Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

В травні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» або відповідач) про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10 жовтня 2014 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір № 300937/62726/5-14 про банківський строковий вклад «Класік» на суму 70000,00 грн., строком на п'ять місяців до 10 березня 2015р., зі сплатою 23,50% річних. Після закінчення строку договору, відповідач кошти по депозитному владу йому не повернув і продовжує користуватись його коштами. На його усні та письмові звернення не відповідає. Вважає дії відповідача такими, що порушують положення Договорів, норми чинного законодавства та його права як споживача. Просив суд стягнути з відповідача на його користь за: Договором № 300937/62726/5-14 від 10.10.2014р. основну суму вкладу в розмірі 70000,00 грн., за період з 11.03.2015 року по 20.05.2015 року відсотки за користування коштами вкладу в сумі - 3154 грн. 79 коп., за цей же період пеня в розмірі облікової ставки НБУ 30% в сумі - 8417,81 грн., інфляційні нарахування за березень, квітень в сумі - 19 248 грн. 49 коп., 3% річних в сумі - 420 грн. 89 коп.; витрати на правову допомогу в сумі - 3000,00 грн. та моральну шкоду в сумі - 5000,00 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у їх відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Перевіряючи матеріали справи, судом встановлено, що 10 жовтня 2014 року між позивачем [PERSON] (вкладник) та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Банк) був укладений Договір-заява №300937/62726/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» (а.с. 6, 8-10). За умовами п.п. 1, 2 вищезгаданого Договору-заяви, вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти в національній валюті у сумі 70 000,00 грн., на строк з 10 жовтня 2014р. по 10 березня 2015р.,у порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі-заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Основні умови), які затверджені згідно з внутрішніми процедурами Банку та розміщені для ознайомлення на інформаційних стендах в приміщеннях установ Банку та оприлюднені на офіційному сайті Банку за електронною адресою www.fcbank.com.ua; за час користування коштами Вкладу протягом строку, визначеного п. 1 цього Договору-заяви, Банк нараховує і виплачує Вкладникові проценти за ставкою 23,50% річних. Згідно меморіального ордеру № 191998026 від 10.10.2014р. наданої ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідач прийняв на депозит від позивача - 70 000,00 грн. (а.с. 11). За підтверджених позивачем обставин, відповідач всупереч вимогам Договору-заяві банківського вкладу не виплатив суму банківського вкладу. За вказаний термін користування коштами Вкладнику нараховуються проценти в розмірі 23,50% річних. Нарахування процентів здійснюється Банком у порядку, визначеному п.4.1.3 Основних умов. Нараховані проценти зараховуються Вкладнику на рахунок, відкритий у Банку № 2638.5.184441.007 (п.2 Договору-заяви). Умовами п.6 Договору-заяви передбачено, що після закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п 5.2 Основних умов. Як вбачається з матеріалів справи, Договір-заява підписані сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з визначеними умовами. Судом встановлено, що позивач неодноразово 03.03.2015, 05.03.2015, 11.03.2015, 17.07.2015, 21.04.2015, 14.05.2015 звертався до банку з вимогою про повергнення вкладу (а.с. 13-21), а банком кошти повернуті не були, а відтак відповідачем не було дотримано умови п. 6 Договору-заяви банківського вкладу від 10.10.2014 року за №300937/62726/5-14, а також вимоги ст.ст.1060, 1066 ЦК України щодо дострокового повернення депозитних коштів. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав вимоги позивача щодо повернення коштів шляхом видачі готівки з каси банку, чим допустив порушення його прав як вкладника, а відтак грошові кошти вкладу в розмірі - 70 000 грн. підлягають стягненню на користь позивача. Враховуючи, що з діючих норм законодавства вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Банк не виконав вимог позивача та не повернув суму вкладу, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача кошти у вигляді відсотків за фактичний час користування депозитним вкладом позивача за період з 11.03.2015 рок по 20.05.2015 року в сумі - 3154 грн. 79 коп. Згідно ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-39 цс13 від 29.05.2013 року банк зобов`язаний повернути депозитні кошти з процентами у строк закінчення дії договору, якщо вкладник звернувся із заявою про повернення вкладу. У разі порушення грошових зобов'язань банк має сплатити вкладнику проценти по банківському вкладу за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладником, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. За таких обставин, суд, перевіривши розрахунки позивача, вважає за можливо задовольнити його вимоги щодо стягнення за період з 11.03.2015 року по 20.05.2015 року інфляційних нарахувань в сумі - 19 248 грн. 49 коп. та 3% річних в сумі - 420 грн. 89 коп. Крім того, Позивач просить суд ухвалити судове рішення, яким стягнути із Відповідача на його користь моральну шкоду, розмір якої він оцінює у 5000,00 грн. Між тим, умовами договорів та положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність» не передбачено відшкодування моральної шкоди за банківськими вкладами. Крім цього, Верховним Судом України в Узагальненні практики по кредитним правовідносинам за 2009-2010рр. були надані роз'яснення, що положення Глави 82 ЦК України, які врегульовують правила деліктної відповідальності не можуть застосовуватись до правовідносин, що виникли з порушення договірного зобов'язання. У випадку невиконання зобов'язань, в тому числі неповернення банківського вкладу положення ст. 1167 ЦК України (підстави відповідальності за завдану моральну шкоду) не застосовуються. На підставі викладеного, суд приходить до висновку. що вимоги позивача в цій частині необґрунтовані і до задоволення не підлягають. З врахуванням вимог ст.526, 626 ЦК України, суд не приймає до уваги та не вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача розраховані останнім з посиланням на вимог ч.3 ст.549 ЦК України кошти пені у розмірі подвійної ставки НБУ, оскільки умовами укладеного між сторонами 10.10.2014 року договору банківського вкладу стягнення неустойки (пені) не передбачено. Що стосується витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн., то до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу [PERSON] надано до суду договір про надання правової допомоги від 21.04.2015 року та квитанцію від 21.04.2015 року. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 48 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 вказаної постанови Кабінету Міністрів України, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В судовому засіданні позивачем у відповідності до вимог ст.ст.10,57-60 ЦПК України не було доведено шляхом документального підтвердження витрат на правову допомогу, а саме не надано розрахунку таких витрат, акту приймання-передачі виконаних робіт із зазначенням витраченого часу та його вартість на надання правової допомоги у цій справі позивачу, а відтак підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення витрат на правову допомогу суд не вбачає. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання по Договором-заявою №300937/62726/5-14 від 10.10.2014р., не повертає позивачці належні їй кошти, внаслідок чого, утворилась заборгованість відповідача перед позивачем, а саме: заборгованість по вкладу в розмірі - 70 000 гривень 00 коп.; відсотки за користування коштами вкладу за період з 11.03.2015 року по 20.05.2015 року в сумі - 3154 грн. 79 коп.; за період з 11.03.2015 року по 20.05.2015 року інфляційні нарахування в сумі - 19 248 грн. 49 коп., 3% річних в сумі - 420 грн. 89 коп. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягають до задоволення частково. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі - 928,24 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial