Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

У вересні 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дочку яка продовжує навчання, в обґрунтування якого вказувала на те, що за період шлюбних стосунків з відповідачем у них народилися діти, а саме: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 03 жовтня 2012 року шлюб між нею та відповідачем [PERSON] рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці розірвано. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2012 року стягнуто на її користь на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. Разом з тим, [INFO] їх дочка досягла повноліття й відповідно припинено стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки, однак на даний час вона продовжує навчатись та має право на отримання аліментів. Тому, посилаючись на те, що донька [PERSON], [INFO] досягла повноліття, однак продовжує навчатись на денній формі навчання, у зв'язку із чим потребує матеріальної допомоги, проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, просила на підставі ч. 1 ст. 199, ст. 200 СК України стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки на період її навчання в розмірі 1 000 грн. щомісячно на строк до 1 липня 2014 року. Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 3 грудня 2013 року позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчатись, в розмірі 1 000 грн., починаючи з 16 вересня 2013 року і на весь період навчання, тобто до 1 липня 2014 року. Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 2 липня 2014 року заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 3 грудня 2013 року у вищевказаній справі за заявою відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення скасовано та справу призначено до судового розгляду. В подальшому, [PERSON] в ході розгляду справи, уточнивши позовні вимоги, просила стягувати з відповідача на її користь на утримання доньки аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 гривень, щомісячно, і до закінчення навчання. У судовому засіданні представник позивачки поданий позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Просив задовольнити його у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник позов визнали частково. Зокрема, відповідач пояснив, що він не заперечує сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дочки, однак в меншому розмірі, а саме в розмірі 200 грн. щомісячно, оскільки його дочка навчається на державному замовленні та отримує стипендію. Крім того, також зазначив, що він сплачує аліменти на утримання його неповнолітнього сина, а також раз у квартал здійснює погашення отриманого його родиною кредиту на придбання житла. На даний час він офіційно не працює, його заробітки мають мінливий нерегулярний характер й відповідно він матеріально не спроможний сплачувати аліменти на повнолітню дочку у визначеному позивачкою розмірі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03 жовтня 2012 року розірвано (а.с. 3). Під час перебування сторін у шлюбі у них народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з матір'ю. Як убачається з довідки про склад сімї діти, у тому числі і повнолітня [PERSON], проживають разом із позивачкою за адресою [ADDRESS] (а.с. 92). Згідно рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 грудня 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягувались аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 11/3 частини від всіх його видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття (а.с. 4). Разом з тим, як пояснив у судовому засіданні представник позивачка, відповідно до вищевказаного рішення суду відповідач сплачував аліменти на утримання доньки [PERSON] до червня 2013 року та у зв'язку із досягненням нею повноліття стягнення аліментів припинено й відповідно ураховуючи те, що донька сторін продовжує навчання, відповідач повинен надавати їй матеріальну допомогу та сплачувати аліменти на її користь до закінчення навчання. Як встановлено, судом та убачається з копії індивідуального договору №19 про підготовку молодших спеціалістів, дійсно [PERSON] з 01 вересня 2010 року навчалася на денній формі навчання в Чернівецькому політехнічному коледжі за освітньо-кваліфікаційним рівнем «молодший спеціаліст» до 01 липня 2014 року (а.с. 6) В подальшому дочка сторін [PERSON] продовжила навчання й відповідно до довідки, виданої Чернівецьким національним університетом ім. Ю. Федьковича, [PERSON] зараховано на навчання до Чернівецького національного університету ім. Ю.Федьковича на державне замовлення з 1 вересня 2014 року на термін навчання 3 роки (а.с. 70, 87). Також з вищевказаної довідки вбачається, що [PERSON] призначено стипендію з 01.09.2014 року по 31.01.2015 рік, яка становить 730 гривень. При цьому, відповідно до довідки про доходи від 10 квітня 214 року, [PERSON] працює у гімназії № 3 , отримує заробітну плату в середньому 3 702 грн. 30 коп. та сума загального її доходу за період з жовтня 2013 року по березень 2014 року становить 22 599 грн. 35 коп. (а.с. 93). Разом з тим, як пояснив в судовому засіданні представник позивача, доходів [PERSON] не вистачає на утримання та навчання дочки, а також утримання неповнолітнього сина, ураховуючи той факт, що відповідач регулярно не сплачує аліменти на утримання сина, що призвело до виникнення заборгованості, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом та її права підлягають захисту судовим рішенням. Таким чином, ураховуючи характер спірних правовідносин сторін, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України. Так, згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Статтею 200 СК України встановлено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як пояснив відповідач [PERSON] у судовому засіданні, він офіційно не працює, не має постійного заробітку, отримує нерегулярний дохід, час від часу працює таксистом, а також має кредитні зобов'язання та сплачує за рішенням суду аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] й відповідно він не має можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дочки у розмірі 1500 грн. щомісячно. Разом з тим, з позицією відповідача про те, що він не може надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дочки [PERSON], яка продовжує навчання, суд не погоджується у зв'язку з тим, що за змістом ч.1 ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Крім того, згідно із роз'ясненнями п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягненням дочкою, сином віку який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчатися; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до наведеного спроможність надавати матеріальну допомогу є предметом доказування. Так, на підставі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на вищевказане, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є працездатним, працює не офіційно та його доходи мають нерегулярний, мінливий характер, має задовільний стан здоров'я й відповідно доказів на спростування вказаного суду, зокрема медичних довідок, ним не надано й відповідно суд приходить до висновку, що [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу своїй дочці, яка продовжує навчання. Однак, на погляд суду, позивачкою дещо завищено розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на її користь виходячи з наступного. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у п. 20 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, стягуючи аліменти на повнолітню дитину, слід також мати на увазі, що з часу повноліття дитина стає працездатною та має фізичну можливість додатково здійснювати своє утримання за рахунок інших доходів, а тому слід з'ясовувати факт отримання повнолітньою дитиною іншого доходу ніж аліменти, зокрема доходу від орендної плати за земельний пай, стипендії тощо. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд має виходити з розумності та достатності вказаного розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб позивачки на утримання дітей, а також з реальної можливості відповідача вказаний розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього. Яу установлено судом, з відповідача на користь [PERSON], стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], що підтверджується довідками-розрахунками ВП № 37596488, а також наданими відповідачем на підтвердження сплати аліментів на утримання сина квитанціями (а.с. 90, 104-107) Крім того, відповідно до рішення Першотравневого районного суду мм. Чернівці від 26 серпня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина та стягнення пені за невиконання аліментних зобов'язань, з відповідача стягуються аліменти на утримання [PERSON] із визначенням їх розміру в твердій грошовій сумі по 600 грн. щомісячно, починаючи з 24 березня 2014 року і до досягнення сином повноліття, а також стягнуто пеню за прострочення сплати аліментів у розмір 1000 грн. (а.с. 100-104). Дане судове рішення сторонами не оскаржено й відповідно на час розгляду даної справи набрало законної сили. Також як установлено судом, [PERSON] згідно з умовами Кредитної угоди №42 від 03.10. 2001 року зобов'язаний сплачувати кошти на погашення кредиту й відповідно раз у квартал здійснює сплату кредиту, що підтверджується копією договору та наданими відповідачем копіями платіжних квитанцій (а.с. 14-19, 23-24, 42-44). Таким чином, з огляду на те, що [PERSON] є студентом денної форми навчання, у зв'язку із чим не має можливості працювати, однак отримує стипендію в розмірі 730 грн., суд приймаючи до уваги матеріальне становище відповідача, а саме те, що він офіційно не працює, має нерегулярний дохід, сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] та здійснює погашення кредитних зобов'язань, виходячи з засад справедливості, добросовісності, розумності, а також враховуючи вимоги ст. ст. 182, 183, 200 СК України, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки до закінчення навчання. Проте, визначаючи розмір аліментів на повнолітню дочку [PERSON], враховуючи, що відповідач офіційно не працює, отримує нерегулярні доходи, має кредитні зобов'язання по сплаті коштів за придбане у кредит житло, в якому проживає позивачка та його діти, а також враховуючи матеріальне становище дочки відповідача та матеріальне становище самої позивачки, суд вважає за доцільне визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню з [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. щомісячно на весь період навчання дочки, але не більше як до досягнення нею 23-річного віку, починаючи з дня пред'явлення позову до суду. Крім того, при призначенні аліментів суд також враховує те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Причому обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову а відтак, вимога позивачки підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 16 вересня 2013 року. Крім того, у зв'язку із задоволенням позовних вимог, суд вважає, що відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 229 грн. 40 коп. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь 2000 грн. витрат за послуги адвоката, то в цій частині позову слід відмовити, виходячи з наступного. Так, згідно частин 1, 5 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що витрати на правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. За частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З викладеної норми вбачається, що компенсація витрат здійснюється не за всі види правової допомоги, а лише за ті, які передбачені Законом, та лише у граничному розмірі, що встановлений даним Законом. Крім того, відповідно до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Згідно із роз'ясненнями п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК. Разом з тим, при розгляді справи в суді першої інстанції [PERSON] не заявляла клопотання про допуск адвоката [PERSON] до участі у справі у якості особи, яка їй надає правову допомогу й відповідно адвокат [PERSON] фактично приймав участь при розгляді цієї справи в якості представника, вартість послуг якого відповідно до чинного законодавства не можуть бути стягнені з другої сторони у справі. Крім того, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано угоду про надання юридичної допомоги 10 квітня 2013 року, з якої убачається, що адвокат [PERSON] надавав правову допомогу позивачу в якості адвоката з правом представництва інтересів в суді, а також квитанцію до прибуткового касового ордера № 27 віл 27 серпня2014 року, згідно якої [PERSON] було сплачено 2000 грн. за отриману правову допомогу (а.с. 94). Разом з тим, з даної угоди не убачаються відомості про погодження сторонами розміру оплати за надання юридичних послуг, а також суду не надано акту приймання-передачі наданих юридичних послуг, який би підтверджував факт надання юридичних послуг згідно з термінами і умовами договору. Також, в матеріалах справи відсутній відповідний розрахунок розміру витрат за надання правової допомоги. Таким чином, ураховуючи те, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, заявлений нею позов в цій частині позовних вимог задоволенню не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: partial