Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

В липні 2013 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому посилаючись на протиправність укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору дарування просила суд визнати такий договір недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що за час подружнього життя з [PERSON] ними було збудовано житловий будинок за адресою [ADDRESS], що в подальшому рішенням суду було поділено між сторонами в рівних частинах. В подальшому [PERSON], не повідомивши установу ММБТІ про існування рішення суду, та видаючи себе за власника всього спірного житлового будинку уклав із [PERSON] договір дарування, відповідно до умов якого розпорядився всім будинком та подарував його [PERSON], хоча на думку позивача не мав на такі дії повноважень, оскільки на час укладення договору дарування йому належало право власності лише на 1/2 частину будинку, чим фактично позбавив позивача права власності на належну їй за рішенням суду 1/2 частину житлового будинку. В подальшому позивач на підставі згадуваного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва звернулась до Державної реєстраційної служби та за нею було зареєстровано право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку. Щодо строків позовної давності, то позивач заначала про те, що довідалась про порушення її прав та інтересів лише в листопаді 2012 року, а тому просила суд визнати поважними причини пропуску строків позовної давності. Посилаючись на те, що на теперішній час між сторонами існує спір про право власності щодо житлового будинку за адресою: [ADDRESS], позивач, в останній редакції позовних вимог, просила суд визнати недійсним договір дарування №1619 від 12.06.2007 року та зобов'язати МБТІ анулювати реєстрацію в реєстрі нерухомого майна право власності на житловий будинок по [ADDRESS] в розмірі 1 цілої частини за [PERSON] Відповідач [PERSON] звернулась до суду з письмовими запереченнями проти позову в яких посилалась на те, що позивачем своєчасно не було зареєстровано у КП ММБТІ вказане у позові рішення суду щодо поділу спірного житлового будинку між позивачем та [PERSON], а отже і право власності на нерухоме майно у неї не виникло. Разом з тим відповідач вказувала, що позивачем до нотаріуса було надано письмову згоду на дарування [PERSON] [PERSON] вказаного житлового будинку, позивач неодноразово публічно висловлювала намір на дарування житлового будинку нащадкам, та могла (мала) дізнатись про те, що відповідач [PERSON] подарував [PERSON] весь спірний житловий будинок, та оскільки договір дарування було укладено в 2007 році, просила суд застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності та відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали, позивач наполягала на тому, що не надавала своєї згоди на дарування належної їй частини будинку по [ADDRESS] в м. Миколаєві, оскільки в той день погано себе почувала та вважала що підписує дозвіл на відчудження чоловіком належної йому ? частки будинку, просила суд задовольнити позов. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказували на те, що спірний договір дарування укладено відповідно до вимог закону та підстави для визнання його недійсним - відсутні, разом з тим просили суд застосувати наслідки пропущення позивачем строків позовної давності. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] повідомили суд про те, що позивач неодноразово в їх присутності висловлювала намір подарувати належну їй частину спірного домоволодіння відповідачу [PERSON], однак суд критично розцінює пояснення [PERSON], оскільки вона є подругою відповідача [PERSON] Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив наступні обставини справи та кореспондуючі ним правовідносини. Відповідно до договору про право забудови №3-3620 від 18.06.1974 року [PERSON] був власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що було розірвано 12.06.2002 року. Відповідно до Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.04.2002 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ домоволодіння за адресою: [ADDRESS], право власності на яке було зареєстроване за [PERSON], було визнано сумісно нажитим майном подружжя та за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності по 1/2 частині спірного майна. Вказане рішення було ухвалено в присутності сторін по справі та не було ними оскаржене, законної сили набуло 13.05.2002 року. Відповідно до наданих сторонами пояснень жодна із сторін не звернулась до органів БТІ за реєстрацією свого права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння. 12.06.2007 року [PERSON] діючи від свого імені та [PERSON] уклади договір дарування відповідно до умов якого [PERSON] подарував [PERSON] ціле домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом ММНО [PERSON] та з наданих на запит суду копій документів, на підставі яких нотаріусом було посвідчено вказаний правочин вбачається наступне: оскільки жодна із сторін не зареєструвала в органах БТІ рішення Центрального районного суду м. Миколаєва 12.04.2002 року, за відомостями вказаної установи станом на 06.06.2007 року право власності на спірне домоволодіння було зареєстроване за [PERSON], про що свідчить надана до суду копія витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №14799163. Окремої уваги заслуговує й заява вчинена від імені [PERSON], та посвідчена вказаним нотаріусом, відповідно до змісту якої позивач надає згоду на дарування [PERSON], [PERSON], житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], що не можна розглядати як довіреність, або відмову від визнаного за позивачем за рішенням суду права власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння. Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1158853 від 12.03.2013 року, за [PERSON] на підставі вищедослідженого рішення суду від 12.04.2002 року, Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №838725 від 12.03.2013 року за позивачем було зареєстровано право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1, ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних осіб в межах заявлених нами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини справи, що були встановлені рішенням суду яке набуло законної сили, мають преюдиціальне значення для розгляду цієї справи та не потребують додаткового доказування. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його нійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином укладення договору дарування можливо лише за наявності права власності на предмет дарування (дарунок) у дарувальника. Натомість рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.04.2002 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння в [ADDRESS]; право власності на іншу 1/2 частину того ж домоволодіння визнано за [PERSON] Відповідно до ст. 14 ЦПК України та Постанови ПВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» рішення суду, що набули законної сили є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України. Таким чином на час укладення спірного договору дарування, 12.06.2007 року, [PERSON] фактично мав у власності 1/2 частину спірного домоволодіння, та приховав цей факт, використавши при укладенні правочину застарілий запис, що містився у відповідному реєстрі КП ММБТІ, не повідомляючи нотаріуса, що здійснював реєстрацію правочину про існування зазначеного рішення суду, та за результатом таких дій розпорядився майном, що не належало йому, а саме - 1/2 частиною спірного домоволодіння, право власності на яку було визнано за позивачем. Виходячи з викладеного суд доходить висновку про те, що [PERSON] не мав повноважень на укладення договору дарування від 12.06.2007 року, всього домоволодіння, оскільки був власником лише його частини, а за такого відповідно до положень ст. 215-217 ЦК України, такий договір підлягає визнанню частково недійсним в частині дарування [PERSON] 1/2 частини спірного домоволодіння, при цьому в іншій частині договір слід залишити без змін, оскільки його йукладено у відповідності до вимог закону. Разом з тим надаючи оцінку доказам суд зауважує про те, що по при висловлювані позивачем наміри на дарування належної позивачу 1/2 частини домоволодіння, про що йшлося в поясненнях свідків, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки за текстом спірного договору дарування дарувальником категорично визначено [PERSON], та відсутні будь-які відомості про те, що вказана особа діє і від імені позивача. Щодо пропуску позивачем строків позовної давності та застосування наслідків такого пропуску, то суд зазначає наступне: відповідно до наданих позивачем пояснень, останній стало відомо про порушення її майнових прав лише 01.05.2013 року з відповіді КП ММБТІ, що з врахуванням постійного та безперешкодного проживання позивача у спірному домоволодінні позивача, яке не заперечувалось відповідачами, та в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає, дає підстави вважати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити такий строк. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені нею судові витрати в розмірі 57,35 грн., з кожного.

Outcome: partial