Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить відшкодувати за рахунок держави України матеріальну та моральну шкоду, заподіяну незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, а саме: 104 881,4 грн. у відшкодування моральної шкоди, 9690 грн. у відшкодування майнової шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 31 травня 2017 року вироком Городенківського районного суду Івано-Франківської області позивача визнано винним за ч.1 ст.296 КК України та засуджено до покарання - штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому вразі становить 10 200 грн., а також стягнуто на користь потерпілого 750,04 грн. на відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди, 2000 грн. на відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди, крім цього з позивача стягнуто в користь потерпілого процесуальні витрати - на оплату правової допомоги за складання позовної заяви в сумі 500 грн. та в користь держави з позивача стягнуто 551,20 грн. судового збору. 27 липня 2017 року апеляційним судом Івано-Франківської області вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 31.05.2017 залишено без змін. 21 вересня 2017 року ухвалою Городенківського районного суду Івано-Франківської області позивачу покарання призначене вироком Городенківського районного суду від 31.05.2017 у виді штрафу в розмірі 600 н.м.д. громадян, що в грошовому виразі становить 10200 грн., у зв`язку з його несплатою у встановлений законом строк, було замінене покаранням у виді 240 годин громадських робіт. До відбування покарання у виді громадських робіт позивач по розпорядженню Городенківської міської ради № 148 від 24.11.2017 приступив з 24.11.2017 та відбув ці роботи в повному обсязі. 20 листопада 2018 року колегія суддів Першої судової падати Касаційного кримінального суду Верховного суду вирок Городенківського районного суду від 31.05.2017 та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.07.2017 щодо позивача змінила - перекваліфікувала дії позивача за які позивач був засуджений та повністю відбув призначене судами першої та апеляційної інстанції покарання з ч.1 ст.296 КК України на ч.1 ст.125 КК України і призначила позивачу покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Після повернення справи з Верховного суду, Городенківський районний суд направив на виконання Постанову Верховного суду. Відділ Городенківського районного сектору філії ДУ "Центр пробації" в Івано-Франківській області звернувся до Городенківського районного суду з приводу роз`яснення порядку та способу виконання вказаного судового рішення. Натомість, Городенківським районним судом відмовлено в задоволенні подання Центру пробації про надання роз`яснення щодо виконання вироку суду від 31.05.2017. Виходячи з вищевикладених фактичних даних, позивач виконав громадських робіт (якщо б не сплатив штрафу в сумі 30 н.м.д. громадян, до якого позивач, як вбачається, законно засуджений) в 20 разів більше, ніж мав би виконати у випадку, якщо б позивача не було незаконно засуджено і була б у позивача несплата штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та відсутності підстав для розстрочки його виплати, тобто, виходячи з арифметичних розрахунків позивач незаконно відпрацював на громадських роботах на суму 10200 грн - 510 грн. = 9690 грн., з чого випливає, що держава отримала протиправну вигоду з позивача на вказану суму. Позивач згоден понести покарання за Постановою Верховного суду, оскільки дане судове рішення є законним та обґрунтованим. Однак, не може нести двічі покарання за один і той же злочин. Оскільки за ч.1 ст.296 КК України позивача засуджено незаконно, йому повинні повернути матеріальну шкоду та сплатити моральну шкоду. Матеріальна шкода полягає у тому, що позивачу внаслідок несправедливого засудження призначене покарання суворіше, ніж передбачено законом. Позивачу призначено місцевим судом покарання у виді штрафу, розміром 10200 грн., однак через скрутне матеріальне становище це покарання було замінене на громадські роботи, які він виконував на всю суму. Позивач внаслідок несправедливого покарання, яке призначене через неправильну кваліфікацію його дій, зазнав матеріальної шкоди на суму 9690 грн. Як встановлюється, позивач незаконно перебував під слідством і судом з моменту оголошення йому підозри за ч.1 ст. 296 КК України, тобто з 16.10.2016 по 20.11.2018, отже - два роки один місяць і чотири дні . То позивач має право на відшкодування йому за 25 (4/30) місяців моральної шкоди не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць незаконного перебування під слідством чи судом. Мінімальна заробітна плата в Україні на момент подачі позову 4173 грн/міс., звідки слідує, що позивач має безумовне право на відшкодування моральної шкоди, що в грошовому еквіваленті становить не менше 4173 грн./міс. х 25 (4/30) місяців = 104 881,4 грн. Від прокуратури Івано-Франківської області, через поштове відділення, 08.01.2020 до суду поступив відзив на позовну заяву. В поданому відзиві просять суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити з підстав зазначених у відзиві. Управлінням Державної казначейської служби України у Городенківському районі Головного управління ДКС України в Івано-Франківській області подано, через канцелярію суду, 04.02.2020 відзив на позовну заяву, в якому просять суд відмовити позивачу у позові та задоволенні позовних вимог за рахунок коштів Державного бюджету України в повному обсязі. Ухвалою суду від 29 жовтня 2020 року залучено до участі в справі як представника відповідача Держави України - Міністерство юстиції України та замінено прокуратуру Івано-Франківської області на Івано-Франківську обласну прокуратуру в якості правонаступника відповідача. Івано-Франківською обласною прокуратурою, через поштове відділення, подано до суду відзив на позовну заяву . В поданому відзиві просять суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити з підстав зазначених у відзиві. Південно-Західним міжрегіональним управлінням міністерства Юстиції (м. Івано-Франківськ) подано до суду, через поштове відділення, відзив на позовну заяву. В поданому відзиві просять суд приєднати відзив до матеріалів справи та врахувати при прийнятті рішення. У задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. В судовому засіданні 29.06.2021 представник позивача - адвокат Вань І.Р. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представник Міністерства юстиції України Грещук Ю.З. в судовому засіданні 29.06.2021 в задоволенні позовних вимог [PERSON] просила відмовити з підстав зазначених в поданому відзиві. В судовому засіданні прокурор Сорочихін О.В. просив в задоволенні позову відмовити повністю. В судове засідання 10.08.2021 позивач та представник позивача - адвокат Вань І.Р. не з`явилися. В матеріалах справи наявне подане представником позивача - адвокатом Вань І.Р. клопотання про продовження (завершення) розгляду справи за відсутності сторони позивача. Просять суд позовні вимоги позивача задовольнити. Представник Державної казначейської служби України в судові засіданні призначені по справі не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляд справи ДКС України була повідомлена у встановленому законом порядку. В судовому засіданні 10.08.2021 представники відповідачів : прокурор Сорочихін О.В. та Грещук Ю.З. не заперечили щодо продовження розгляду справи за відсутності представника позивача, яка подала заяву про продовження розгляду справи без її участі. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги [PERSON] , вислухавши учасників справи, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст. ст.15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивача було визнано винним за ч.1 ст.296 КК України згідно вироку Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 31.05.2017 року в справі №342/1121/16-к та застосовано міру покарання у вигляді штрафу 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.07.2017 року даний вирок було залишено без змін. Ухвалою суду від 21.09.2017 року штраф було замінено позивачу на громадські роботи. Дана заміна була проведена зі згоди [PERSON] і ухвала суду ним не оскаржувалась. Постановою Верховного Суду від 20.11.2018 року вирок Городенківського районного суду Івано-Франківської області та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області по справі № 342/1121/16-к було змінено. Дії [PERSON] було перекваліфіковано із ч.1 ст. 296 КК України на ч.1 ст. 125 КК України та визначено міру покарання у вигляді штрафу 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Тобто рішення про скасування вироку чи ухвали апеляційного суду по справі 342/1121/16-к Верховним Судом не виносилось, як і не виносилось рішення про визнання невинуватим [PERSON] . В період часу поки тривав судовий розгляд справи Верховним Судом за касаційною скаргою яку подав особисто [PERSON] , уже після заміни йому ухвалою суду від 21.09.2017 покарання із штрафу на громадські роботи, ним було відбуто громадські роботи, що підтверджується інформацією наявною в матеріалах кримінальної справи №342/1121/16-к. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено правовий висновок такого змісту: суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на зазначені правові норми, та встановлені факти та відповідні їм правовідносини, безпідставними є посилання позивача на його незаконне засудження Городенківським районним судом вироком від 31.05.2017 року, який був залишений без змін ухвалою апеляційного суду, до покарання у вигляді штрафу за ч.1 ст.296 КК України, оскільки постановою Верховного Суду цей вирок та ухвала апеляційного суду не були визнано незаконним, а тільки Верховним Судом було змінено вирок в частині кваліфікації дій [PERSON] та перекваліфіковано із ч.1 ст. 296 КК України на ч.1 ст.125 КК України із визначенням міри покарання у вигляді штрафу, тільки в розмірі відповідно до санкції ст.125 КК України. Тобто Верховним Судом рішення про незаконне засудження [PERSON] вироком від 31.05.2017 року фактично не приймалось. Відповідно покликання позивача на спричинення йому моральної шкоди за незаконне засудження, без обґрунтування та доведення в чому саме вона полягає, зважаючи тільки на зміну кваліфікації його дій за іншою статтею КК України Верховним Судом та визначення покарання у вигляді штрафу в іншому розмірі ніж визначив суд першої інстанції, є необґрунтованим та безпідставним. В судовому засіданні не встановлено і відомостей про сплату штрафу позивачем у більшому розмірі ніж визначено Верховним Судом чи про відбуття ним покарання за одне і те ж кримінальне правопорушення двічі. Оскільки в матеріалах кримінальної справи № 342/1121/16-к відсутня інформація про сплату штрафу після винесення рішення Верховним судом та не наданої такої інформації і під час розгляду даної справи. Що також не дає суду підстав для стягнення коштів з Держави України за спричинену шкоду позивачу, без зазначення в чому вона полягає та без належного її обґрунтування. В матеріалах кримінальної справи міститься тільки інформація про відбуття позивачем покарання у виді громадських робіт, якими йому було замінено покарання у вигляді штрафу після набрання вироком від 31.05.2017 законної сили. У статтях 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись в порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. Отже, законність процесуальних судових рішень і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду. Аналіз зазначених положень свідчить про те, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з розглядом конкретної справи, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Тому покликання позивача на неправомірне (незаконне) відбуття ним покарання у виді громадських робіт, як на підставу для задоволення частини даного позову, є необгрунтованим і не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи. Оскільки вироком від 31.05.2017 року йому було визначено міру покарання саме у вигляді штрафу і цей вирок було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.07.2017 року. А вже в подальшому, в ході виконання вироку який набрав законної сили, засуджений [PERSON] не сплатив штраф у визначеному судом розмірі і йому було замінено штраф на громадські роботи. Заміна проведена згідно ухвали суду від 21.09.2017. Така заміна не заперечувалась [PERSON] під час розгляду клопотання з цього приводу. Також ніким не оскаржувалось цього рішення суду в апеляційній інстанції. А касаційна скарга по справі №342/1121/16-к вже була подана [PERSON] після прийняття ухвали про заміну штрафу на громадські роботи, з чим він був фактично згідний на час заміни. Тобто позивач оскаржуючи вирок та ухвалу апеляційного суду до касаційної інстанції, вже знав про заміну йому штрафу на громадські роботи і не заперечував проти цього. Зокрема це підтверджується тим, що він не оскаржував ухвалу суду, якою йому було замінено штраф на громадські роботи. З чого випливає, що позивачем не доведено на даний час необхідності безумовного стягнення з Держави України понесеної ним матеріальної чи моральної шкоди за період відбуття громадських робіт, оскільки ним також не обґрунтовано належними доказами в чому полягає спричинена йому шкода і чиїми діями вона йому спричинена. Однак судом береться до уваги те, що фактично [PERSON] після заміни штрафу розмір якого становив 10 200 грн. на 240 годин громадських робіт, відбув громадські роботи у визначеному розмірі. А у постанові Верховного Суду після зміни кваліфікації дій [PERSON] було призначено покарання у значно меншому розмірі ніж було зазначено у вироку суду від 31.05.2017. Тому суд приходить до переконання, що його позов підлягає до задоволення тільки в частині відшкодування за відпрацьовані громадські роботи у перерахунку спів мірному до розміру штрафу який йому було замінено та з врахуванням розміру штрафу визначеного постановою Верховного Суду, а саме йому слід відшкодувати з державного бюджету 9690 грн. за відпрацьовані ним громадські роботи. Судом критично оцінюються і твердження представника МЮ України, що вони не є належним відповідачем в справах про стягнення шкоди в справах за позовом до Держави України. Оскільки відповідно до ст. 4 ст.58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. За змістом частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Окрім цього відповідно до ст. 174 ЦК України держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. При цьому, відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно - правових документах. Згідно підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 оскільки одним з основних завдань Мінюсту є забезпечення представництва інтересів держави у судах України, здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, позов [PERSON] підлягає до задоволення тільки в частині сплати йому з державного бюджету 9690 грн. за фактично відпрацьовані громадські роботи, які йому було замінено через несплату штрафу після набрання законної сили вироку суду від 31.05.2017, а в іншій частині позову слід відмовити, оскільки доводи зазначені позивачем як на підставу стягнення моральної шкоди за незаконне засудження судом не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, так як позивачем не доведено спричинення йому будь-якої шкоди через незаконне засудження, у зв`язку із відсутністю самого факту незаконного засудження, відповідно до чого, його вимоги в цій частині не підлягають до задоволення, а з приводу стягнення шкоди за неправомірне відбуття ним громадських робіт то в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити, оскільки незаконність (неправомірність) їх відбуття також не доведена позивачем під час розгляду цієї справи та не обґрунтованими належними і допустимими доказами. На підставі наведеного,

Outcome: partial