Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

В лютому 2016 року позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Крім неї, за вказаною адресою також зареєстрована її донька [PERSON] та її онука [PERSON]. Проте, вже тривалий час вони не проживають в її будинку. На теперішній час її дочка разом з онукою проживають в Російській Федерації і повертатися в місто не збираються. У звязку з цим їй самій приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її помешканні, тощо. Вважає, що доньку і онуку необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно заявниці для зняття останніх з реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Належно повідомлені відповідачі в судове засідання не з'явилися, заяву про причини неявки або про розгляд справи у їх відсутності суду не подавали, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Представник третьої особи служби у справах дітей Торецької міської ради в судовому засіданні вирішення питання залишила на розсуд суду. Належно повідомлений представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області в судове засідання не зявився, тому суд розглядав справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] суду зазначила, що з [PERSON], донькою позивача по справі працювала в дитячому садку. Її знає з самого дитинства. Світлана разом з чоловіком, їх малолітньою дитиною та мамою проживали «за балкою». Суду підтвердила, що [PERSON] разом зі своєю сімєю в липні 2014 року виїхала до Російської Федерації, де проживає в м. Мурманську по теперішній час. З того часу вони не разу не приїжджали в м. Дзержинськ. Особисті речі та майно вони забрали, коли виїжджали. Періодично вона спілкується з [PERSON] через мережу «Інтернет» за допомогою програми «Скайп». З її слів вона знає, що [PERSON] не збирається повертатися в м. Дзержинськ. Свідок [PERSON] суду надала такі ж саме показання, що й свідок [PERSON] Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, показання свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно правовими актами. Згідно положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач по справі [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори 18.06.2004 року, за номером в реєстрі 3464 є власницею квартири [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно довідки про склад сім'ї відповідач по справі [PERSON] з дитиною [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO], тобто за адресою позивача по справі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла втрачає право на користуквання цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом зясовано той факт, який повністю узгоджується з показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], що донька позивача по справі [PERSON] разом з чоловіком та їх малолітньою донькою [PERSON] у 2014 році поїхали до Російської Федерації, де проживають до наступного часу. Тому позивач по справі вимушена нести всі витрати по утриманню житлового будинку, сплаті комунальних послуг, тощо. Факт того, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] не проживають за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актом вуличного комітету (а.с. 14). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач [PERSON] зі своєю малолітньою дитиною з липня 2014 року, тобто понад один рік, без поважних причин відсутні за місцем своєї реєстрації. При цьому суд зазначає, що згідно 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них з ким вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи, малолітня [PERSON] зареєстрована разом зі своєю матір'є за адресою: м. Дзержинськ, вул. Р.Корсакова, 7/34. Таким чином, право малолітньої [PERSON] на користування спірною квартирою є похідним від права її матері. Таке право відповідач [PERSON] в силу закону втратила, а тому втратила право на користування спірною квартирою і малолітня [PERSON] Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в цій частині повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку жилого приміщення за адресою [ADDRESS], то в цій частині позивачу необхідно відмовити, оскільки вказану адміністративну дію вчиняють компетентні органи на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування чи виселення. Так, як суду не були надані докази відмови вказаних органів здійснити зняття з реєстраційного обліку відповідачів у спірному житловому будинку, вказана позовна вимога є передчасною, а тому не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial