Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

В жовтні 2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мотивує тим, що 29.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №МL-504/035/2008, відповідно до умов якого позичальникові було надано кредит в сумі 229 500 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 29.05.2008 року було укладено договір поруки №SR-504/035/2008 із поручителем позичальника [PERSON] та з [PERSON] договір іпотеки №РМL504/035/2008 (майнова порука), відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: - житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходяться в м.Ізмаїлі Одеської області по [ADDRESS], загальною площею 113,40 кв.м., житловою - 45,7 кв.м., який належить іпотекодавцю на праві власності. Предметом іпотеки забезпечено всі зобов'язання позичальника перед іпотекодержателем по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положенням кредитного договору, який забезпечений іпотекою згідно з договором іпотеки № РМL504/035/2008. За договором купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 28.03.2013 р. ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором №МL-504/035/2008 від 29.05.2008 року. Кредитор умови Договору виконав в повному обсязі, проте відповідач [PERSON], платежі належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 24.09.2013 року за кредитним договором № МL-504/035/2008 від 29.05.2008 року за відповідачем виникла заборгованість з урахуванням основного боргу (кредиту), процентів, пені та штрафів, яка складає 312 242,24 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в м.Ізмаїлі Одеської області по [ADDRESS], загальною площею 113,40 кв.м., житловою - 45,70 кв.м., який належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.10.2005 року по справі №2-4636-2005 року, та зареєстровано в реєстрі за №13459252, згідно витягу №9487523 про реєстрацію прав власності на нерухоме майно виданого КП «Ізмаїльське МБТІ» 03.01.2006 року та в книзі №52/3, номер запису 94, шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право укласти договір купівлі-продажу з будь-якими особами за ціною визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. Кошти отримані від реалізації предмету іпотеки направити на погашення заборгованості за кредитним договором № РМL504/035/2008 від 29.05.2008 року перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 312 242,24 грн. Також позивач просить надати право отримувати довідки та документи та виселити всіх мешканців, які орендують, мешкають та зареєстровані за адресою предмету іпотеки. 25.03.2014 року позивач змінив позовні вимоги (а.с. 174- 178, т.1), та просив стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором № МL-504/035/2008 від 29.05.2008 року в сумі 981 639,71 грн., яка складається з суми заборгованості по кредиту в розмірі 212 744,02 грн., суми заборгованості по сплаті процентів за період з 02.06.2008 року по 28.03.2013 року в розмірі 17 687,84 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 28.03.2013 року по 17.02.2014 року в розмірі 751 207,85 грн. Крім того, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON], а саме, на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в м.Ізмаїлі Одеської області по [ADDRESS], загальною площею 113,40 кв.м., житловою - 45,70 кв.м. та земельну ділянку площею 600 кв.м., що знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, [ADDRESS], а кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, направити, на погашення заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 29.05.2008 року у сумі 981 639,71 грн., шляхом продажу предмету іпотеки згідно діючого законодавства через органи державної виконавчої служби за початковою ціною не нижче 277 296 грн. Також позивач просить виселити всіх мешканців, які зареєстровані за адресою предмету іпотеки та стягнути судовий збір з відповідачів у розмірі 3 441 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги та обставини позову підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заяв та клопотань до суду не надав. 11.06.2014 року та 24.07.2014 року [PERSON] надав суду заперечення на позовні вимоги (а.с. 13-15, 23-24 т.2), в яких вказує, що доводи позивача не можуть слугувати обставинами, які обґрунтовують позовні вимоги, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та АТ «ОТП Банк» дійсно 28.03.2013 року було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги. Також не надано докази, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» дійсно перерахувало грошові кошти на рахунок АТ «ОТП Банк» при придбанні позивачем прав вимоги за кредитним договором, договору іпотеки, договору поруки, які досліджуються при розгляді цивільного спору. Таким чином, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» взагалі не надало доказів того, що має право виступати в ролі позивача. Крім того, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не надало оригінали документів, на які посилається як на докази, що порушує вимоги ст. 64 ч.2 ЦПК України. Відповідач також звертає увагу, що АТ «ОТП Банк» не зверталося до нього з вимогами про дострокове розірвання кредитного договору з повним погашенням заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, ним постійно здійснювалися платежі в рахунок погашення заборгованості до листопада 2013 року, тобто більше п'яти років. Він тільки у зв'язку з погіршенням його матеріального стану та сімейними обставинами перестав проводити виплати за кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено, що кредит надався в сумі 229 500 грн. на строк до 29.03.2023 року, до теперішнього часу строк ще не закінчився та він в свою чергу не відмовляється від погашення заборгованості за кредитом. Також позивач вказує, що сума пені за несвоєчасне повернення кредиту, яку позивач просить стягнути - 751 207,85 грн., значно перевищує 50% від суми неповерненого кредиту та складає 360 % від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік, що порушує вимоги ст. 18 та п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже п. 4.1.1 кредитного договору є несправедливим та порушує його права. Крім того, АТ «ОТП Банк» не зверталося до відповідача з вимогами про стягнення пені в сумі 751 207,85 грн., знаючи про те, що дана сума значно перевищує тіло кредиту, а стягнення цієї суми з відповідача є порушенням його прав як споживача. З огляду на вказане, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та її представник - [PERSON] в судове засідання не з'явилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, заяв та клопотань до суду не надали, причини неявки суду не повідомили. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином у відповідності з умовами договору. При цьому відповідач, як сторона кредитного договору зобов'язаний повернути позивачу одержаний кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Згідно ст.530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. У разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (пені). Для забезпечення виконання сторонами зобов'язань за кредитним договором застосовуються будь-які види забезпечення, передбачені главою 49 ЦК України. Найбільш ефективним серед видів забезпечення виконання зобов'язань вважається застава, зокрема, іпотека, яка характеризується тим, що виконує забезпечувальну функцію; передбачає встановлення додаткового (акцесорного) зобов'язання, яким забезпечується основне зобов'язання; передбачає настання певних майнових наслідків у випадку неспроможності боржника. Іпотека є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України). За юридичною природою іпотека як вид застави є речовим зобов'язанням. Іпотека регулюється Законом України «Про іпотеку». Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом (ст.1 Закону «Про іпотеку»). Згідно статті 7 Закону України «Про іпотеку» та загальних правил, визначених статтею 572 ЦК України, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку», частини 1 статті 589 ЦК України у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.590 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № МL-504/035/2008 від 29.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] останній отримав кредит в сумі 229 500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом з плаваючою процентною ставкою FIDR та фіксованого відсотку 4,99 % річних з терміном повернення кредиту 29.05.2023 року, що підтверджується кредитною заявкою, кредитним договором та випискою з поточного рахунку [PERSON] (а.с. 9-10, 14, 26). Відповідно до п.1 кредитного договору, а саме базових умов укладеного договору, договір складається з двох частин, які нерозривно пов'язані між собою. Згідно п.1.1 частини №2 кредитного договору банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеному умовами договору, а позичальник приймає кредит, зобов'язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у кредитному договорі. Порядок виконання боргових зобов'язань за кредитним договором передбачений п. 1.5 (з підпунктами) частини №2 кредитного договору. Зокрема, відповідно до підпункту 1.5.1 частини №2 кредитного договору, погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. Нараховані в порядку, передбаченому кредитним договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в графіку повернення кредиту та сплати процентів. Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно п.3 частини №1 кредитних договорів сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитами буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка визначається як фіксований відсоток + FIRD, де фіксований відсоток дорівнює 4,99 % річних. Порядок нарахування процентів врегульовано підпунктом 1.4.1.4. пункту 1.4. частини №2 кредитного договору, відповідно до якого, проценти нараховуються у день сплати процентів, але не пізніше дати, визначеної у графіку повернення кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до кредитного договору), кожного календарного місяця на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються позичальником відповідно до п. 1.5. кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 4.1.1. частини №2 кредитного договору визначено, що за порушенняя прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) - ст. 610 ЦК України. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконував його у строк, встановлений договором або законом. У порушення зазначених зобов'язань норм закону та умов кредитних договорів, погашення частин кредиту та нарахованих за його користування процентів у передбачених графіком повернення кредиту та сплати процентів у розмірі та строк не відбувалося, тобто [PERSON] зобов'язання за вказаними договорами належним чином не виконував. Згідно ч.2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до п. 1.9.1. частини 2 кредитного договору, незважаючи на інші положення кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових та інших зобов'язань за кредитним договором ( а тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7. кредитного договору), та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. За договором купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 28.03.2013 р. ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-504/035/2008 від 29.05.2008 року (а.с. 43-44, т.1). З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 26.03.2012 року було укладено договір поруки №SR-504/035/2008 із поручителем позичальника [PERSON], за яким поручитель згідно п. 1.1 договору зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] її боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань (а.с.19-22, т.1). Пунктами 1.2, 3.1. договору поруки сторони погодили, що боржник та поручитель відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника, так і до поручителя, чи до обох одночасно. Договором поруки встановлено, що у випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором, банк має право звернутись до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі чи в частині. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором божника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань щодо несвоєчасної сплати процентів та погашення кредиту, позичальникові та поручителю банком було направлено досудові вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 24,25 т1). Як вбачається з матеріалів справи заборгованість за кредитним договором № №МL-504/035/2008 від 29.05.2008 року станом на лютий 2014 року складає 981 639,71 грн., з яких: сума заборгованості по кредиту в розмірі 212 744,02 грн., сума заборгованості по сплаті процентів за період з 02.06.2008 року по 28.03.2013 року в розмірі 17 687,84 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 28.03.2013 року по 17.02.2014 року в розмірі 751 207,85 грн. (а.с. 179 т.1) Згідно ч.1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, а відповідно до ч.2 цієї статті поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Якщо інше не встановлено договором поруки, а тому заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню також з поручителя [PERSON] Зазначений висновок щодо зменшення розміру неустойки відображено в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6 -100цс14. До визначеного позивачем розміру неустойки в частині пені підлягає застосуванню частина 3 статті 551 ЦПК України, оскільки розмір неустойки значно перевищує розмір заборгованості за кредитом та відсотками, таким чином, розмір неустойки в частині пені підлягає зменшенню до 230 431,86 грн., (212 744,02 грн. + 17 687,84 грн.) що є розумним і справедливим. В силу статті 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язанні привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. За таких обставин, суд вважає можливим позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково та стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором № №МL-504/035/2008 від 29.05.2008 року станом на лютий 2014 року складає 460863,72 грн., з яких: сума заборгованості по кредиту в розмірі 212 744,02 грн., сума заборгованості по сплаті процентів за період з 02.06.2008 року по 28.03.2013 року в розмірі 17 687,84 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 28.03.2013 року по 17.02.2014 року в розмірі 230 431,86 грн. 29.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № РМL504/035/2008 (майнова порука), згідно з п. 2.1 якого іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договору, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії. Предметом іпотеки визначено нерухоме майно та земельна ділянка площею 600,00 кв.м., що знаходяться за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул. Кошового Олега, 59 (а.с. 15-18, т.1). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедур продажу, встановленою ч.1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Сторони договору іпотеки визначили в пункті 4.4, що вартість предмета іпотеки складає 326 231 грн. Інвентаризаційна оцінка згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №18994811 складає 121 967 грн. (пункт 3.2 договору іпотеки) Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедур продажу, встановленою ч.1 ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. За змістом положень статей 33, 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до частини 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку». Вимога з повідомленням про усунення порушення зобов'язань за кредитним договором, як це передбачено п.п. 6.4.2 договору іпотеки направлялась на ім'я [PERSON] 17.12.2013 року. (а.с. 101) Дані обставини також підтверджені поясненнями [PERSON] в зустрічному позові а.с. 85 т.1 зворот. Однак відповідачі не сплатили заборгованість за кредитним договором. Відповідно до положень ст.6 Закону України «Про іпотеку», до предмету іпотеки також входить земельна ділянка, площею 600 кв.м., на якій розташований вищевказаний житловий будинок. За таких обставин, позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON], а саме, на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в м.Ізмаїлі Одеської області по [ADDRESS], загальною площею 113,40 кв.м., житловою - 45,70 кв.м. та земельну ділянку площею 600 кв.м., що знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, [ADDRESS] підлягають задоволенню, оскільки вони обґрунтовані. Частиною ч. 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно ч.1 ст. 49 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України -звернення стягнення на передачі в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 43 постанови від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України „Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Однак представником позивача не вказано конкретно осіб, які підлягають виселенню з квартири, позовні вимоги про це до них не пред'являлися, в ході розгляду справи вони до участі у справі у якості співвідповідачів не притягувались, а також не надано доказів направлення вимоги про звільнення житлового приміщення, тому вимоги в частині виселення мешканців задоволенню не підлягають. Як роз'яснено в п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положення п.4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та вся його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення викових дій. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати стягуються з відповідачів.

Outcome: partial