Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 12.12.2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 2500 доларів США. Строк повернення грошових коштів був встановлений до 26.12.2015 року. Відповідач зобов'язався повернути кошти, однак, в установлений договором строк кошти не повернув, свої зобов'язання не виконує. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 65 872,50 грн.; пеню у розмірі 527 638,73 грн.; витрати на оплату правової допомоги у розмірі 10 000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 935,11 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.07.2018 року дану справу направлено до Деснянського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2018 року справу прийнято до провадження суду та призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 12.12.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 2500 доларів США. Відповідно до умов укладеного договору відповідач зобов'язувався повернути отримані кошти у строк до 26.12.2015 року включно, але свої зобов'язання до цього часу не виконав. Згідно п. 5.1. Договору у випадку порушення своїх зобов'язань сторони несуть відповідальність визначену договором та чинним законодавством. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до п. 2.2. Договору підписання цього договору свідчить про передачу грошових коштів Позичальнику. Згідно п. 4.1. Договору Позикодавець надає позику під час підписання цього Договору. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов'язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань і заборгованість за договорами позики не погашає. Оскільки, відповідач належним чином добровільно не виконав умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаними договором суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 2500 доларів США, що за курсом НБУ станом на момент постановлення рішення становить 65 872,50 грн. Відповідно до п. 5.4. Договору при порушенні позичальником строку повернення позики вказаного в п. 3.2. Договору, він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики. Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, розмір пені від суми боргу за період з 27.12.2015 року по 07.03.2018 року становить 527 638, 73 грн. Як встановлено судом та доведено зібраними по справі доказами, відповідач умови укладеного Договору не виконує, позику не повертає, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості за договором та пені підлягають задоволенню в повному обсязі й з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Договором позики на загальну суму 593 511,23 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). З письмових матеріалів справи вбачається, що представництво позивача у суді здійснював адвокат [PERSON], повноваження якого були підтверджені договором про надання правової допомоги та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. На підтвердження виконаних робіт представником позивача був наданий Акт прийняття наданих послуг, відповідно до якого визначено детальний опис робіт, виконаних адвокатом, необхідних для надання правової допомоги, у тому числі підготовка та подання позову, участь у судових засіданнях. Але при цьому слід зазначити, що позивачем не надано підтвердження оплати витрат на правничу допомогу. Таким чином, враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, надані представником позивача докази, суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає, а тому у задоволенні даних вимог повинно бути відмовлено. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 935,11 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial