Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просив: в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредиту № 2006/13-2.06/516 від 25 травня 2006 року у розмірі 11 118 093,14 (одинадцять мільйонів сто вісімнадцять тисяч дев'яносто три гривні чотирнадцять копійок) звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 23, загальною площею 85,3 кв.м. розташовану в житловому будинку за адресою: м. Одеса, площа Катерининська (площа Потьомкінців), будинок 6, шляхом визнання права власності на неї за Публічним Акціонерним Товариством «Укрсоцбанк», ціну для прийняття майна на баланс ПАТ «Укрсоцбанк» встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом; виселити без надання іншого жилого приміщення усіх фізичних та юридичних осіб, що зареєстровані та/або проживають в квартирі № 23, загальною площею 85,3 кв.м., розташовану в житловому будинку за адресою: м. Одеса, площа Катерининська (площа Потьомкінців), будинок 6; стягнути з відповідача на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (р\\р 29099420130004 в Одеському відділенні ПАТ «Укрсоцбанк», МФО 300023, ЄДРПОУ 00039019, місцезнаходження: 01033, м. Київ, вул. Ковпака, 29), судовий збір в сумі 3 654,00 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири гривні 00 копійок) гривень; зняти арешти з квартири, за адресою: м. Одеса, площа Катерининська (площа Потьомкінців)[ADDRESS]. В обґрунтування вказаної позовної заяви позивач посилався на таке. 25 травня 2006 року між сторонами укладено договір кредиту 2006/13-2.06/516, відповідно до умов якого позивач зобовязався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 190 000,0 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 24 травня 2026 року зі сплатою 12,2 процентів річних. В якості забезпечення виконання позичальником зобовязань між сторонами 08 червня 2006 року укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1.1. якого відповідач передав в іпотеку позивачу спірну квартиру. Свої зобовязання позивачем виконано належним чином в повному обсязі, втім, позичальником порушувались строки повернення кредиту та сплати процентів, що надало право банку звернутись до нього із вимогою про дострокове повернення суми кредиту. Відповідач у судове засідання не зявилась неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася в установленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представила. Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів, які не зявились, у порядку заочного розгляду справи. Представник позивача надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути позов за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених представником позивача письмових доказів. Щодо фактичних обставин по справі. 25 травня 2006 року між сторонами укладено договір кредиту 2006/13-2.06/516, відповідно до умов якого позивач зобовязався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 190\~000,0 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 24 травня 2026 року зі сплатою 12,2 процентів річних. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, що сформована 01 грудня 2015 року[ADDRESS], загальною площею 85,3 кв.м., що розташована в житловому будинку за адресою: м. Одеса, площа Катерининська (площа Потьомкінців), будинок 6 на праві приватної власності належить [PERSON]. В якості забезпечення виконання позичальником зобовязань між сторонами 08 червня 2006 року укладено іпотечний договір, відповідно до п. 1.1. якого відповідач передав в іпотеку позивачу у якості забезпечення виконання позичальником основного зобовязання за договором кредиту, наступне нерухоме майно: квартиру № 23, загальною площею 85,3 кв.м. розташовану в житловому будинку за адресою: м. Одеса, площа Катерининська (площа Потьомкінців), будинок 6, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2006 року р.№ 1200, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого за № 14879223. У провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебувала справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 134 090,45 гривень. Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 19 грудня 2012 року повернув виконавчий лист № 2-391/11 про стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту в розмірі 2\~127\~671,80 гривень, у зв'язку з встановленою забороною щодо звернення стягнення на майно боржника. Таким чином, на сьогоднішній день рішення за вказаним виконавчим листом не виконане. Згідно зі ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, на сьогоднішній день можливо стверджувати, що виконання зобовязання з повернення кредиту не відбулось. Щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За п.п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання\~ звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, враховуючи, що відповідач не виконав своє зобовязання з повернення кредиту, суд дійшов висновку про обґрунтованість звернення позивача із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. За правилом ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з розділом 4 договору іпотеки іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає на предмет іпотеки на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса. За правилом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому, згідно з п. 1.2 договору іпотеки заставна вартість предмету іпотеки складає 1\~206 000,0 гривень, що в еквіваленті складає 238\~811,88 доларів США, вказана сума не перевищує суму заборгованості. Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України право власності на майно припиняється у разі звернення стягнення на нього за зобов'язаннями власника. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України "Про іпотеку"), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону Таким чином, позивачем обрано на свій розсуд спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, що не суперечить вимогам статі 33 Закону України „Про іпотеку, у звязку із чим суд вважає за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на вказану квартиру за позивачем. Отже, враховуючи що відповідачем боржником за основним зобовязанням порушено договірні зобовязання перед позивачем, а вартість предмета застави не перевищує загальну суму заборгованості відповідача перед позивачем, суд вважає за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на цю квартиру, з урахуванням ціни, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому звичайної ціни на цей вид майна. Саме такий шлях звернення стягнення на предмет іпотеки обрано позивачем, виходячи з тексту позовної заяви. Згідно з абз.1 п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд, визначаючи початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Щодо вимоги про виселення без надання іншого жилого приміщення усіх фізичних та юридичних осіб зі спірної квартири. В ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Частиною 3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Проте, позивачем не вказано повного переліку осіб, яких має бути виселено з цієї квартири, так само як і не представлено суду відомостей щодо осіб, які проживають у вказаному помешканні, в результаті чого ці особи не залучено до участі у розгляді спору. Таким чином, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення, з урахуванням непредставлення суду відомостей про інших осіб, є підставою для виселення лише відповідача, що тягне за собою припинення його права користування вказаним майном. Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне вимогу про виселення без надання іншого жилого приміщення усіх інших фізичних та юридичних осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі № 23, загальною площею 85,3 кв.м., розташовану в житловому будинку за адресою: м. Одеса, площа Катерининська (площа Потьомкінців), будинок 6, - задовольнити частково та виселити відповідача з цієї квартири. Щодо вимоги про зняття арешту з квартири, за адресою: м. Одеса, площа Катерининська (площа Потьомкінців)[ADDRESS]. Судом враховано, що вказана вимога не була належним чином чітко сформована та визначена, оскільки позивачем не вказано й не зазначено, які саме арешти суд має скасувати, вжиття яких саме заходів вжито в забезпечення виконань зобовязань [PERSON] по поверненню боргу за кредитним договором банку та ким такі заходи вжиті. З огляду на вказане, суд відмовляє у задоволенні цієї вимоги позивача. Проте, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, що сформованої 01 грудня 2015 року, серед інших заборон відчуження обєктів нерухомого майна на вказане помешкання накладено арешт ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2007 року. Відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Таким чином позивачем порушено процесуальні правила щодо порядку та способу скасування заходів забезпечення позову, що вжиті іншим судом під час розгляду іншого спору у відповідному провадженні, що має здійснюватися за правилами статті 154 ЦПК України. Додатково суд має розяснити стороні позивача його право на звернення до Малиновського районного суду м. Одеси з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вижитих ухвалою вказаного суду від 14 березня 2007 року. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі, а також іншим способом, встановленим договором або законом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд вважає за необхідне вимогу позивача про стягнення судового збору задовольнити й стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 3\~654,0 гривень.

Outcome: partial