «Розслідування нещасного випадку, що стався 07 липня 2003 року о 07 годині 20 хвилин в ВАТ «ІНГЗК» від 07 вересня 2004 року, комісія провела перерозгляд нещасного випадку, який стався на автодорозі №18 в районі ТОВ «Монолітобетон». Обставини, за яких стався нещасний випадок: начальник дільниці насосних станцій енергоцеху [PERSON] , який згідно з розпорядком, щоденно о 7 год. 30 хв. видає письмовий наряд слюсарям аварійно-відновлювальних робіт, прибувши на роботу до 07.00 год. виявив, що втратив ключі від кімнати, де знаходилась книга нарядів і засоби безпеки для роботи в колодязях. В цей час, в 06 год. 50 хвилин, на роботу на особистому мопеді приїхав слюсар [PERSON] він дізнався від [PERSON] про проблему та погодився поїхати на мопеді до начальника дільниці додому. Рухаючись по автодорозі №18 до будинку [PERSON] в районі ТОВ «Монолітобетон» [PERSON] потрапив в ДТП. Приблизно о 07 годині 20 хвилин на нього був здійснений наїзд автомобілем «Волга» ГАЗ -3110 під керуванням водія [PERSON] , який рухався назустріч йому та раптово виїхав на зустрічно полосу руху. Внаслідок зіткнення [PERSON] отримав численні тілесні ушкодження. Причиною настання нещасного випадку є порушення правил дорожнього руху, п.п.12.1, 13.1 ПДР України. За висновками комісії встановлено, що водій [PERSON] порушив вимоги п.12.1, 13.1 ПДР України і його дії призвели до ДТП, в якій був травмований [PERSON] . Нещасний випадок з [PERSON] стався в неробочий час та не на території підприємства, але оскільки його дії були в інтересах підприємства, комісія прийшла до висновку вважати нещасний випадок пов`язаний з виробництвом, підлягає обліку та скласти на нього акт по формі Н-1. 07\~вересня 2004\~року складено\~Акт №14\~про нещасний\~випадок на\~виробництві (форми\~Н-1),\~ \~що стався\~07\~липня 2003\~року о\~07\~годин 20\~хвилин із\~ [PERSON] ,\~якийпрацює слюсарем відновлювальних робіт на дільниці насосних станцій енергетичного цеху ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат». Причиною настання нещасного випадку визнано порушення правил дорожнього руху. Діагноз за листком непрацездатності: тяжка поєднана травма ІІ Б ступеню, перелом обох гомілкових костей, відкритий ІІ Б ступеню перелом правої гомілки. Відкрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, травматичний шок ІІ ступеню. Особа, яка допустила порушення законодавства [PERSON] слюсар по ремонту рухомого складу ЖДЦ ВАТ «ІНГЗК» (а.с.23-26). Із епікризу хворого [PERSON] видно, що в період з 07 липня 2003 року по 07 жовтня 2003 року він перебував на стаціонарному лікуванні в травматичному відділенні, куди був доставлений службою медичної допомоги після ДТП вкрай тяжкому стані. Перебував на лікуванні з діагнозом: тяжка поєднана травма. Відкритий ІІ Б ступеню перелом обох гомілок, відкритий ІІ Б ступеню перелом правої гомілки. Рвана рана правої гомілки, лівої стопи, лівого передпліччя, голови, множинні садна і рани кінцівок, голови. Відкрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій живота, травматичний шок ІІ-ІІІ ступеню (а.с.30-31). Під час первинного огляду ЛТЕК 17 листопада 2004 року позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 65% та встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом з повторним переоглядом, що підтверджується витягом із акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» до довідки серії МСЕ-ДНА-01 №420860, виданим на ім`я позивача (а.с.9-10). 21 грудня 2005 року, позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% та встановлено третю групу інвалідності, у зв`язку з трудовим каліцтвом, що підтверджується витягом із акту огляду ЛТЕК до довідки №07868 (а.с.9-10). В подальшому [PERSON] періодично проходив переогляди МСЕК, а саме 12 грудня 2007 року, 25 листопада 2009 року, 10 листопада 2010 року. 23 листопада 2011 року, 12 грудня 2012 року, 03 грудня 2014 року, 28 жовтня 2015 року, 23 листопада 2016 року, 15 листопада 2017 року, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% та встановлено третю групу інвалідності (а.с.11-20). Згідно з виписки з акту огляду МСЕК та довідки до акта серії 12 ААБ №616215, при черговому переогляді 20 листопада 2019 року позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва та третя група інвалідності до 01\~грудня 2021\~рокуз переоглядом 10.11.2021. Протипоказана важка фізична праця з тривалою ходою (а.с.19-22). Відповідно до наданих виписок з медичних карток стаціонарного хворого, видно, що позивач в 2018 та в 2019 році перебував на стаціонарному лікуванні в медичних закладах з приводу наслідків виробничої травми (а.с. 34-37). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~ Конституцією України\~- людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини\~є головним обов?язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Вирішуючи питання щодо відповідальності відповідача за виплату заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується таким. Підпунктом «е»\~пункту 1\~частини першої\~статті 21\~Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування від\~нещасного випадку\~на виробництві\~та професійного\~захворювання,\~які спричинили\~втрату працездатності»\~№1105-XIV,\~в редакції,\~чинній станом\~на час\~настання страхового\~випадку та\~встановлення позивачеві\~первинно втрати\~професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та отриманням групи інвалідності, передбачено, що у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Згідно з положеннями ч.2 ст.13 цього Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Нещасний випадок з позивачем стався 07 липня 2003 року. Отже, право позивача на відшкодування шкоди, заподіяної нещасним випадком на виробництві,\~Закон № 1105-XIV\~пов`язував з настанням страхового випадку. Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, були внесено зміни до\~Закону №1105-XIV, якими був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої\~статті 21 зазначеного Закону, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди, як страхові виплати. Водночас, суд враховує, що Конституційний Суд України в своєму рішенні №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визнав, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I\~Закону №717-V\~скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції\~Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 1167 ЦК України\~та\~статтею 237-1 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Доводи представника відповідача, викладені у відзиві про те, що до даних правовідносин слід застосовувати Закон України №1105-ХІV у новій редакції з новою назвою «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 01.01.2015 та яким закріплено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, тобто фактично припинено обов`язок Фонду соцстрахування відшкодовувати моральну (немайнову) шкоду застрахованим особам, судом не приймаються до уваги, оскільки\~Закон №717-V, що встановлює цивільно-правову відповідальність роботодавця за нещасні випадки, які трапилися до набрання ним чинності, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч.2 та ч.3\~ст.5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. З огляду на вказане,\~Закон № 717-V\~не міг встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки до цивільно-правової відповідальності новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. За таких\~обставин суд\~вважає,\~що до\~спірних правовідносин\~слід застосовувати\~Закон України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування від\~нещасного випадку\~на виробництві\~та професійного\~захворювання,\~які спричинили\~втрату працездатності»\~№1105-XIV\~в редакції,\~яка діяла\~на час\~заподіяння позивачеві\~моральної шкоди\~у зв`язку\~з настанням\~страхового випадку,\~і яка\~передбачала,\~що обов`язок\~відшкодувати таку\~шкоду покладається\~на Фонд.\~А відтак,\~суд вважає,\~що позивач\~ правомірно\~звернувся в\~суд з\~такою вимогою\~до відповідача,\~останній є належним відповідачем у справі. При цьому суд керується аналогічними висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18, оскільки вважає, що єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). За приписами\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Відповідно до вимог\~ст. 173 КЗпП України\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до п. п. «д» п.1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року №212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди. Суд вважає, що в даному випадку відповідач повинен виплатити позивачеві моральну шкоду. При цьому, спори про відшкодування шкоди вирішуються за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди виникає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати працездатності. У даному випадку право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з 17 листопада 2004 року, - тобто від дня, коли позивачу вперше встановлено втрату працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 №1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. Отже, суд вважає, що позивачем доведено, що внаслідок нещасного випадку на виробництві йому заподіяні фізичні і моральні страждання, що спричинили погіршення його здоров`я. Позивач, позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають складнощі в обслуговуванні себе. Наявність тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, повноцінно працювати та отримувати достойну заробітну плату. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, що супроводжується втратою працездатності, систематичною необхідністю проходження лікування та переоглядів відчуває фізичні страждання та біль, що негативно позначалося і позначається на душевному та фізичному станах позивача та призводить до його моральних страждань. При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Так, рішенням від 27 липня 2004 року по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте, суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. \~ \~ \~ \~Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з настанням страхового випадку, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. При цьому суд керується роз`ясненнями\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п.3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В п.5 цієї\~постанови\~визначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди підлягають наступні обставини: чи підтверджується факт заподіяння моральної шкоди чи фізичних страждань немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі оцінюється заподіяна моральна шкода. Згідно з п.9 цієї\~Постанови\~розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, встановив, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 17 листопада 2004 року, суд вважає, що останній на підставі ст.ст.21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності - 40% та наявність третьої групи інвалідності встановлених до 01 грудня 2021 року, постійний характер страждань позивача, який переносить фізичний дискомфорт, що вносить істотні вимушені зміни у його життєві стосунки. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 100\~000,00 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди позивачу необхідно відмовити. Також відповідно до ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 1000,00 грн.

Outcome: partial