Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом про про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації та визнання права на приватизацію у порядку спадкування. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті Головного управління юстиції у місті Києві 01 липня 2019 року. Померла [PERSON] на підставі ордеру №4154 серії А від 12 грудня 1980 року являлася наймачем та користувалася квартирою [ADDRESS] та проживала в ній до смерті. Відповідно до інформації, яка зазначена в ордері, він був виданий [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 4 вересня 1980 року на сім`ю із трьох чоловік, а саме: [PERSON] , її чоловіка - [PERSON] та сина - [PERSON] . [PERSON] помер до смерті [PERSON] . За життя [PERSON] розпочала процес приватизації квартири подавши відповідну заяву до органу приватизації, про що свідчить відповідь управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, з якої вбачається, що [PERSON] зверталася до органу приватизації державного житлового фонду Оболонського району 22 серпня 2012 року. Таким чином, [PERSON] у серпні 2012 року на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вчинила дії, направлені реалізацію права на приватизацію квартири, в якій вона проживала разом із сином. Після смерті [PERSON] спадщину на підставі ст. 1268 ЦК України прийняв її син [PERSON] , оскільки він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 01 серпня 2019 року відділом реєстрації смерті Головного управління юстиції у місті Києві. За життя [PERSON] не оформив свої спадкові права та не закінчив процес приватизації квартири. Позивач, є двоюрідною онукою померлої [PERSON] та двоюрідною племінницею [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , з якого вбачається, що її батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 18 липня 1987 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Памоклівською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області, після укладення шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище « [PERSON] ». З свідоцтва про народження [PERSON] вбачається, що її батьками були [PERSON] та [PERSON] . 27 серпня 1969 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Памоклівською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області, після укладення шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище « [PERSON] ». З свідоцтва про народження [PERSON] та [PERSON] видно, що їхньою матір`ю була [PERSON] , тобто вони були рідними сестрами. 22 грудня 1973 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований відділом РАГС Подільського району в м. Києві. Таким чином, вбачається, що позивач є спадкоємцем за законом померлого [INFO] [PERSON] . Інші спадкоємці - [PERSON] та [PERSON] із заявами про прийняття спадщини не зверталися, оскільки не претендували на спадкове майно і вільно виражали таку волю при усному спілкуванні з Позивачем. Інших спадкоємців, які б мали право на спадкування після смерті [PERSON] не має. Позивач у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини за законом, в якій повідомила про прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] на підставі ст. 1265 ЦК України, що підтверджуються Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, з якого вбачається, що 04 липня 2019 року було зареєстровано заяву позивача про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відтак, позивач успадкувала право на приватизацію квартири, після смерті [PERSON] , який в свою чергу успадкував таке право після смерті своєї матері. Проте, на даний час спадкоємець не має можливості завершити процес приватизації квартири, оскільки, як з`ясувалася у січні 2019 року, квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу була продана громадянкою України [PERSON] громадянці Російської Федерації [PERSON] і остання зареєстрована власником спірної квартири, що підтверджується відповідним витягом. За інформацією, яка також була отримана Позивачем від нотаріуса, зазначеному вище продажу квартири передував ще один продаж, а саме, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною було посвідчено правочин такого змісту: [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , продала, а [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою [ADDRESS] , купила квартиру [ADDRESS] . На думку Позивача, договори купівлі-продажу, на підставі яких здійснювалося відчуження квартири [ADDRESS] мають бути визнані судом недійсними з огляду на наступне. Договір купівлі-продажу від 04 квітня 2000 року, за яким нібито [PERSON] продала [PERSON] неприватизовану квартиру, в якій вона проживала разом із сином являється підробленим, оскільки за повідомленням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильської Л.С. нею не посвідчувався такий договір купівлі-продажу. Крім того, за інформацією БТІ, право власності на спірну квартиру за [PERSON] зареєстровано не було, тому вона не могла бути стороною правочину з відчуження квартири. Також, недійсним має бути визнаний договір купівлі-продажу квартири від 24 січня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , оскільки продавець [PERSON] у спосіб, що відмінний від законного набула право власності на об`єкт продажу. На підставі вищевикладеного позивач просила суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильського Л.С., за яким [PERSON] продала громадянці [PERSON] квартиру [ADDRESS] ;визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 24 січня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Змисловською Т.В., за яким [PERSON] продала громадянці Російської Федерації [PERSON] квартиру [ADDRESS] ;скасувати державну реєстрацію права власності громадянки Російської Федерації [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер 45195154 від 24.01.2019 року; визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право на завершення приватизації квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Представник відповідача ( [PERSON] ) в судовому засідання проти наданого позову заперечив, посилаючись на її необґрунтованість. Відповідач ( [PERSON] ) до судового засідання не з`явилася про дату, місце та час повідомлялася належним чином про причини неявки суд не повідомила. 04.03.2021 представник відповідача надала до суду заперечення. Відповідно до яких просила суд в задоволені позову відмовити( а.с.218-222). Відповідач( Київська міська рада) до судового засідання не з`явився про дату, місце та час повідомлявся належним чином. 02.01.2020 направивши відзив, який знаходиться в матеріалах справи( а.с.61-63). Третя особа (приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна) до судового засідання надала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Третя особа (приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна) до судового засідання не з`явилася про дату, місце та час повідомлялася належним чином про причини неявки суд не повідомила. 28.05.2020 [PERSON] звернулася з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до договору купівлі- продажу від 24.01.2019 вона придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до умов даного договору купівлю - продаж квартири було вчинено за 1 008 000,00грн., тобто за оплатним договором, які були нею сплачені на користь [PERSON] договір укладено у письмовій формі, сторони досягли всіх істотних умов, договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 24.01.2019 та зареєстровано право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 29986860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1749487980000. На момент вчинення даного правочину дана квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С. 04.04.2000року, зареєстровано в реєстрі за № 1207, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.12.2019( номер запису про право власності 29985335, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1749487980000. Таким чином [PERSON] набула право власності на вказану квартиру та є добросовісним набувачем. На підставі вищевикладеного просила суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] , належним набувачем квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні 09.02.2021 представник позивача за зустрічним позовом позовні вимоги підтримала та просила суд постановити рішення, яким в задоволенні первинного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Представник відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні проти наданого позову заперечив, посилаючись на те, що за повідомленням приватного виконавця Київського міського нотаріального округу Рильської Л.С. нею не посвідчувався договір купівлі- продажу від 04.04.2000 за яким нібито [PERSON] продала [PERSON] неприватизовану квартиру. Окрім того відповідно до довідки БТІ право власності на спірну квартиру за [PERSON] зареєстровано не було, тому вона не могла бути стороною правочину з відчуження квартири. Таким чином [PERSON] не може бути добросовісним набувачем, оскільки продавець [PERSON] у спосіб, що відмінний від законного набула право власності на об`єкт продажу. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.206 ЦПК України). При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст.82 ЦПК України). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації смерті Головного управління юстиції у місті Києві 01 липня 2019 року( а.с.13). На підставі ордеру №4154 серії А від 12 грудня 1980 року, який був виданий відповідно до рішення Київської міської ради народних депутатів від 4 вересня 1980 року на сім`ю із трьох чоловік, а саме: [PERSON] , її чоловіка - [PERSON] та сина - [PERSON] , таким чином [PERSON] являлася наймачем та користувалася квартирою [ADDRESS] ( а.с.24). Відповідно до листа від 06.08.2019 № 560-в, Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, вбачається, що [PERSON] зверталася до органу приватизації державного житлового фонду Оболонського району 22 серпня 2012 року( а.с.22-23). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 01 серпня 2019 року відділом реєстрації смерті Головного управління юстиції у місті Києві ( а.с. 14). Після смерті [PERSON] спадщину на підставі ст. 1268 ЦК України прийняв її син [PERSON] , оскільки він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. За життя [PERSON] не оформив свої спадкові права та не закінчив процес приватизації квартири. З роз`яснень, наданих в ч.5 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вбачається, що у разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише тоді, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Правова позиція у справі за № 6-121 цс 13: Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленною заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Позивач, є двоюрідною онукою померлої [PERSON] та двоюрідною племінницею [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , з якого вбачається, що її батьками записані [PERSON] та [PERSON] ( а.с.12). 18 липня 1987 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Памоклівською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області, після укладення шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище « [PERSON] »( а.с.17). З свідоцтва про народження [PERSON] вбачається, що її батьками були [PERSON] та [PERSON] ( а.с.17). 27 серпня 1969 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Памоклівською сільською радою Переяслав-Хмельницького району Київської області, після укладення шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище « [PERSON] »( а.с.18). З свідоцтва про народження [PERSON] та [PERSON] видно, що їхньою матір`ю була [PERSON] , тобто вони були рідними сестрами( а.с.19). 22 грудня 1973 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований відділом РАГС Подільського району в м. Києві( а.с.16). 04.07.2019 позивач у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини за законом, в якій повідомила про прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] на підставі ст. 1265 ЦК України. За змістом статей 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Відтак, позивач успадкувала право на приватизацію квартири, після смерті [PERSON] , який в свою чергу успадкував таке право після смерті своєї матері. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій 21.02.2020року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Капрова Н.Ю. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, після померлого [PERSON] у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності на дане нерухоме майно, у звізку з відсутністю інформації про реєстрацію права власності у Державному реєстрі ресових прав на нерухоме майно за спадкодавцем [PERSON] , а також у зв`язку з наявністю заборони ( арешті) даного об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно( а.с. 133-134). Окрім того позивач дізналася у січні 2019 року, квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу була продана громадянкою України [PERSON] громадянці Російської Федерації [PERSON] і остання зареєстрована власником спірної квартири, що підтверджується відповідним витягом. За інформацією, яка також була отримана позивачем від нотаріуса, зазначеному вище продажу квартири передував ще один продаж, а саме, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Ларисою Семенівною було посвідчено правочин такого змісту: [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , продала, а [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою [ADDRESS] , купила квартиру [ADDRESS] . Згідно листа від 21.08.2019 № 369/01-16 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рильської Л.С., вбачається, що 04.04.2000 за прізвищами [PERSON] та [PERSON] , дії не проводилися та не реєструвалися в реєстрі нотаріальних дій( а.с.39). Згідно довідки № 6945 від 21.02.2019 комунального підприємства Київської міської ради « Київське міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що згідно з даними реєстрових книг бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована( а.с.25). Відповідно до ст. ст.215,216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У відповідності до вимог ч.1ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 цього Кодексу). За змістом ст. 216 Цивільного Кодексу України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину. Разом з тим частиною третьою цієї статті передбачено, що загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За змістом ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на викладене, оскільки 04.04.2000 за прізвищами [PERSON] та [PERSON] , дії не проводилися та не реєструвалися в реєстрі нотаріальних дій,окрім того квартира [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована, є підстави для визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири від 04 квітня 2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильського Л.С., за яким [PERSON] продала громадянці [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Також, недійсним має бути визнаний договір купівлі-продажу квартири від 24 січня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , оскільки продавець [PERSON] у спосіб, що відмінний від законного набула право власності на об`єкт продажу. З огляду на викладене, рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги та скасувати державну реєстрацію права власності громадянки Російської Федерації [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер 45195154 від 24.01.2019 року. У п. 13 постанови пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995року « про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності надано роз`яснення: якщо квартира( будинок) не була передана у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ним права власності на неї в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено при наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 « про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив: якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права. Які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду( п.3.4.). Згідно інформації Комунального підприємства « Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права на об`єкти нерухомого майна» квартира [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. Згідно ст.. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Окрім того, право на приватизацію квартири, мають особи, які постійно проживають в цій квартирі. Для здійснення цього права особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого ч.3 ст.8 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» строку, у спадкоємців виникає право вимагати визнання за ним права власності на таку квартиру в порядку спадкування. В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] звертався до органу приватизації із відповідною заявою. Таким чином позовні вимоги про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право на завершення приватизації квартири [ADDRESS] не підлягають задоволенню. Крім того [PERSON] звернулася з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідно до договору купівлі- продажу від 24.01.2019 вона придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до умов даного договору купівлю - продаж квартири було вчинено за 1 008 000,00грн., тобто за оплатним договором, які були нею сплачені на користь [PERSON] договір укладено у письмовій формі, сторони досягли всіх істотних умов, договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 24.01.2019 та зареєстровано право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 29986860, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1749487980000. Таким чином [PERSON] набула право власності на вказану квартиру та є добросовісним набувачем. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Змістом ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. В ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст. 382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст..330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказано, що: П. 2 Судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: а) про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача) чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника; г) про визнання недійсними угод про відчуження майна та дійсними - у випадках, передбачених ч.2 ст.47 ЦК України, а також про визнання незаконними актів державних органів, органів місцевого самоврядування про неправомірне втручання у здійснення власником правомочностей щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що: П. 5: вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, викладені вище обставини, суд вважає, що визнання позивача за зустрічним позовом добросовісним набувачем не підлягає задоволенню, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 24 січня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнаний недійним. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог повністю. На підставі наведеного,

Outcome: partial