Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що сторонами 22 квітня 2000 року укладено шлюб. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. На теперішній час шлюбні стосунки між сторонами припинені через постійні непорозуміння та сварки, втрату почуття любові та поваги. Відповідач не приймає участі у вихованні спільного сина та не здійснює жодних витрат з утримання дитини. Позивач зазначила, що дитина хвора на діабет, тому потребує значних матеріальних витрат. Під час спільного подружнього життя сторонами придбано наступне майно: квартира [ADDRESS] ; гараж [NUMBER], що знаходиться у гаражно-будівельному кооперативі "Темп" по вул. Вітчизняній у м. Дніпрі; автомобіль марки КІА модель Ceed 2012 року випуску колір чорний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] номерний знак [NUMBER] . Оскільки спорів між сторонами щодо рівності часток у вказаному майні не було, право власності на спірне майно було здійснено на відповідача. Після звернення до відповідача з проханням поділу майна, отримала відмову відповідача, оскільки він вважає, що все майно належить йому. Крім того, позивачу стало відомо, що відповідач без згоди позивача здійснив відчуження спірного автомобіля, проте належну частину коштів від продажу автомобілю відповідач позивачу не надав. На підставі викладеного позивач просила суд: -розірвати шлюб між сторонами; -стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , в розмірі Ѕ частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17.10.2019 року і до повноліття дитини; -визнати за нею право власності на: 1/2 частину квартири [ADDRESS] , 1/2 частину гаражу [NUMBER], що знаходиться у гаражно-будівельному кооперативі «Темп» та розташований по вулиці Вітчизняний у місті Дніпрі ; -стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину вартості автомобілю в розмірі 116950,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та поділу спірної квартири. Частково визнав вимоги про стягнення аліментів, оскільки вважав їх розмір завищеним. Крім того, частково визнав вимоги щодо стягнення компенсації за проданий автомобіль у розмірі 7500 грн., оскільки автомобіль був занедбаний та проданий за 15000 грн., що значиться у договорі купівлі-продажу автомобіля. Не визнав вимоги щодо поділу гаражу, оскільки вважає вказане майно його особистою власністю, оскільки гараж був придбаний за кошти його матері, отримані від продажу квартири в м . Нікополі , а також за його власні заощадження. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом встановлено, що 22 квітня 2000 між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] у сторін народився син, [PERSON] , про що Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції вчинено відповідний актовий запис № 446 від 13.04.2005 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . За час перебування у шлюбі між сторонами постійно виникали непорозуміння і сварки з різних причин. Сторони припинили шлюбно-сімейні правовідносини і ведення спільного господарства, поновлювати які не мають наміру, що підтвердили представники сторін в судовому засіданні. Таким чином суд дійшов висновку, що сім`я розпалася та існує формально, подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, отже шлюб підлягає розірванню. Щодо вимог позивача про поділ майна подружжя, суд виходить з наступного. На підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2001 року сторонами придбано квартиру, яка розташована за адресою: квартира [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мартиненко Наталією Юріївною 10.12.2001 року і зареєстрованому в реєстрі за № 4017. 08.10.2004 року сторонами придбано гараж [NUMBER] , розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Вітчизняна , гаражно-будівельний кооператив «Темп ». Договір купівлі продажу посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Новіковою Ніною Антонівною 08.10.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №6557. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Суд критично відноситься до доводів представника відповідача стосовно того, що гараж є особистою власністю відповідача, оскільки квартира [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , була продана вже після придбання спірного гаражу. Доказів того, що кошти від продажу квартири в м [ADDRESS] були отримані раніше дати самого укладання договору, а також передачі [PERSON] грошових коштів відповідачу, як і доказів наявності у відповідача власних грошових заощаджень, набутих до шлюбу, в порушення вимог статті 81 ЦПК відповідачем суду не надано. Таким чином, враховую, що спірне нерухоме майно набуте сторонами за час спільного проживання у шлюбі, то є об`єктом спільної сумісної власності сторін, у зв`язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, а саме визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину гаражу [NUMBER] , розташованого за адресою: [ADDRESS] , гаражно-будівельний кооператив «Темп» . Також судом встановлено, що сторонами під час перебування в шлюбі було придбано автомобіль марки КІА модель Ceed 2012 року випуску колір чорний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] номерний знак [NUMBER] . Відповідачем без згоди позивача вказаний автомобіль був проданий на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2019 року. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Даний підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Такий правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного суду від 03.10.2018 року у справі № 61-9018сво18 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно Висновку про вартість об`єкту оцінки від 22.02.2019 року, ринкова вартість оцінюваного майна за результатами оцінки складає 233900,00 грн. Вказаний висновок відповідачем не спростований, а доводи його представника щодо технічного стану автомобіля, внаслідок чого автомобіль був проданий за 15000 грн., будь-якими належними, допустимими та достовірними доказами суду не підтверджені. Аналізуючи вказані вище положення законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за автомобіль в розмірі 116950 грн., оскільки спірний автомобіль набутий сторонами за час перебування їх у шлюбі та відчужений відповідачем без згоди позивача, чим порушено право власності останньої. Щодо заявлених вимог про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст. 180 СК України). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08.07.2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, у статті 182 СК України законодавець, з метою захисту та забезпечення права дитини на належне утримання, закріпив, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Також, статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивачем не обґрунтовано стягнення аліментів розмірі 1/2 частини доходів відповідача, оскільки аліменти стягуються на одну дитину. Понесення позивачем додаткових витрат, пов`язаних з лікуванням дитини, може бути компенсоване в порядку стягнення з відповідача додаткових витрат, пов`язаних з особливими обставинами, зокрема хворобою дитини. Таким чином суд вважає, що розмір аліментів, які вимагає позивач, є дещо завищеним. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до пунктів 1 і 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом статті 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1 і 2 статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. На підставі викладеного, оскільки позивачем, в порушення вимог ст.. 81 ЦПК України не надано суду доказів необхідності стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/2 частини доходу (заробітку) відповідача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки доходу, починаючи стягнення з дати подачі позову про стягнення аліментів 17.10.2019 року. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 6915,00 грн. та витрат на оцінку майна в розмірі 2700,00 грн. Крім того, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 768,40 грн. З урахуванням результату розгляду справи судові витрати відповідача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу відносяться за його рахунок.

Outcome: partial