Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з урахуванням уточнених позовних вимог до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі станом на 30.04.2015 в сумі 23768,69 грн., посилаючись на те, що відповідачем систематично порушується обов'язок щодо регулярності та своєчасності виплати йому заробітної плати, що також завдає моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 10000 грн. та просить стягнути на свою користь. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив задовольнити в повному обсязі. Представник Відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Вислухавши пояснення представників сторін, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Як зазначає позивач та відповідачем не заперечується, що з серпня 1977 р. він працює у відповідача. Згідно довідки відповідача станом на 03.12.2014 р. у нього перед позивачем наявна заборгованість по заробітній платі в розмірі 14932,77 грн. Факт невиплати заробітної плати у вказаному розмірі підтверджується також індивідуальною відомістю Пенсійного фонду України про застраховану особу Позивача. Згідно видаткових касових ордерів від 03.04.2015 р. та від 29.04.2015 р. відповідачем позивачу сплачено частково заборгованість по заробітній платі в сумі 7124,18 грн. та 1517,90 грн. відповідно. Враховуючи, що відповідач порушив трудові права позивача, а саме право на своєчасне одержання винагороди за працю, передбачене чинним трудовим законодавством України, позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 14932,77 грн. - (7124,18+1517,90) = 6290,69 грн. є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Крім того, в позовній заяві позивач посилається на триваюче продовження невиплати йому заробітної плати відповідачем, в зв'язку з чим за період з 03.12.2014 р. по 30.04.2015 просить стягнути на його користь заробітну плату в сумі 17477 грн.. Разом з тим, стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження дійсної наявності такої заборгованості перед позивачем, в зв'язку з чим, вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають. В результаті таких протиправних дій відповідача, на підставі ст. 237-1 КЗпП України позивачем ставиться питання про відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 10000 грн., що полягає у позбавленні його можливості вести звичайний спосіб життя, що вимагає від нього захисту свого порушеного права в правоохоронних органах, відчуття моральних страждань, обурення через відверте нехтування відповідачем конституційними правами Позивача; порушення відповідачем умов оплати праці вносить дискомфорт і труднощі в сімейне життя позивача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Так, протягом розгляду справи встановлено порушення Відповідачем прав Позивача, що полягають у тривалому непроведенні Відповідачем виплати Позивачу заробітної плати, яке призвело до його моральних страждань, втрати життєвих зв'язків Позивача і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а відтак, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості з Відповідача на користь Позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі однієї мінімальної заробітної плати - 1000 грн., оскільки заявлений Позивачем розмір є значно завищеним і не підтверджується належними доказами. Оскільки позивач звільнений від оплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial