Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 30 березня 2018 року звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту без номеру від 08.08.2008 року відповідач отримала кредит в сумі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Заява відповідача на отримання кредиту разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які розміщені на банківському сайті, що є доступним для загального користування, становлять укладений сторонами договір, що підтверджується їхніми підписами в заяві, який є договором приєднання в силу ст. 634 ЦК України. Оскільки відповідач виконувала свої зобов`язання неналежним чином, станом на 28 лютого 2018 року у неї виникла заборгованість за договором в сумі 46359 грн. 22 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 4590 грн. 55 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 36322 грн. 99 коп., заборгованості по пені та комісії за користування кредитом в сумі 3000 грн., а також штрафів як фіксованої частини в розмірі 500 грн. і як процентної складової в сумі 2195 грн. 68 коп. В позові позивач просить про стягнення з відповідача означеної заборгованості, а також судового збору в сумі 1762 грн., попередньо оплаченого позивачем. Ухвалою судді від 16.04.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду письмове звернення, яке містять прохання про задоволення позову і вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить відзив на позов з запереченнями, звернулася і відповідач. Наведені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. З письмового відзиву відповідача випливає, що фактично договір був укладений сторонами 22 вересня 2008 року, про що свідчить завірення копії сторінки паспорту громадянина України на її ім`я цією датою, а посилання в її заяві про те, що вона поставила під нею свій підпис 8 серпня 2008, року підписане не нею. Фактично означений договір був нав`язаний відповідачу у відсутність будь-яких роз`яснень про його умови одночасно з отриманням зарплатної картки, що обслуговувалася «Приватбанком». З умовами та правилами надання банківських послуг відповідача не знайомили, текст для підписання не надавали; посилання в заяві позичальника про ознайомлення з умовами та правилами, яке виконано дрібним шрифтом, не містить об`єктивної інформації. Розрахунки заборгованості не підтверджені жодними належними доказами, вони зроблені на розсуд фінансової установи. Позов та додані до нього письмові фактичні дані не містять інформації про дати зміни банком кредитного ліміту, а також про причини цього. В матеріалах справи немає доказів на підтвердження розміру наданого кредиту, тому неможливо перевірити розмір процентів та штрафних санкцій. Неприпустимим, на думку відповідача, є і подвійне притягнення до цивільної відповідальності того й самого виду, яким є одночасне висування вимог про стягнення неустойки у вигляді штрафів та пені. Означені обставини свідчать про недоведеність позовних вимог в розмірі, що утворює ціну позову, а це згідно із принципом змагальності судочинства виключає його задоволення. Крім того, позивачем пропущено давність звернення до суду за захистом права, а про визнання поважності причин пропущення позивач не просить, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Про вказане свідчить сплив тривалого строку з моменту виникнення зобов`язань до пред`явлення вимог про стягнення заборгованості на тлі відсутності будь-яких претензій банка до відповідача протягом цього періоду. Сплата нею будь-якого платежу протягом означеного періоду не означає визнання боргу, що могло б вказувати на переривання позовної давності. Сплата поточного платежу свідчить про визнання лише тієї частки боргу, яку сплачує боржник, і жодним чином не може визнаватися як підтвердження визнання боргу. А так як сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 08.08.2008 року на її ім`я закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, відкритий картковий рахунок з встановленим кредитним лімітом в сумі 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а. с. 9). Вирішуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд виходить з такого. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Заявляючи про застосування позовної давності, відповідач посилається на сплив тривалого строку з моменту виникнення зобов`язань до пред`явлення вимог про стягнення заборгованості. Суд не може погодитися з грунтовністю твердження про пропущення позовної давності, виходячи з такого. Як встановлено судом, відповідно до умов кредитного договору сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобов`язання, що означає порушення права кредитодавця з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного чергового платежу. Виходячи з викладеного, початок давності для стягнення цих платежів слід обчислювати з моменту (наступного за днем чергового платежу дня) невиконання позичальником кожного з цих зобов`язань. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За змістом ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Аналіз наведених положень закону у співставленні з правилами цивільного законодавства про позовну давність дозволяють дійти висновку про право кредитора до закінчення строку виконання останнього зобов`язання, заявити вимогу про одночасне стягнення заборгованості з урахуванням давності пред`явлення вимоги за кожним з платежів. Строком виконання зобов`язань з повернення грошових коштів, які надаються у виді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, є строк дії картки, що зазначений на ній. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Означений правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року (справа № 16-14цс14) та від 18.06.2014 року (справа № 6-61цс14) і суд вважає за необхідне застосовувати його при розв`язання подібних правовідносин. Строк дії картки на ім`я [PERSON] простирався до 30 листопада 2015 року (а. с. 64), що означає права фінансової установи звернутися з позовом про повернення всієї суми кредиту в строк, не пізніший 30 листопада 2018 року. Останній платіж відповідач, як випливає з розрахунку заборгованості, вчинила 24 липня 2015 року, тобто перебіг давності для пред`явлення вимог щодо повернення несплаченого чергового платежу простирається до 31 серпня 2020 року (31 серпня 2015 року як кінцевий строк сплати чергового платежу + 3 роки). Подавши цю заяву 30 березня 2018 року, банк дотримався давності звернення за судовим захистом, тому давність пред`явлення вимог про повернення кредиту у повному обсязі ним не пропущена. Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення позову в розмірі пред`явлених позовних вимог, виходячи з такого. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 28 лютого 2018 року становить 46359 грн. 22 коп., які утворюють заборгованість за кредитом у розмірі 4590 грн. 55 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 36322 грн. 99 коп., заборгованість по пені та комісії за користування кредитом в сумі 3000 грн., а також штрафи як фіксована частина в розмірі 500 грн. і як процентна складова в сумі 2195 грн. 68 коп. За змістом ст. 208 ЦК України за загальним правилом у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особою, а договір між сторонами не становить виключення з цього правила. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Так як договір між сторонами за своїм змістом є договором приєднання, тобто публічним договором, на нього розповсюджуються правила, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 8 серпня 2008 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилається на «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи банку», які становлять укладений сторонами договір і розміщені на банківському сайті, що є доступним для загального користування. В матеріалах справи наявні «Умови та правила надання банківських послуг», проте суду не надано підтвердження того, що відповідач ознайомлена з їхнім змістом і саме їх розуміла, скріплюючи своїм підписом зауваження в заяві-анкеті про це, а також підтвердження того, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Між тим «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи банку» є невід`ємною складовою договору приєднання, про волевиявлення на прийняття яких стороною свідчить його підпис, оскільки означений договір потребує додержання письмової форми. Означені умовиводи суду підкріплює та обставина, що «Умови та правила…» з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом неодноразово змінювалися фінансовою установою. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Таким чином, суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь банківської установи фактично отриманих нею кредитних коштів, які відповідно до розрахунку заборгованості обчислюються сумою в 4590 грн. 55 коп. Означений правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 342/180/17З, відповідно до якої пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що за вказаних обставин неможливо констатувати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про обов`язковість повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, як випливає із змісту вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду. Дійшовщи висновку про необхідність стягнення заборгованості за кредитом в згаданій сумі, хоча заявою-анкетою позичальника встановлений кредитний ліміт в сумі 500 грн., суд виходить з того, що право банка в любий момент збільшувати, зменшувати або анулювати кредитний ліміт прямо передбачено цією заявою; про обізнаність про вказане право кредитора свідчить підпис позичальника ( а. с. 9, зворотний бік), яка, заперечуючи таке право позивача, не спростовує факту того, що означені кошти були отримані та використані нею. У зв`язку з викладеним суд не приймає до уваги твердження відповідача про відсутність інформації про дати зміни банком кредитного ліміту, а також про причини цього, що унеможливлює, на її думку, стягнення заборгованості за тілом кредиту у повному обсязі.

Outcome: partial