Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить суд стягнути з відповідача ПАТ «ПІВДГЗК» на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням в сумі 109620,00гривень, без врахування утримання податку на доходи фізичних осіб. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, просять в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю вимог. Представники третіх осіб - ВВД ФССНВУ м.Кривого Рогу, і ПАТ «АМКР» в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно у встановленому законом порядку, заперечень не надали. Позивач [PERSON] до суду не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно у встановленому законом порядку, згідно договору про надання правової допомоги від 07.05.2015 року доручив представництво своїх інтересів в суді адвокату [PERSON], та надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності /а.с.42-44/. Представник позивача за договором - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та суду пояснив, що позивач [PERSON] в період з 16.01.2002 року по 22.07.2008 року працював на па підприємстві відповідача ПАТ «ПІВДГЗК» машиністом крана (кранівником). Тривала праця в несприятливих умовах викликала у нього хронічну радикулопатію L 5 справа в стадії неповної ремісії з помірними статико - динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, яка за результатами розслідування була визнана професійним захворюванням. Відповідно до п.17 Акту розслідування причин виникнення професійного захворювання, хронічного професійного захворювання № 37 від 30.10.2014 року, причиною виникнення у позивача професійного захворювання було визнано тривалу роботу в умовах вимушеної робочої пози. За результатами огляду МСЕК від 03.02.2015 року ступень втрати професійної працездатності позивача у зв'язку з професійним захворюванням, була визначена у розмірі 15 %. Згідно з висновками МСЕК позивачу призначено користування виробами медичного призначення, зокрема користування палицею та носіння фіксуючого поясу на поперек. Професійним захворюванням позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у наступному. У зв'язку з професійним захворювань позивач у значній мірі втратив здоров'я. Стан його здоров'я змушує позивача постійно проходити курси медикаментозного лікування, на що він витрачає свій вільний час, який раніше використовував на особисте життя, спілкування з друзями та знайомими, родичами тощо, що завдає позивачеві моральних страждань. Стійке погіршення здоров'я змусило позивача корінним чином змінити свій уклад життя, а саме відмовитись від занять спортом, відвідування культурних заходів, оскільки під час пересування, тривалої ходи позивач відчуває сильну фізичну біль в області попереку. Відчуття того, що позивач у значній мірі втратив здоров'я і тому ніколи не буде здоровою людиною, постійно його переслідують, що завдає йому додаткових моральних страждань. Також, позивача постійно переслідує фізичний біль, який посилюється при зміни погодних умов, у нічний час, при ходьбі. Отже, наслідки професійного захворюванням вимагають від позивача додаткових зусиль для організації мого життя. Загальний стан здоров'я позивача обмежує його можливості у реалізації своїх професійних знань та здібностей. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я він був звільнений з роботи, внаслідок чого його матеріальний стан суттєво погіршився. Неспроможність у повній мірі задовольнити свої нагальні потреби та потреби своєї сім'ї завдають позивачеві додаткових моральних страждань Як зазначив представник позивача, відповідач порушив права позивача [PERSON] на належні, безпечні і здорові умови праці гарантовані ч.4 ст.43 Конституції України. Крім того, відповідачем порушено ст. 13 Закону України «Про охорону праці», оскільки роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Тому роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідальність відповідача за відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров,ю позивача, передбачена ст.ст. 153,173,237-1 КЗпП. Таким чином, представник позивача вважає, що обов,язок щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, має бути покладений на ПАТ»ПІВДГЗК», як на роботодавця, вину якого встановлено матеріалами розслідування професійного захворювання. Представник позивача просить врахувати, що до професійного захворювання позивач зазнав трудового каліцтва на виробництві відповідача, та йому була встановлена втрата професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва, яка на цей час зменшилась з 60% до 30%. Зазначив, що трудове каліцтво також сприяло розвитку та загостренню професійного захворювання, тому вони і звертаються з позовом саме до ПАТ «ПІВДГЗК». До ПАТ «АМКР», під час праці позивача на якому, було встановлено професійне захворювання, вони також будуть звертатися з позовом про відшкодування моральної шкоди, окремо, та не бажають вирішувати це питання в цьому процесі. Розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу, враховуючи стан його здоров'я, характер захворювання, тривалість фізичних та моральних страждань, та вкрай негативні наслідки для позивача, викликані професійним захворюванням, позивач оцінює в розмірі 109 620,00 грн, виходячи із наступного розрахунку: 1218 грн. (розмір мінімальної заробітної плати станом на дату подання позову) х 15 (відсотки втрати професійної працездатності) х 6 (кількість років роботи під впливом шкідливих факторів). Зазначену суму, без утримання податку на доходи фізичних осіб, представник позивача і просить стягнути з відповідача. Представники відповідача ПАТ «ПІВДГЗК» проти позову заперечують, посилаючись на те, що на їх думку у позивача відсутні правові підстави для звернення до суду з позовом, вважають, що положення ст. 237-1 КЗпП не поширюються на правовідносини осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності та господарювання, і які підлягають загальнообов'язковому державному страхуванню, пов'язані з відшкодуванням моральної шкоди у зв'язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які призвели до втрати працездатності. Ст.153 КЗпП також не є самостійною підставою для покладання на роботодавця обов'язку по відшкодуванню працівнику моральної шкоди заподіяної умовами виробництва, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності. Відповідно до ст. 255 КЗпП України, види матеріального забезпечення та соціальних послуг за загальнообов'язковим державним страхуванням працівникам, а в деяких випадках і членам їх сімей, умови їх надання та розміри визначаються законами України з окремих видів загальнообов'язкового державного страхування, іншими нормативно-правовими актами, які містять норми щодо загальнообов'язкового державного страхування. Стаття 9 Закону України «Про охорону праці» покладає обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я у процесі трудової діяльності на Фонд соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відділенням ВД ФССНВУ в м. Кривому Розі позивачеві призначена відповідна допомога та призначені щомісячні страхові виплати. Представники відповідача вважають, що правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої застрахованій особі внаслідок професійного захворювання, регулюються, зокрема, Законом України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Просять врахувати, що відповідно до п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання №37 від 30.10.2014 в період з 06.09.2010 до 30.03.2014 працював машиністом крана (кранівником) (Q-210 на поверхні, залізничного крана) дільниці з ремонту устаткування в кар'єрах, служби головного механіка, в рудоуправлінні гірничого департаменту ПАТ «АМКР», та під час роботи підпадав під шкідливу дію загальної вібрації, що перевищувала гранично допустимий рівень, мав вимушену робочу позу, показники яких перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця. Також члени комісії, в своїй Окремій думці до зазначеного вище Акту зазначають, «.. що відсутні будь-які медичні документи, які б підтверджували наявність захворювання опорно-рухового апарату до виробничої травми, що сталася 28.03.2008, коли [PERSON] працював на ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» та відсутні медичні документи, що підтверджують початок та динаміку розвитку патології опорно-рухового апарату в умовах дії шкідливих факторів. Згідно документів наданих для розслідування випадку хронічного професійного захворювання, дебют захворювання, датований травнем 2013 року...», отже саме в той час коли Позивач працював у ПАТ «АМКР». Тому вважають, що є підстави вважати, що професійне захворювання у [PERSON] виникло під час роботи саме у ПАТ «АМКР», а не у ПАТ «ПІВДГЗК», а тому останній не є належним відповідачем по цій справі. Також, звертають увагу суду на той факт, що в червні 2013 року позивач звертався до Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу з позовною заявою до ПАТ «ПІВДГЗК» про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом в розмірі 140 979,60грн. З урахуванням заперечень відповідача, а також наявності вини [PERSON] в нещасному випадку, що стався з ним 28.08.2008, суд 23.09.2013 прийняв рішення №213/2435/13-ц, яким частково задовольнив позовну заяву, а саме стягнув з ПАТ «ПІВДГЗК» на користь [PERSON] 5 000,00грн. моральної шкоди. В жовтні 2013 року через касу комбінату стягнута сума була отримана позивачем, отже відповідачем в добровільному порядку в повному обсязі виконано рішення суду. Також, просять врахувати, що позивач відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про охорону праці» при укладанні трудового договору був попереджений про наявність шкідливих і небезпечних факторів на його робочому місті, про їх можливий вплив на стан здоров'я, право працівника на пільги та компенсацію за працю в таких умовах. [PERSON] добровільно працював в умовах шкідливих виробничих факторів, отримував відповідні пільги та компенсації. Вважають, що вина відповідача у настанні вищезазначених негативних наслідків, що спричинили в подальшому ушкодження здоров'я, відсутня, а тому просять в позові відмовити. В судовому засіданні встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що позивач [PERSON] станом на 30.10.2014 року (дату складання Акту №37 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.10.2014 року) має загальний стаж роботи 28 років 5 місяців, в тому числі 10 років 1 місяць, він працював в умовах шкідливих факторів, а саме: в період: з 16.01.2002 року по 22.07.2008 року - на підприємстві відповідача ПАТ «ПІВДГЗК» машиністом крана (кранівником)( 6 років 4 міс.); та в період з 06.09.2010 по 30.03.2014року - машиністом крану (кранівником) (Q-120 на поверхні, залізничного крана) дільниці з ремонту устаткування в кар'єрах, служби головного механіка, в рудоуправлінні гірничого департаменту третьої особи у справі - ПАТ «АМКР»( 3 роки 7 місяців) /а.с.3/. Під час роботи на підприємствах відповідача та третьої особи ПАТ «АМКР» позивач [PERSON] виконував роботи в шкідливих умовах, які характеризуються впливом шкідливих умов праці: на підприємстві відповідача мав вимушену робочу позу; на підприємстві 3-ї особи ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» підпадав під шкідливу дію загальної вібрації, що перевищувала гранично допустимий рівень, мав вимушену робочу позу, показники яких перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця/а.с.4/. Відповідно до вищезазначеного Акту №37 … від 30.10.2014 року повідомлення про професійне захворювання Українського науково-дослідного інституту промислової медицини надійшло до установи державної санітарно-епідеміологічної служби 19.09.2014 року; дата встановлення остаточного діагнозу -09.09.2014 року. Встановлений [PERSON] діагноз: хронічна радикулопатію L 5 справа в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, яка за результатами розслідування була визнана професійним захворюванням. На момент розслідування [PERSON] на підприємстві відповідача ПАТ «ПІВДГЗК» не працював, звільнився 22.07.2008 року. Відповідно до п.16 вищезазначеного Акту №37, професійне захворювання у [PERSON] виникло за таких обставин: працюючи з 06.09.2010 по 30.03.2014 машиністом крана (кранівником) (Q-120 на поверхні, залізничного крана) дільниці з ремонту устаткування в кар'єрах, служби головного механіка, в рудоуправлінні гірничого департаменту ПАТ "АМКР", під час роботи підпадав під шкідливу дію загальної вібрації, що перевищувала гранично допустимий рівень, мав вимушену робочу позу, показники яких перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця. А також, працюючи: в ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» /на цей час ПАТ «ПІВДГЗК»/в рудоуправлінні з 16.01.2002 по 22.07.2008 машиністом крана (кранівником), мав вимушену робочу позу. Пунктом 17 Акту визначена причина професійного захворювання: загальна вібрація- 60,4 дБ при ГДР 59дБ, незручна поза більше 50% при нормі 25% ( ПАТ «АМКР»); та незручна поза більше 50% при нормі 25% (ПАТ «ПІВДГЗК»). Пунктами 18-19 зазначеного Акту підтверджено недотримання роботодавцем вимог ст.153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»/а.с.13/. За висновком МСЕК від 09.12.2014 року (серія 12ААА№000923) позивачу первісно встановлено ступінь втрати професійної працездатності від професійного захворювання радикулопатія -15%.Загальний ступінь втрати професійної працездатності 40%, в тому числі: трудове каліцтво 25%, профзахворювання-15%)/а.с.61/. За висновком МСЕК від 03.02.2015 року серія 12 ААА №003743 ступінь втрати професійної працездатності - 45%, в тому числі: трудове каліцтво - 30%, профзахворювання - 15%, повторно встановлена третя група інвалідності по 01.02.2016 року/а.с.6/. Потребує забезпечення лікарськими засобами, ,ВМП, санаторно-курортне лікування, спецзасоби- палиця, пояс та ін. Постановами Фонду соцстрахування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань України у м. Кривому Розі від 29.12.2014 року № 0407/20771/20771.3/39 позивачеві призначені щомісячні страхові виплати в зв,язку з профзахворюванням- 757,23 грн., та продовжено виплати щомісячних страхових виплат з за 25% по трудовому каліцтву 929,80 грн./а.с.50-51/. З наданих суду численних виписок з історії хвороб, встановлено, що позивач має захворювання, яке за визначенням є професійним, неодноразово перебував з приводу цього на стаціонарному лікуванні та обстеженні/а.с.7-15/. Відповідно до вищезазначених медичних документів лікарями встановлено рекомендації: нагляд та лікування у ортопеда та терапевта, санаторно-курортне та медикаментозне лікування, магнито та лазеротерапія, масаж, фізіотерапевтичне лікування. У виписках-епікрізах зазначається, що у хворого [PERSON] скарги на постійний крутячий біль в п/крижовому відділі хребта, з віддачею у ногу, оніміння лівої голені та стопи , він обмежений у русі/а.с.7-15/. Вищезазначене підтверджує, що через своє професійне захворювання позивач відчуває фізичний біль, що заподіює йому моральні страждання. Вислухавши сторони, ознайомившись з наданими суду письмовими доказами, суд вважає доведеним, що саме з вини відповідача та 3-ї особи «ПАТ «АМКР», які порушували норми з безпеки праці та не забезпечив безпечні умови праці, позивач частково втратив працездатність, у звязку з чим йому спричинено моральну шкоду. Судом також встановлений причинно-наслідковий зв'язок між винними діями відповідача, порушенням вимог ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці», визначену Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 30.10.2014 року та настанням у позивача негативних наслідків - стійкої втрати професійної працездатності за профзахворюванням - 15 відсотків. Суд не може погодитися із запереченнями представників відповідача, стосовно того, що позивач добровільно влаштувався на роботу, був ознайомлений зі шкідливими умовами праці, погодився з ними, але від такої роботи не відмовлявся та добровільно працював в таких умовах, хоч мав можливість перевестись на іншу, більш безпечну роботу, а тому сам винен у своєму профзахворюванні, оскільки вищезазначене не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов'язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку: вимушена поза, які перевищували норму, що привело до виникнення професійного захворювання у позивача. Доводи представників відповідача, щодо відсутності підстав відшкодування позивачу моральної шкоди спростовується наданими позивачем доказами: актом розслідування, медичними документами, висновками ЛЕК, МСЕК. Ст.153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно зі ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 вказаного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Відповідно до ст.ст.21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» обов'язок по своєчасному та повному відшкодуванні шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров,я покладався на ВВД ФСС НВВ України. Але відповідно до вимог ст.77 Закону України «Про Державний бюджет на 2006 рік» дію положень вказаного закону стосовно відшкодування моральної шкоди - призупинено. Законом України №717 від 23.02.2007р. було внесено зміни до Закону про загальнообов'язкове державне соціальне страхування та виключені норми щодо обов'язку Фонду виплачувати Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008р. встановлено, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. А тому твердження представників відповідача, щодо покладання обов,язку відшкодування моральної шкоди працівнику ВВД ФСС НВВ України, не обґрунтовані. Частина 1 ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В судовому засіданні встановлено, що внаслідок професійного захворювання, позивачеві [PERSON] заподіяні моральні й фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних і професійних можливостей, через стан здоровя, змінився його звичний спосіб життя, він не має можливості працювати, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя. Він має неповнолітню дитину та непрацюючу дружину, які потребують матеріальної підтримки та допомоги, а його хворобливий стан, не надає йому можливості належним чином допомагати своїм близьким. Рішенням Конституційного Суду від 27.01.2004 року № 1-рп/2004р встановлено, що «громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди». Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення, ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.08 р. № 20-рп/2008 підтверджено право позивача на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотних вимушених змін в життєвих стосунках. Суд враховує, що позивачу [PERSON] встановлено втрату професійної працездатності - 15%, крім того, йому встановлено 30% втрати професійної працездатності від трудового каліцтва. Судом встановлено, що позивач звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва ( на час винесення рішення втрата про працездатності складала 25%), та рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 23.09.2013 року з відповідача на користь позивача було стягнуто нап відшкодування моральної шкоди 5000грн.(а.с.63). Суд також враховує, що професійне захворювання у позивача було виявлено та встановлено під час праці у 3-ї особи ПАТ «АМКР». Як зазначено у медичному висновку Центральної лікарсько-експертної комісії Інституту медицини праці Національної академії медичних наук України про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 09.09.2014 року №30/1151, яким позивачу встановлено професійне захворювання, - в вересні 2010 року хворий був прийнятий на роботу за професією машиніста крану, пов'язану з шкідливими умовами праці, маючи на це протипоказання. Зазначене призвело до розвитку та прогредієнтного перебігу хронічної попереко-крижової радикулопатії...». Суд також враховує, що працюючи на підприємстві 3-ї особи ПАТ «АМКР» позивач відчував вплив 2-х шкідливих факторів умов праці, в той час, як на підприємстві відповідача на його працю впливав лише один шкідливий фактор. Але суд враховує, що на підприємстві відповідача зі шкідливими умовами праці позивач пропрацював більш тривалий термін 6 років 4 місяця (на ПАТ «АМКР» - 3 роки 7 міс.). Суд також враховує, що на підприємстві відповідача позивач отримав трудове каліцтво, що також впливає на загострення професійного захворювання та його прояви, що підтверджується медичними документами. З врахуванням вищезазначеного, а також того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди і від ПАТ «АМКР», отримує щомісячні виплати від фонду, суд вважає, що сума моральної шкоди в позові є завищеною, а достатнім розміром відшкодування моральної шкоди буде сума 3000 грн. Оскільки на стадії виконання рішення при виплаті моральної шкоди виникають питання, щодо відрахування податків, які перераховує підприємство з виплат, які нараховуються, суд вважає за необхідне, зазначити в рішенні, що сума моральної шкоди підлягає виплаті в зазначених розмірах, без урахування податку з фізичних осіб. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial