Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач в позові вказує, що 23.03.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та фізичною особою резидентом України, яким є [PERSON] укладено кредитний договір № ВLаЖГА00065168 . Згідно пункту 1.2. загальної частини договору, позивач надав відповідачці грошові кошти, а відповідачка зобов'язалася повернути кредит та сплатити банку плату за користування кредитними коштами, комісії та можливі санкції. Сума кредиту 9500 грн. Термін повернення кредиту до 23.03.2014 року. Процентна ставка за договором встановлена на рівні 17 % річних . Щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом становить 1,75 % від суми кредиту. Позивач зі своєї сторони виконав договірні зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, а відповідачка від виконання зобов'язань ухиляється. Відповідачка порушила свої зобов'язання, щодо щомісячного повернення частини кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідачки відповідно до розрахунку заборгованості станом на 05.08.2015 року становить 38538,27 грн. У добровільному порядку відповідачка не виконує взяті на себе зобов'язання, передбачені кредитним договором. Тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача на підставі довіреності Ключинський К.Л., в судове засідання не з'явився, однак в матеріалах справи наявне клопотання, в якому просить розгляд справи проводити за його відсутності, позов підтримує у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON]- адвокат Ткаченко Т.В. в судове засідання не з'явилася, згідно заяви, наявної в матеріалах справи, просить справу розглянути за її відсутності позовні вимоги визнає в частині стягнення з [PERSON] кредиту в сумі 4540,88 грн. та відсотків в сумі 2017,18 грн. В частині стягнення комісії за РО в сумі 2493,75 грн. та плати за пропуск платежів в сумі 29486,46 грн. просить відмовити, з мотивів наведених у запереченні проти позову. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 23.03.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та фізичною особою резидентом України, яким є [PERSON] укладено кредитний договір № ВLаЖГА00021278. Згідно пункту 1.2. загальної частини договору, позивач надав відповідачці грошові кошти - кредит, а відповідачка зобов'язалася повернути кредит та сплатити банку плату за користування кредитними коштами, комісії та можливі санкції. Сума кредиту 9500 грн. Термін повернення кредиту - 23.03.2014 року (п.п.1., 2. спеціальної частини договору). Згідно п.3 спеціальної частини договору процентна ставка за договором встановлена на рівні 17 % річних. Щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом становить 1,75 % від суми кредиту, що відповідає умовам п.4 спеціальної частини договору. Відповідно до п.п.2.4.1. загальної частини договору проценти розраховуються у валюті кредиту, виходячи з фактичної суми наданих кредитних коштів і строку кредитування, із розрахунку рік рівний 360 дням, місяць 30 дням. У відповідності до п. 2.5.2. загальної частини договору, позичальник зобов'язується не пізніше дати, встановленої в графіку, поповнювати рахунок банку, вказаний у п.6 спеціальної частини договору, у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за сум платежів, встановлені в графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом. Згідно з п.п. 3.3.2. загальної частини договору позичальник зобов'язаний щомісячно виконувати свої боргові зобов'язання відповідно до графіку в порядку, передбаченому п. 2.5. загальної частини договору. Відповідачка порушила свої зобов'язання, щодо щомісячного повернення частини кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно пункту 4.3. договору у випадку прострочення позичальником сплати за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. У відповідності до п.4.3. договору загальна сума заборгованості відповідачки [PERSON] відповідно до розрахунку заборгованості станом на 26.08.2015 року становить 35538,27 грн. в тому числі: -кредит- 4540,88 грн.; -відсотки- 2017,18 грн.; -комісія за РО- 2493,75 грн.; -плата за пропуск платежів -29486,46 грн. Однак, відповідно до ч. 4, п. 4 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Кредитодавцю забороняється вимагати стягнення будь-яких сум, не зазначених у договорі про надання споживчого кредиту. Так, в кредитному договорі не зазначено таких платежів як комісія за РО та плата за пропуск платежів, які згідно договірних умов відповідачка [PERSON] зобов'язана здійснити на користь банку. Між тим, у п. 4.3 договору, на який посилається позивач як на підставу стягнення з відповідачки заборгованості у цій частині йдеться про стягнення пені за прострочення сплати позичальником платежів за графіком. Окрім того, що «плата за пропуск платежів», яка не передбачена договором та про стягнення якої просить позивач та пеня (про стягнення якої позивач не просить) не є ідентичними поняттями, - пеня у зазначеному позивачем розмірі не може бути стягнута з відповідачки з наступних підстав. Пункт 4.3 кредитного договору не може бути застосовано без взаємозв'язку із пунктом 4.4 цього договору. Так, у п. 4.3 договору йдеться про право вимоги від позичальника додаткової сплати пені. А у п. 4.4. договору визначається порядок використання цього права: «Застосування або незастосування пунктів цього договору, в якому встановлюється порядок та розмірі неустойки (штраф, пеня) за невиконання та/або неналежне виконання позичальником договору, є правом банку. Позичальник зобов'язаний сплатити нараховану йому на умовах цього договору суму штрафів на першу письмову вимогу банку». Отже нарахування та вимога сплати неустойки не може бути здійснено автоматично, так як залежить від волевиявлення позивача щодо використання або невикористання цього свого права, про що він зобов'язаний повідомити позичальника письмово. Тобто позивач сам вніс до договору преюдиційний порядок вимоги сплати позичальником неустойки шляхом направлення йому письмової вимоги, із якої позичальнику має бути відомо, що банк вимагає від нього сплати неустойки. І лише у разі невиконання вимоги банку, останній може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, як-то передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України. Письмової вимоги про сплату пені, штрафу тощо банк відповідачці не направляв та доказів протилежного суду не надав. Відповідачці не було відомо, що банк бажає використати своє договірне право на нарахування та сплату неустойки. Таким чином, позивачем не доведено порушення відповідачкою його договірного права в частині несплати неустойки, а відтак така позовна вимога є передчасною та не може бути задоволена судом. Відповідно до ст. 616 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Як вбачається із наведених обставин, банк після припинення розрахунків відповідачки за договором, яке сталося у січні 2013 року, не повідомив позивачку про нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов'язань та про отримання від неї цих коштів. Між тим звернувся за стягненням цих коштів до суду через два з половиною роки від порушення відповідачкою строків погашення боргових зобов'язань. Тим самим сприяв збільшенню заборгованості у декілька разів. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором - є несправедливою умовою договору, застосування яких заборонено законом (ч. 1 даної статті закону). Крім того, позивач нарахував «плату за пропуск платежів» за весь період з часу виникнення заборгованості відповідачки, в той час як законом (п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України) для вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлений скорочений, річний строк позовної давності. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] підлягає стягненню загальна сума заборгованості в розмірі 6558,06 грн., з яких: кредит-4540,88 грн.; відсотки-2017,18 грн. В задоволенні вимог позивача про стягнення комісії за РО в сумі 2493,75 грн. та плати за пропуск платежів в сумі 29486,46 грн., суд вважає необхідним відмовити в зв'язку з їх необхідністю. На підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладення фізичних осіб за №63 від 20.03.2015 р. розпочата процедура ліквідації Публічного Акціонерного Товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (ПАТ «ВіЕйБі Банк) та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації Департаменту врегулювання неплатоспроможності банків - Славкіну Марину Анатоліївну. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, що ліквідується, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема : виконує повноваження органів управління банку. Згідно п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації у банку, від сплати судового збору звільняється. У відповідності до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідачки [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial