Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування, вартості послуг аварійного комісара, витрат на правову допомогу. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 22 лютого 2012 року за участю автомобілів «Рено», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], автомобіля «ГАЗ 2705-222», державний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], автомобіля «ГАЗ 2705», державний номер [NUMBER], що належить [PERSON] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Камаз 53215», державний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкоджено автомобіль «ГАЗ 2705», державний номер [NUMBER], що належить [PERSON], внаслідок чого згідно висновку експерта було завдано збитків в розмірі 39 370 гривень 89 копійок. Згідно постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області [PERSON] було визнано винним в скоєнні ДТП, а спричинена шкода ним добровільно відшкодована не була. Оскільки [PERSON] не застрахував свою цивільно-правову відповідальність відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то Моторне (транспортне) страхове бюро України відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 статті 4.1 цього Закону виплатило на користь власника автомобіля - [PERSON] на відшкодування спричинених збитків в результаті ДТП в розмірі 39 370 гривень 89 копійок (в межах обов'язкового ліміту МТСБУ), внаслідок чого у них виникло право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, яке просили стягнути з відповідача. Крім того, позивач також просив стягнути з відповідача суму сплаченого при зверненні з позовом до суду судового збору в розмірі 402 гривень 00 копійок, 914 гривень 24 копійки - вартість послуг страхового комісара та 2 000 гривень витрат на правову допомогу. В судових засіданнях 29 грудня 2015 року та 13 травня 2016 року представник позивача - Оленич А.Ю., яка діє на підставі довіреності від 05 січня 2015 року (а.с.96), позов підтримала з підстав, які були зазначені в позові та пояснила, що заявлений позов - це регресна вимога, а позивач здійснив виплату потерпілому [PERSON] на підставі того, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час ДТП застрахована не була. Тому позивач має право на регресний позов, оскільки відповідач в добровільному порядку не відшкодував здійснені позивачем виплати, а позивач здійснив виплату такого відшкодування за нього потерпілому з тих підстав, що [PERSON] на момент ДТП не застрахував свою цивільно-правову відповідальність та не мав полісу обов'язкового страхування. Згідно постанови суду відповідач був визнаний винним за скоєння ДТП 22 лютого 2012 року, а позивачем до матеріалів справи були надані докази відсутності у відповідача полісу обов'язкового страхування, оскільки поліс з номером і серією, на які посилався відповідач та його представник був чинним на дату ДТП, проте ним була застрахована цивільно-правова відповідальність володільця іншого автомобіля, який має інші державні номери, ніж те авто на якому [PERSON] потрапив у ДТП. Відповідач [PERSON], який також був допитаний в якості свідка в судовому засіданні 31 березня 2016 року та в судових засіданнях 29 грудня 2015 року та 18 січня та 13 травня 2016 року позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення з посиланням на те, що він не вважає себе винним у скоєнні ДТП, яка сталася 22 лютого 2012 року, оскільки справа про адміністративне правопорушення була розглянута без його участі та про результати її розгляду і про те, що його визнали винним, він дізнався лише під час розгляду справи про стягнення з нього страхових виплат. Також посилався на те, що його цивільно-правова відповідальність була застрахована в СТзДВ «Гарантія» в травні 2011 року в м. Симферополі, автомобіль на час страхування був знятий з реєстрації. Одразу після ДТП він зателефонував до страхової, куди він потім направив заяву про страховий випадок та поліс, а тому вважає, що відшкодувати заподіянні збитки повинна саме страхова компанія, а не він особисто. Крім того, під час ДТП у нього був поліс, який він надавав працівникам ДАІ, а які номери мав автомобіль під час ДТП він не пам'ятає, проте впевнений в тому, що відомості про відсутність страхового полісу не відповідають дійсності, оскільки згідно довідки Територіального сервісного центру №1242, автомобіль Рено Еспейс отримав номерний знак [NUMBER] лише 17 липня 2012 року, а тому він не міг потрапити у ДТП на автомобілі з такими номерами. Після ДТП він направив на адресу страхової компанії свій примірник полісу та відповідну заяву, а чому позивач не бажає залучити СТзДВ «Гарантія» в якості співвідповідача - йому не відомо, а за його клопотанням суд позбавлений можливості це зробити. Одразу після ДТП його забрала машина швидкої допомоги до лікарні, про час та місце розгляду адміністративної справи він не повідомлявся. Представник відповідача - [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 03 жовтня 2015 року (а.с.66-67) в судових засіданнях позов не визнав з підстав, визначених в письмових запереченнях, просив відмовити в задоволенні позову з посиланням на наступне. Представник відповідача вважає, що позивачем не надано доказів належності [PERSON] автомобіля, а відповідно до вимог ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Ненадання таких доказів представник відповідача вважає є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Також в своїх запереченнях представник відповідача посилається на те, що відповідач під час ДТП мав при собі поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який видавався СТзДВ «Гарантія», а наявність такого полісу підтверджується тим, що під час скоєння ДТП ВДАЇ Софіївського РВ УМВС склали відомості від 22 лютого 2012 року, згідно яких у відповідача був наявний поліс, а згідно постанови Солонянського районного суду від 11 квітня 2012 року відповідач визнаний винним лише за порушення п.п.12.1,12.2 ПДР. Жодних посилань в постанові суду щодо порушення [PERSON] п.2.1.1 ПДР (тобто відсутність полісу страхування) - в постанові немає. Тому представник відповідача вважає, що під час ДТП відповідач мав такий поліс, інакше на нього було б покладено стягнення і за таке адміністративне правопорушення. В письмових запереченнях зазначено, що відповідач 25 лютого 2012 року відправив на адресу СТзДВ «Гарантія» заяву про настання страхового випадку та оригінал страхового полісу, що свідчить про відсутність в його діях порушень вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підставі зазначеного, до участі у справі в якості співвідповідача необхідно за клопотанням позивача залучити СТзДВ «Гарантія», а неприйняття участі в розгляді справи зазначеної особи є підставою для відмови в задоволенні позову. Також [PERSON] посилався на те, що постановою Солонянського районного суду від 11 квітня 2012 року відповідач не визнався винним, а на нього просто було накладено стягнення у вигляді штрафу, що не може свідчити про наявність вини [PERSON] у ДТП, яке сталося 22 лютого 2012 року. Існування довідки територіального сервісного центру № 1242 від 06 квітня 2016 року, яка надана до матеріалів справи, підтверджує, що відповідач не міг керувати автомобілем з номерними знаками [NUMBER] та потрапити на ньому в ДТП, оскільки такі номери були надані автомобілю після його реєстрації, яка відбулася 17 липня 2012 року, тобто вже після ДТП. На час ДТП відповідач мав поліс обов'язкового страхування на автомобіль з номером [NUMBER], що підтверджується відомостями, які надані позивачем, а вказані автомобілі мають однакові номери кузову (VIN-код), що також підтверджує факт існування полісу під час ДТП. В судовому засіданні 13 травня 2016 року представник відповідача посилався на те, що не має можливості ознайомитися з матеріалами адміністративної справи, розгляд якої відбувся 11 квітня 2012 року оскільки матеріали останньої знищені по строкам зберігання, як не може і оскаржити таку постанову, яка на його думку була прийнята за відсутності відповідача. Крім того, він не погоджується з розміром здійсненої страхової виплати, оскільки під час ДТП автомобіль мав незначні пошкодження, на оцінку та огляд авто [PERSON] ніхто не запрошував, а позивач, який є правонаступником СТзДВ «Гарантія» відмовляється він надання другого екземпляру полісу, який був у відповідача. Крім того, представник відповідача посилається також на те, що відсутні правові підстави і для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 914 гривень 24 копійок, оскільки такі витрати позивача не відносяться до страхових виплат, які ним здійснені, а також не підлягають стягненню і витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 гривень, оскільки такі витрати були здійснені не у зв'язку з участю особи, яка надавала такі послуги в судовому засіданні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 31 березня 2016 року повідомив суду, що разом з [PERSON] та учнями Солонянського ліцею - [PERSON] та [PERSON] 22 лютого 2012 року поверталися з Криму та потрапили у ДТП, після якого відповідач дістав з кишені документи, серед яких був і страховий поліс та почав телефонувати до страхової, проте назву страхової компанії свідок не зміг повідомити суду. Працівники ДАІ перевіряли у [PERSON] документи, а свідок як водій знає, що без поліса страхування їздити не можна. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, його представника та свідка, дослідивши матеріали справи та докази, що знаходяться в матеріалах цивільної справи, оцінивши їх в сукупності приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною 3 цієї статті передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що згідно постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2012 року у справі №0438/971/2012 (а.с.29) [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП за те, що 22 лютого 2012 року о 10 годині 00 хвилин на 93 км+200м а/д «Дніпропетровськ-Миколаїв» він, керуючи автомобілем «Рено-Еспейс», державний номер [NUMBER], в умовах недостатньої видимості не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість в результаті чого допустив наїзд на стоячі на проїзній частині автомобілі: «Камаз 53215», державний номер [NUMBER] з причепом [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], «ГАЗель», державний номер [NUMBER], що належить [PERSON] під керуванням водія [PERSON], «ГАЗель», державний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], чим порушив пункти 12.1, 12.2 ПДР України, а автомобілі внаслідок ДТП отримали механічні ушкодження (а.с.29). Таким чином, постановою суду, яка не була оскаржена в апеляційному порядку відповідачем, а право на таке оскарження роз'яснювалося відповідачу та його представнику судом, було встановлено вину [PERSON] у скоєнні ДТП 22 лютого 2012 року. Посилання представника відповідача на те, що в постанові суду відсутній висновок про винуватість [PERSON], не приймаються судом, оскільки ст. 284 КУпАП передбачено такі види постанов: про накладання адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу; про закриття справи. Оскільки судом було ухвалено постанову про накладання адміністративного стягнення на [PERSON] і під час накладення такого стягнення суд керувався ст. 124 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення ПДР, що спричинили пошкодження транспортних засобів, то суд вважає, що вина відповідача у скоєнні ДТП, яка мала місце 22 лютого 2012 року є доведеною, а постанова суду набрала законної сили. Крім того, в судовому засіданні 13 травня 2016 року під час ознайомлення з оригіналами матеріалів страхової справи, представником позивача для огляду була надана копія такої постанови суду, завірена належним чином печаткою суду, а тому посилання представника відповідача на те, що можливо такої постанови взагалі не було, спростовуються матеріалами справи та наданими доказами. Крім того, судом роз'яснювалося представнику відповідача право на отримання такої копії постанови в архіві суду. Під час розгляду справи було встановлено, що автомобіль «ГАЗ 2705», державний номер [NUMBER], належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.8), а керував даним автомобілем в момент ДТП [PERSON] (а.с.11) і його цивільно-правова відповідальність була застрахована згідно полісу № АВ/1322334 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.9). Згідно висновку авто товарознавчого дослідження № Еф-066/12 по встановленню вартості матеріальних збитків, спричиненого власнику транспортного засобу від 20 березня 2012 року (а.с.15-19) розмір збитків, заподіяних автомобілю «ГАЗ 2705», державний номер [NUMBER], в результаті ДТП становить 39 370 гривень 89 копійок. В матеріалах справи міститься виклик [PERSON] на 02 березня 2012 року для проведення огляду пошкодженого авто, який був отриманий відповідачем (а.с.14), а оригінали доказів направлення такого виклику та його отримання відповідачем через засоби поштового зв'язку були надані для огляду в судовому засіданні 13 травня 2016 року. Посилання відповідача на те, що він такого виклику не отримував спростовуються відомостями про особисте вручення, яке надано Укрпоштою. На підставі наведеного суд також відхиляє посилання відповідача та його представника стосовно їхньої незгоди з розміром відшкодування. [PERSON] пояснив, що під час ДТП автомобіль «ГАЗ 2705» отримав незначні видимі пошкодження, а тому його ремонт не може коштувати 39 370 гривень 89 копійок. Однак судом було встановлено, що відповідач запрошувався на огляд пошкодженого автомобіля, але він на нього не з'явився, а тому його заперечення відносно вартості ремонту не приймаються судом, оскільки в матеріалах справи міститься висновок авто товарознавчого дослідження № Еф-066/12 по встановленню вартості матеріальних збитків, спричиненого власнику транспортного засобу від 20 березня 2012 року (а.с.15-19) 23 лютого 2012 року [PERSON], як власник пошкодженого транспортного засобу, звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомленням про настання ДТП відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.6), а 16 травня 2012 року [PERSON], як власник пошкодженого транспортного засобу, звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з заявою про виплату спричиненої пошкодженням автомобіля шкоди відповідно до ст.35, пп. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки власник та водій автомобіля «Рено Еспейс», державний номер [NUMBER] [PERSON] не мав полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.30). Згідно наказу № 2428 від 09 серпня 2012 року Моторне (транспортне) страхове бюро України платіжним дорученням № 1/1-16899 від 09 серпня 2012 року перерахувало на рахунок [PERSON], як власнику пошкодженого в результаті ДТП автомобіля 39 370 гривень 89 копійок на відшкодування заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди шкоди (а.с.31,32), про що в письмовій формі було повідомлено відповідача та запропоновано компенсувати Моторному (транспортному) страховому бюро України понесені ним витрати (а.с.35,36). Суд вважає, що спірні правовідносини регулюються ст. ст. 1166, 1187,1188 ЦК України відповідно до яких, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Посилання представника відповідача на те, що позивачем не було доведено того факту, що відповідач є власником автомобілю, на якому потрапив в ДТП, а тому він не може відповідати за шкоду, заподіяну в результаті ДТП, сприймаються судом критично, оскільки норми ЦК України на які посилався в своєму позові позивач, не містять вимог про настання відповідальності щодо відшкодування заподіяної шкоди саме власником автомобілю. З системного аналізу наведених норм можна зробити висновок, що обов'язок такого відшкодування покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Вказані положення ЦК України кореспондуються з п.11 постанови ВССУ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», згідно яких з винної особи за регресною вимогою стягується розмір визначеного відшкодування за зобов'язанням з відшкодування шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то витрати з такої особи стягуються у цих межах. Оскільки [PERSON] було визнано винним у скоєнні ДТП, то саме він повинен відповідати за завдану шкоду. Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. В судовому засіданні було встановлено, що наказ № 2428 від 09 серпня 2012 року було прийнято на підставі довідки № 1 від 18 липня 2012 року (а.с.32 зворот) згідно якої відповідальність водія автомобіля «Рено Еспейс», державний номер [NUMBER] застрахована не була, що також підтверджується витягами з централізованої бази даних МТСБУ (а.с.111,112). Згідно інформації, яка міститься в таких витягах, пошук поліса за транспортним засобом з державним номерним знаком [NUMBER] на дату 22 лютого 2012 року - не дав результатів, а поліс серії АА №2359890 на 22 лютого 2012 року забезпечував цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу «Рено Еспейс» з державним номерним знаком [NUMBER], а не [NUMBER], який був учасником ДТП. Посилання представника відповідача на те, що під час ДТП працівниками ВДАІ Софіївського РВ УМВС були складені відомості від 22 лютого 2012 року, згідно яких у відповідача був наявний поліс саме на автомобіль «Рено Еспейс» з державним номерним знаком [NUMBER], не можуть бути визнані судом в якості належних та допустимих доказів, оскільки згідно п.33.4 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в редакції на дату настання ДТП, у разі оформлення працівниками ДАІ МВС України відповідних документів про ДТП вони також встановлюють та фіксують необхідні відомості щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідності учасників цієї пригоди і сприяють представникам страховиків (МТСБУ) у проведенні огляду місця ДТП і транспортних засобів, причетних до неї. Зазначеним Законом не передбачено відповідальність працівників ДАІ МВС України щодо достовірності фіксування відомостей щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідності учасників цієї пригоди, а тому відображення інформації щодо наявності у [PERSON] полісу страхування не може вважатися належним доказом його існування. Суд вважає, що наявність такого полісу може бути підтверджена копією, оригіналом полісу, відомостями страховика, а не показами свідків, у зв'язку з чим в задоволенні клопотання про виклик свідків для підтвердження саме факту наявності полісу у [PERSON] під час ДТП, судом було відмовлено, а свідок [PERSON] повідомив суду лише припущення щодо наявності у відповідача під час ДТП полісу обов'язкового страхування, оскільки він особисто не оглядав його, назву страхової компанії не знає. В якості доказів наявності у [PERSON] під час скоєння ДТП страхового полісу СТзДВ «Гарантія» відповідач та його представник посилалися на опис вкладення до цінного листа від 25 лютого 2012 року про направлення на адресу СТзДВ «Гарантія» двох заяв про ДТП, копії паспорта, оригіналу страхового полісу (автоцивілка) та одного примірника протоколу про ДТП (а.с.104), які суд сприймає критично, оскільки з вказаного опису не вбачається серія на номер полісу, який був направлений на адресу страховика та у зв'язку з якою саме ДТП було направлено зазначені документи. Судом було роз'яснено право відповідача заявляти суду клопотання про витребування доказів, проте таких клопотань під час розгляду справи не надходило, а ті які заявлялися від відповідача та його представника - були задоволені судом. Представник відповідача посилався на те, що його запити до СТзДВ «Гарантія» про надання інформації щодо видачі полісу на ім'я [PERSON], повертаються з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», а тому він позбавлений можливості довести існування полісу обов'язкового страхування на момент ДТП. Проте доказів повернення таких запитів без відповіді СТзДВ «Гарантія» суду надано не було. Під час розгляду справи судом було задоволено клопотання представника відповідача про огляд оригіналів страхової справи та про огляд копій матеріалів адміністративної справи, з яких з'ясувалося, що під час складання протоколу 22 лютого 2012 року, [PERSON] власноручно написав, що під час ДТП керував автомобілем з номерним знаком [NUMBER], а виконання його підпису було підтверджено ним особисто в судовому засіданні 13 травня 2016 року. Тому довідка Територіального сервісного центру № 1242 від 06 квітня 2016 року (а.с.159) про те, що номерний знак [NUMBER] був зареєстрований за автомобілем «Рено» лише 17 липня 2012 року, тобто після ДТП, сприймаються судом критично, а клопотання представника відповідача про витребування судом такої довідки від Територіального сервісного центру № 1242 задоволено не було, оскільки сприймається судом як намір сторони відповідача затягнути процес. В пунктах 3, 4 та 5 Постанови КМУ №512 від 31.05.2012 "Про затвердження Порядку формування загальнодержавної бази даних про результати обов'язкового технічного контролю транспортних засобів, доступу до неї та встановлення розміру плати за надання таких послуг" зазначено, що страховики через Моторне (транспортне) страхове бюро забезпечують щодобово до 24 години внесення до реєстру договорів страхування інформації про укладені ними договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підлягають обов'язковому технічному контролю, яка містить: 1) серію та номер полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та строк його дії; 2) VIN-код транспортного засобу (обов'язково у разі наявності) або номер кузова (рами); 3) номерний знак транспортного засобу; 4) повне найменування та ідентифікаційний код згідно з ЄДРПОУ страховика, який уклав поліс, зазначений у підпункті 1 цього пункту. Посилання відповідача та його представника на те, що автомобілі з номерними знаками [NUMBER] та [NUMBER] мають однаковий VIN-код транспортного засобу не були підтверджені належними доказами, оскільки відповідач не надав суду ані оригіналу, ані копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а посилання на зазначення VIN-коду у відомостях [NUMBER] не можуть бути прийняті в якості належних та допустимих доказів. Посилання представника відповідача на те, що постановою Солонянського районного суду від 11 квітня 2012 року відповідача будо визнано винним лише за ст. 124 КУпАП, а за порушення ним п. 2.1.1 ПДР щодо обов'язкової наявності полісу обов'язкового страхування він до відповідальності не притягався, що свідчить про наявність у нього полісу під час ДТП, є лише припущеннями, а відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо незалучення до участі у справі в якості співвідповідача СТзДВ «Гарантія», право на що роз'яснювалося судом в судовому засіданні 18 січня 2015 року представнику позивача, то суд зазначає, що представник позивача посилалася на те, що відповідачем та його представником не доведено факт страхування цивільної відповідальності водія автомобіля, за участю якого сталося ДТП в СТзДВ «Гарантія», а тому підстав для залучення вказаної особи в якості співвідповідача не має, а суд позбавлений можливості здійснювати такі процесуальні дії за власною ініціативою. Під час дослідження доказів, судом було встановлено, що на адресу відповідача 31 травня 2012 року та 16 жовтня 2012 року (а.с.35,36) позивач направляв листи з повідомленням про необхідність здійснити добровільне погашення, в яких, серед іншого, зазначався і номер автомобіля - [NUMBER], а відповідач листувався з працівниками МТСБУ засобами електронного поштового зв'язку (а.с.37), що спростовує його посилання стосовно необізнаності про здійснені страхові виплати та про їх розмір. Судом встановлено, що згідно акта №16899 від 28 лютого 2012 року та платіжного доручення № 3328 від 24 липня 2012 року позивачем згідно рахунку №220 від 17 травня 2012 року було здійснено оплату послуг аварійного комісара на суму 914 гривень 24 копійки (а.с.33,34). Згідно п.38.2. статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та положень ч.1 ст.1191 ЦК України, Моторне (транспортне) страхове бюро України після виплати страхового відшкодування шкоди, завданої іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, а відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. У зв'язку зі сплатою страхового відшкодування власнику пошкодженого майна, а також у зв'язку з понесеними фактичними затратами на послуги аварійного комісара до позивача, який здійснив ці виплати, переходить право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, на відшкодування виплаченого страхового відшкодування. Оскільки винною особою в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди постановою суду визнано саме відповідача [PERSON], який керував транспортним засобом «Рено Еспейс» з державним номерним знаком [NUMBER], не застрахувавши свою цивільно-правову відповідальність відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то вказане свідчить про те, що до позивача переходить право вимоги в порядку регресу на відшкодування сплаченого страхового відшкодування в розмірі 39 370 гривень 89 копійок та витрат на послуги аварійного комісара в розмірі 914 гривень 24 копійок, оскільки Законом передбачено право зворотної вимоги (регресу) саме в межах фактичних затрат, а не лише в межах здійсненого страхового відшкодування, які в добровільному порядку на пропозицію позивача відшкодовані не були. Тому, оцінюючи всі докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є законними і підлягають задоволенню, тобто з відповідача на користь позивача в порядку регресу підлягає стягненню сума виплаченого страхового відшкодування в розмірі 39 370 гривень 89 копійок та витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 914 гривень 24 копійок. Суд при прийняті такого рішення спирався на те, що як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України. Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-2808цс15 зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Таким чином, суд вважає, що права [PERSON] під час розгляду даної справи не були порушені, оскільки він має право на самостійне звернення з позовом до страхової компанії, яка застрахувала його цивільно-правову відповідальність на момент ДТП та до якої він звернувся в порядку, передбаченому умовами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», про відшкодування стягнутих з нього страхових сум. В той же час не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2 000 гривень в якості витрат на правову допомогу, з посиланням на наступне. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013), а відповідно до ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатом або іншим фахівцем в галузі права в порядку, встановленому законом. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК), а розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки позивачем до матеріалів справи в якості доказів надання правової допомоги було надано контракт про надання правової допомоги від 08 листопада 2012 року № 79, який був укладений між позивачем та фізичною особою-підприємцем [PERSON], а відомості про те що зазначена особа є адвокатом або іншим фахівцем в галузі права не надані ані до контракту, ані до матеріалів справи, а також матеріали справи не містять доказів понесених витрат позивачем на суму 2 000 гривень, оскільки відсутні відповідні докази перерахування таких коштів на ім'я ФОП [PERSON], то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення цієї частини позовних вимог. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог на користь позивача підлягають стягненню понесені ним документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial