Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

У вересні 2017 року представник [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом (а.с.16), в обґрунтування якого зазначав, що відповідно до договору безпроцентної позики, який був укладений 22 серпня 2014 року між ним і відповідачем [PERSON], остання отримала від нього 271435 грн., що становило на день укладання договору позики за офіційним курсом НБУ 20700 доларів США, з кінцевим строком повернення позичених коштів 22 вересня 2014 року. В якості забезпечення виконання зобовязань за цим договором, 22 серпня 2014 року між ним і відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки., за яким останній зобовязався відповідати перед позивачем в солідарному порядку з відповідачем [PERSON] за виконання зобовязань за договором позики. Того ж дня був укладений також договір іпотеки з майновим поручителем [PERSON], за яким остання, в якості забезпечення виконання [PERSON] договору позики, передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок № 37 по вул. Тюленіна в м. Бердянськ. [PERSON] позичені нею грошові кошти до цього часу не повернула. Згідно з п.8 договору позики за порушення строків повернення заборгованості позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 0,4% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення до повного повернення боргу. Станом на 19.09.2017р. борг [PERSON] за договором позики становить 20700 доларів США, що в еквіваленті на гривню станом на 19.09.2017р. становить 541938 грн. Неустойка за період з 23.09.2014р. до 19.09.2017р. складає 112211877 грн. Загальна сума боргу становить 1763815 грн. Позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON] (зараз [PERSON])О.В. і [PERSON] борг у сумі 1763815 грн. В рахунок погашення боргу у сумі 1763815 грн. позивач просить також звернути стягнення на предмет іпотеки- нерухоме майно- житловий будинок №37 по вул. Тюленіна в м. Бердянськ з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, шляхом надання позивачу [PERSON] права продажу нерухомого майна від свого імені будь-якому покупцеві за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, в порядку, визначеному ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». Також просить стягнути солідарно з відповідачів витрати по оплаті судового збору у розмірі 8163,27 грн. Відповідно до Закону України №2147-УІІІ від 03.10.2017 року були внесені зміни до Цивільного процесуального кодексу України, які набрали чинності 15.12.2017 року. Згідно з підпунктом 9 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої\~ та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією. Позивач у судове засідання не зявився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В заяві вказує також на те, що ним і відповідачем [PERSON] було узгоджено, що початковою ціною продажу предмета іпотеки є сума не менше 271435 грн. У разі неявки відповідачів в судове засідання не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу має прізвище [PERSON] (а.с.70-71). Відповідач у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Також подала заяву в якій вказує на те, що вона з позивачем узгодили, що початковою ціною продажу предмета іпотеки є сума не менше 271435 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не подав. Суд, відповідно до ст.ст.223,247,280 ЦПК України розглядає справу за відсутності позивача і відповідача, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в заочному порядку. Вивчивши матеріали справи та надані суду докази у їх сукупності, суд встановив таке. 22 серпня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір безпроцентної позики, який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.3). За умовами п.1, п.2 договору позикодавець [PERSON] передав позичальнику [PERSON] 271435 грн., що становило на день укладання договору за курсом НБУ 20700 доларів США, з кінцевим строком повернення позичених коштів не пізніше 22 вересня 2014 року. Згідно з п.8 договору позики за порушення строків повернення заборгованості позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 0,4% від суми заборгованості, що залишилася, за кожен день прострочення до повного погашення суми боргу. В якості забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за договором позики, 22 серпня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір поруки (а.с.4), за яким поручитель зобовязався нести солідарну відповідальність за невиконання позичальником забезпеченого порукою зобовязання. Згідно з п. 7.1. договору поруки цей договір діє до 22 вересня 2017 року включно або до повного виконання позичальником або поручителем взятих на себе зобовязань. [PERSON] умови договору безпроцентної позики не виконала, у встановлений в договорі строк позику не повернула. 26.12.2014 року позивачем були направлені вимоги відповідачам про виконання взятих на себе зобовязань за договорами позики, поруки та іпотеки (а.с.8-10), але вказані вимоги відповідачі не виконали. Відповідно до статей \~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі статтею1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За умовами частини 1, частини 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02 липня 2014 року № 6-79цс14. Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина 2 статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За умовами пункту 1 договору безпроцентної позики від 22 серпня 2014 року сторони визначили суму позики у розмірі 271435 грн. в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за курсом НБУ у розмірі 20700 доларів США. Позивачем на день подачі позову до суду, на 19 вересня 2017 року, заборгованість у розмірі 20700 доларів США визначена за курсом НБУ станом на 19 вересня 2017 року (26,1806 грн.) у розмірі 541938,00 гривень. З вказаної суми простроченого зобовязання, позивач просить стягнути також неустойку, встановлену в п.8 договору позики, у розмірі 0,4% від суми заборгованості за період з 23.09.2014 року по 19.09.2017 року ( 1091 день) в загальному розмірі 1221877,00 грн. Загальна сума заборгованості за договором позики визначена позивачем у розмірі 1763815,00 грн., яку він просить стягнути в солідарному порядку з позичальника [PERSON] і поручителя [PERSON] Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини пятої статті 12 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Такі правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, від 14 жовтня 2016 року у справі №6-473цс16. Зважаючи на те, що розмір неустойки заявлений позивачем до стягнення значно більший від розміру збитків, суд вважає доцільним застосувати до спірних правовідносин норми ч. 3\~ст. 551 ЦК України\~та зменшити визначений позивачем до сплати розмір неустойки до 542000,00 гривень, що не суперечить вимогам законодавства. Таким чином, загальний розмір заборгованості буде становити 1083938,00 гривень ( 541938+542000= 1083938). Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За умовами п. 4.1. договору поруки сторони визначили солідарну відповідальність боржника та поручителя. У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Згідно із п. 7.1 договору поруки даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 22 вересня 2017 року (а.с.4). Тобто позивачем предявлено позов до поручителя під час дії договору поруки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про солідарне стягнення заборгованості з позичальника [PERSON] і поручителя [PERSON] підлягають частковому задоволенню у розмірі 1083938,00 гривень. Крім того, з метою забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за договором позики, 22 серпня 2014 року між позичальником [PERSON] і майновим поручителем [PERSON], був укладений договір іпотеки (а.с.5-7), який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до п. 2.1 договору іпотеки, в якості забезпечення виконання [PERSON] договору позики, [PERSON] передала в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами № 37 по вул. Тюленіна в м. Бердянськ. Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину №1524 від 19 липня 2014 року. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено\~Законом України «Про іпотеку». Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»\~визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі\~статтею 589 ЦК України\~в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у\~статті 590 ЦК України\~й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 3\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку»\~звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем. Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права. Частиною п'ятою\~статті 3 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до частини шостої статті 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Відповідно до пунктів 6.2, 6.2.3.2 договору іпотеки від 22 серпня 2014 року, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом продажу іпотекодержателем предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на таких умовах: -дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі цього договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки без отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. -ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна акредитованим іпотеко держателем незалежним субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид мана. З заяв [PERSON] і [PERSON] (а.с.65,72) вбачається, що вони погодили ціну продажу предмета іпотеки не нижчу ніж 271435,00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики у загальному розмірі 1083938,00 гривень, та вважає за необхідне визначити в рішенні суду початкову ціну продажу предмета іпотеки погоджену сторонами іпотечного договору, не нижчу ніж 271435,00 грн. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача компенсація судового збору по 2721,09 грн. з кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial