Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

В червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому вказував, що 07.06.2016 року його звільнено з посади механіка автотранспортного цеху КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради згідно наказу №61к/тр за ч. 3 ст. 40 КЗпП України з зазначенням підстави звільнення: за систематичне і тривале та неналежне невиконання посадових обовязків, покладених посадовими інструкціями, що спричинило фінансових збитків підприємству. Посилаючись на те, що позивач пропрацював на підприємстві більше чотирьох років, постійно отримував преміальні, має відповідну освіту та жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності, вказував про відсутність підстав для звільнення ч. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання посадових обовязків, у зв"язку з чим позивач просив: визнати незаконним та скасувати наказ №61-К/тр від 07.06.2016 в частині його звільнення, поновити його на посаді механіка автотранспортного цеху, зобов"язати відповідача виплатити грошову компенсацію у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.06.2016 по дату поновлення на посаді та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 3 тис. грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.02.2012 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду механіка автотранспортного цеху КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, що підтверджується копією витягу з наказу №18-к від 20.02.2012 року (а.с.39). Згідно з наказом №61-К/тр від 07.06.2016 року [PERSON] звільнено з роботи з посади механіка автотранспортного цеху КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради з 07.06.2016 року за систематичне і тривале неналежне виконання посадових обовязків, покладених посадовими інструкціями, відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України (а.с.7). Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення. Відповідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП підставами, працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП) і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року. Проте, в наказі про звільнення позивача з роботи не конкретизовано ні дату відсутності позивача на роботі, ні в чому полягає систематичне невиконання (порушення) ним трудових обов'язків. Документів на обґрунтування таких обставин, а також доказів про застосування до позивача дисциплінарного або громадського стягнення до видання наказу про звільнення, відповідачем не надано. Враховуючи викладене, суд вважає, що наказ про звільнення з роботи слід визнати незаконним та скасувати, а позивача поновити на роботі. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної, роботи, але не більш як за один рік. У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.8 р.4 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Відповідно до довідки про заробітну плату (а.с.40), за квітень 2016 року заробітна плата позивача складає - 4103,18 грн., за травень 2016 року 4785,00 грн., а середня заробітна плата за один робочий день складає 222,20 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.06.2016 року по 28.09.2016 року (день фактичного розрахунку), який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача становить: 79 робочих днів х 222,20 грн. = 17533 грн. 80 коп. Відповідно до ст. 237-1 ЦПК України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві фізичних і моральних страждань, з урахуваннями у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Оскільки факт порушення законних прав позивача на своєчасну та регулярну оплату праці у встановлені ст. 115 КЗпП України строки доведений, це призвело до моральних страждань позивача, а тому суд, виходячи з принципів розумності і справедливості, вважає за можливе заявлені вимоги щодо відшкодування завданої моральної шкоди задовольнити частково у розмірі 500 грн. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1653,6 грн.

Outcome: partial