Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

І. Описова частина Короткий зміст позовних вимог До Добровеличківського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява, в якій [PERSON] просить визнати [PERSON] , такою що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Свій позов позивач мотивує тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Вільшанського районного нотаріального округу 31.03.2020. Відповідач у справі та її неповнолітній син зареєстровані в її будинку без її згоди. З липня 2018 року відповідач та її син виселились з будинку, але добровільно знятись з реєстрації не бажають. У зв`язку з реєстрацією відповідача у її будинку, вона не має можливості оформити субсидію , чим порушує її право власності . Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Також запевнила що відповідачка та її син не проживають в будинку з 2018 року так як будинок не придатний для проживання і зазначені особи прописані в будинку незаконно. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про день час та місце судового розгляду повідомлена вчасно, належним чином. Доказів про наявність поважних причин своєї неявки, заяв про розгляд справи за її відсутності та відзиву не надавала. Отже враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Водночас суд приймає до уваги, що відповідачка у поданих до суду заявах заперечує з приводу позовних вимог. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Добровеличківська селищна рада Кіровоградської області, явку представника в судове засідання не забезпечила, про день, час та місце слухання справи повідомлені вчасно, належним чином,надали до суду рішення від 08.07.2021 №103 згідно з яким надають згоду на визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням малолітній [PERSON] . Інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 27.11.2020 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІ. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Вільшанського районного нотаріального округу Кіровоградської області Науменком Ф.С., зареєстровано в реєстрі за № 205, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] . Спадщина, на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку під [ADDRESS] (а.с.6). Із витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.03.2020 індексний номер 205725456 встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.7). Згідно з рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 06.03.2018 у справі № 387/17/18 номер провадження 2/387/77/18, визнано за [PERSON] право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ( а.с. 8-9). Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 18.07.2018, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 06.03.2018 залишено без змін ( а.с. 11-12). Зі змісту довідки № 2150 від 10.11.2020, виданої Добровеличківською селищною радою Кіровоградської області [PERSON] , встановлено, що за адресою [ADDRESS] , відповідно до облікової картки зареєстровані [PERSON] , 1987 року народження та [PERSON] , 2012 року народження ( а.с. 13). Відповідно до акту про не проживання особи від 09.11.2020, засвідченого депутатом Добровеличківської селищної ради Бойко Т.П. встановлено, що за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , та [PERSON] не проживають з липня 2018 по теперішній час (а.с.14). Відповідно до акту обстеження умов проживання органу опіки і піклування від 16.06.2021, [PERSON] , що [PERSON] проживає разом із сином [PERSON] по [ADDRESS] . [PERSON] має власну кімнату, яка облаштована за уподобанням дитини та хлопчик забезпечений усім необхідним. Відповідно до рішення Добровеличківської селищної ради від 08.07.2021 №103, згідно з яким Добровеличківська селищна рада як орган опіки та піклування надає згоду на визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим примішенням [ADDRESS] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно до ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Верховний Суд у своєму рішенні від 23.07.2018, справа № 754/15850/15-ц зазначив, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №638/13030/13 від 25.07.2018 року, предметом розгляду якої було питання про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Така ж норма закріплена і в абз.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] , фактично зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає за даною адресою протягом двох років, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Добровеличківської селищної ради Кіровоградської області, актом про не проживання особи. В той же час, така реєстрація відповідачки створює перешкоди позивачці у реалізації права власності на житловий будинок, що проявляється в неможливості оформити субсидію на житло. При цьому доказів того, що відповідачка являється членом сім`ї позивачки в матеріалах справи немає. Крім того позивачка сама зазначає, що відповідачка не є родичем та членом сім`ї позивача. Враховуючи те, що всі докази, що наявні у справі підтверджують факт відсутності відповідачки без поважних причин понад шість місяців, за зареєстрованою адресою: [ADDRESS] , суд дійшов до висновку, що відповідачка порушує права позивачки як власниці житлового будинку. Тому суд вважає, що відповідачка втратила право користування жилим приміщенням за даною адресою. Що стосується позовної вимоги позивачки про виселення малолітнього [PERSON] , суд зазначає, що Стаття 45 передбачає забезпечення захисту прав малолітніх або неповнолітніх осіб під час розгляду справи, а саме під час розгляду справи, крім прав та обов`язків, визначених статтею 43 цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальні права: 1) безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки; 2) отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд; 3) здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.. Положення даної статті дають підстави стверджувати, що зазначені особи є повноправними учасниками цивільного процесу й наділяються в ньому як загальними правами та обов`язками, так і спеціальними правами. Водночас у позовній заяві позивачка не зазначила як відповідача малолітнього [PERSON] із зазначенням законного представникамалолітнього до участі у справі. Суд зазначає, що особа, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, не має цивільної процесуальної дієздатності, однак якщо спір стосується її прав чи інтересів, то вона має цивільну процесуальну правоздатність і саме вона є особою, яка бере участь у справі. Тому стороною у таких справах необхідно зазначати малолітнього та його законного представника. Отже суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги щодо визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, так як позивачкою не визначений у позовній заяві його процесуальний статус у цій справі, а клопотань про залучення співвідповідача до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір необхідно стягнути з відповідачки у розмірі 840,80 грн. На підставі ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст.ст.16, 321, 389, 391 ЦК України, ч.4 ст.9, ст.ст.71,72 ЖК УРСР, ст. ст.3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207,

Outcome: partial