Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] подала до суду позов до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого19 листопада 1994 року у відділі ЗАГСУ Тернопільського міськвиконкому та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у розмірі 2000 гривень на кожну дитину, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, протягом останніх трьох років у них різні погляди на життя, відсутні взаєморозуміння та спільні інтереси, між ними втрачено почуття любові та поваги, спільного господарства не ведуть. За таких обставин просить шлюб розірвати, проти примирення категорично заперечує, оскільки, подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. При цьому вказує, що від шлюбу з відповідачем у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] перебувають повністю на її утриманні. При цьому, відповідач усунувся від свого батьківського обов`язку щодо утримання дітей, незважаючи на те, що є працездатним та працює у Тернопільському академічному обласному драматичному театрі ім. Т.Г. Шевченка на посаді художника-декоратора, відтак має постійний дохід, середньомісячний розмір якого за попередній календарний рік складав 9782,44 гривень. Натомість розмір її заробітної плати у сумі 4570,58 гривень не дозволяє їй належним чином забезпечувати дітей усім необхідним. Вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на двох неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі по 2000 гривень на кожну дитину, щомісячно. За вказаних обставин просила позов задовольнити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2019 року провадження у зазначеній справі було відкрито та справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Вказаною ухвалою позивачці [PERSON] відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Відповідач відзиву на позов не подавав. 11 грудня 2019 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала , що заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання , будучи належно повідомленим не з`явився, не повідомивши про причини неявки. У підготовчому судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував . За вказаних обставин, відповідно до ст. 223 ЦПК України справу слід розглянути у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Судом установлено: Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб 19 листопада 1994 року, про що зроблено актовий запис №1682 Відділу ЗАГСУ Тернопільського міськвиконкому, яким 19 листопада 1994 року видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилось троє синів, один із яких [PERSON] , [INFO] , на даний час є повнолітнім. [INFO] шлюбу у сторін народився син [PERSON] , про що складено актовий запис №1924 Відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, яким 11 вересня 2006 року видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 27 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції (актовий запис №184, складений 27 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції). Спільне життя з відповідачем не склалося, між ними втрачено почуття любові та поваги, відсутнє взаєморозуміння, що призвело до припинення між ними подружніх відносин, вони не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС. У Постанові від 25 вересня 2019 року прийнятій у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, тому відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання. Щодо вимоги про стягнення аліментів, суд зазначає наступне: Під час провадження у справі позивачка [PERSON] змінила місце проживання та з 15 листопада 2019 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що стверджується Довідкою №6737 виданою 25 листопада 2019 року Відділом реєстрації Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради. За вказаною адресою разом із позивачкою проживають неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки №02-3/103 виданої 28 травня 2019 року Ліцеєм №13 Івано-Франківської міської ради Департаменту освіти та науки Івано-Франківської міської ради Міністерства освіти і науки України, [PERSON] навчається у 7-Б класі Ліцею №13 Івано-Франківської міської ради. Довідкою № 206 виданою 09 грудня 2019 року Комунальним дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №32 «Солов`ятко» Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області стверджується, що [PERSON] є вихованцем Комунального дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №32 «Солов`ятко» Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, середньої дошкільної групи №5 «Калинонька». Як убачається із довідки №171 виданої 01 листопада 2019 року Комунальним дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №32 «Солов`ятко» Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, [PERSON] дійсно працює у Комунальному дошкільному навчальному закладі (ясла-садок) №32 «Солов`ятко» Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області на посаді вихователя з 09 жовтня 2019 року. Згідно із довідкою №216 виданою 16 грудня 2019 року Комунальним дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №32 «Солов`ятко» Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області розмір заробітної плати [PERSON] , яка працює у Комунальному дошкільному навчальному закладі (ясла-садок) №32 «Солов`ятко» Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області на посаді вихователя, за жовтень-листопад 2019 року складає 8967,20 гривень. Відповідно до довідки про доходи №35 виданої 03 липня 2019 року Тернопільським академічним обласним українським драматичним театром ім. Т. Г. Шевченка, [PERSON] працює у Тернопільському академічному обласному українському драматичному театрі ім. Т. Г. Шевченка на посаді художника-декоратора, загальна сума його доходу за період з липня 2018 року по червень 2019 року складає 117389,31 гривень. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. У Постанові Верховного Суду прийнятій у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 755/14148/18,провадження №61-11325св19) Верховний Суд зауважив, що у разі спору про стягнення аліментів суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак, оскільки неповнолітні діти сторін [PERSON], [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом із матір`ю - [PERSON] , так як відповідач [PERSON] є їх батьком та на нього покладено однаковий з [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, враховуючи те, що відповідачем не надано суду жодних доказів щодо того, що за своїм станом здоров`я та матеріальним становищем він не може утримувати своїх неповнолітніх дітей, а також доказів перебування у нього на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків, суд приходить до переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей. Разом із цим, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню із відповідача, беручи до уваги те, що обов`язок щодо утримання дітей покладається рівною мірою на обох батьків, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати аліменти на сина [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 1600 гривень на кожну дитину, з урахуванням індексації, але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03 липня 2019 року, і до досягнення дітьми повноліття. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що згідно ухвали судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2019 року позивачці [PERSON] відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, та беручи до уваги вимоги ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 1536,80 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: partial