Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач свої уточнені вимоги мотивує тим, що з 01.06.2011 р. працює торговим агентом в ПП «Санта-Україна». За місцем виконання своїх трудових обов'язків - оброблення заявок на поставку рибних продуктів у продовольчі магазини м. Суми, позивача закріплено за Полтавською філією. 07.09.2014 р. позивач зверталась до директора Полтавської філії, [PERSON], з заявою про надання щорічної відпустки, оскільки на той час працювала повних три роки. Крім того, у липні 2014 р. 11 днів вона перебувала на лікуванні у лікарні та з лікарняного ліжка позивачці доводилося телефоном приймати замовлення. Однак заяву про надання відпустки [PERSON] не підписав, пояснивши це тим, що [PERSON] ніким замінити та вона має показати адреси торгових місць і продовольчих магазинів, з якими підприємство «Санта-Україна» працює. Крім того, [PERSON] забрав у позивача планшет, який надавався їй для використання у роботі (оформлення заявок у електронному вигляді, й відправлення їх оператору), копії накладних про повернення непридатного товару для їх опрацювання підприємством для надання можливості їй, за його словами, відпочивати у відпустці. 08 та 09 вересня 2014 р. за домовленістю з директором Полтавської філії [PERSON] позивач разом з останнім відвідувала продовольчі магазини та інші торгові місця, з якими приватне підприємство «Санта-Україна» працює. Директор знайомився з працівниками, які замовляють продукцію, записував контактні номери телефонів, електронні адреси, оскільки, як він їм пояснював, він відпускає [PERSON] у відпустку, а її роботу по м. Суми у період її відпустки він буде виконувати особисто. При цьому, він вже почав опрацьовувати нові заявки, керувати доставкою товару та забирати за доставлений товар гроші. Так, 09.09.2014 р. у магазині «Наш Маркет» по вул. Роменській, 90 у м. Суми квитанцію про отримання грошових коштів за доставлений товар видавав вже [PERSON], про що мається його підпис. 10.09.2014 р. директор Полтавської філії [PERSON] зателефонував [PERSON] та сказав, що потрібно зустрітись. Відразу по телефону позивач його запитала, коли він відпустить її у відпустку, адже усі торгові місця, які обслуговуються ПП «Санта-Україна» по м. Суми вона йому вже показала. [PERSON] почав на неї кричати, кажучи, що сам вирішить чи взагалі відпускати її у відпустку. Тому, [PERSON] завчасно підготувала заяву про звільнення за власною ініціативою, а при зустрічі знов запитала чи підписав він заяву про надання відпустки та з якої дати можна відпочивати, а також надала заяву про звільнення за власною ініціативою з 10.09.2014 р. Директор Полтавської філії [PERSON] поклав заяву про звільнення собі до документів, але сказав, що він ще не вирішив чи надавати їй відпустку, чи звільнювати. Але повідомив, що з цього дня, 10.09.2014 р. [PERSON] на роботу вже не має виходити. Ця зустріч також відбувалась у присутності торгового агенту по місту Полтава - [PERSON] Таким чином, без документів, без планшету і у зв'язку із особистим розпорядженням директора Полтавської філії [PERSON], якому [PERSON] безпосередньо підпорядковувалась (отримувала доручення про роботу й звітувала про їх виконання), про те, що позивач вже не має працювати, а також у зв'язку із тим, що заявки він опрацьовував вже сам, [PERSON] була позбавлена можливості надалі працювати. Вранці 18.09.2014 р. директор Полтавської філії [PERSON] приїхав до м. Суми на зустріч з нею із трьома незнайомими позивачеві чоловіками, які тиснули на неї, запитували хто вона така, яке у неї фінансове становище, до якої школи ходить її дитина, о якій порі повертається зі школи. Як зазначає [PERSON], вони погрожували їй та її дитині. Через цю подію позивач зверталась із заявою до Сумського міського відділу УМВС України в Сумській області, про що повідомила [PERSON] Ввечері 18.09.2014 р. [PERSON] зателефонував [PERSON] і повідомив, що вона на підприємстві вже більше не працює. Позивач відповіла, що бажає, щоб [PERSON] звільнив її за заявою від 10.09.2014 р., однак [PERSON] відповів, що вона повинна написати заяву до відділу кадрів підприємства у м. Києві. Однак [PERSON] повідомила, що на роботу її приймала Полтавська філія, а в м. Києві на підприємстві вона ніколи не була, і тому продублює свою заяву електронною поштою на електронну скриньку директора Полтавської філії. Також позивач просила [PERSON] віддати трудову книжку, виплатити всі належні від підприємства при звільненні суми, включаючи компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Однак [PERSON] заявив, що [PERSON] винна підприємству 36000 грн., які отримувала з торгових місць і начебто не віддала підприємству. 18.09.2014 р., зазначає позивач, вона продублювала свою заяву про звільнення за власною ініціативою від 10.09.2014 р. на електронну адресу директора Полтавської філії [PERSON] - andriy.m83@gmail.com, про що цього ж дня повідомила йому у телефонній розмові. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений термін, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Проте, після спливу двох тижнів і від 10.09.2014 р., і від 18.09.2014 р. з позивачем ніхто не зв'язався ні за телефоном, ні за її домашньою адресою. Виконувати свої трудові обов'язки позивач не мала змоги, оскільки і планшет, і видаткові та прибуткові накладні, і книжку квитанцій у неї забрав директор Полтавської філії [PERSON] та, як зазначає позивач, заборонив ще 10.09.2014 р. виходити до торгових місць та брати заявки, а в торгових місцях, які обслуговувались ПП «Санта-Україна», поширив інформацію, що [PERSON] вже звільнена. У зв'язку з тим, що з ПП «Санта-Україна» [PERSON] за її заявою від 10.09.2014 р. не було звільнено й не віддано трудову книжку, позивач не мала змоги влаштуватись на іншу роботу. 14.10.2014 р. позивач повторно звернулась з питанням звільнення її за власною ініціативою, яке надіслала до підприємства поштою рекомендованим листом. За відсутності у позивача достовірної інформації про те, хто саме має її звільнити - Полтавська філія чи центральний офіс ПП «Санта-Україна», свою заяву [PERSON] надіслала у дві адреси. За даними послуги із електронного відстеження пересилання поштової кореспонденції, надаваної УДППЗ «Укрпошта», позивач дізналась, що 18.10.2014 р. відправлення № 4003005658946 з заявою позивача про звільнення за власною ініціативою було вручене у м. Києві адресату за довіреністю. 31.10.2014 р. у поштовому відділенні вона отримала лист відповідача про необхідність повідомити про причини відсутності на роботі з 22.09.2014 р., а також наказ про її звільнення за прогул. З такими діями підприємства позивач не згодна, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП України, - розривається трудовий договір, укладений на невизначений строк за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, у випадку прогулу, яким є відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Крім того, позивач зазначила, що в результаті дій відповідача, які порушують її трудові права, їй завдана моральна шкода, яку вона оцінила в 15000 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просить: змінити дату і формулювання причини її звільнення на звільнення за ініціативою працівника відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі підтвердженої письмової заяви [PERSON] від 14.10.2014 р., отриманої відповідачем 18.10.2014 р.; визнати недійсним запис у її трудовій книжці про звільнення з посади торгового агенту ПП «Санта-Україна» за п. 4 ч. 1 статті 40 КЗпП України; зобов'язати видати їй належно оформлену трудову книжку; стягнути з ПП «Санта-Україна» на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня фактичного незаконного відсторонення від роботи - з 10.09.2014 р. по день винесення рішення суду; стягнути грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, із розрахунку 7 днів за відпрацьований календарний рік, починаючи з дати підтвердженого прийняття [PERSON] на роботу з 01.11.2011 р.; стягнути з ПП «Санта Україна» в рахунок відшкодування [PERSON] моральної шкоди 15000 грн. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та пояснили наступне. 10.09.2014 р. директор Полтавської філії [PERSON] заборонив позивачеві виходити до торгових місць, які обслуговуються ПП «Санта-Україна», брати для виконання заявки, а також поширив у торгових місцях інформацію про те, що у ПП «Санта-Україна» [PERSON] вже не працює. Позивач вважає таке розпорядження директора Полтавської філії підприємства [PERSON] неправомірним, оскільки для нього не було ніяких законник підстав. 07.09.2014 р. позивач заявою просила надати їй щорічну відпустку на підставі ч. 1 ст. 75 КЗпП України, відповідно до якої щорічна основна відпустка надається працівникам за кожен відпрацьований робочий рік, який вираховується з дня укладення трудового договору. Жодного разу за весь період роботи у ПП «Санта-Україна», починаючи з 01.06.2013 р. [PERSON] не була у щорічній основній відпустці, оскільки їй було відмовлено. Натомість, забравши у [PERSON] технічні прилади (планшет), документи і заборонивши виконувати у своїй роботі будь-які дії, директор Полтавської філії ПП «Санта-Україна» [PERSON] позбавив її можливості працювати. Крім того, за весь час роботи для позивача не було визначено певного робочого місця. Вона працювала із планшетом і документацією вдома, у торгових місцях, в банках. Та в той же час, відповідно до наказу № 147-к від 22.10.2014 р. про звільнення з роботи [PERSON] підприємством складались акти про її відсутність на роботі. Також, у зв'язку з незаконними діями керівництва позивач тричі подавала заяву. Останнього разу позивач надсилала заяву до офісу підприємства у м. Києві поштою рекомендованим листом. Заяву про звільнення за власною ініціативою від 14.10.2014 р. підприємством було отримано 18.10.2014 р. Однак, не зважаючи на це, наказом від 22.10.2014 року № 147-к позивача було звільнено за прогули. Крім того, наказ від 22.10.2014 р. № 147-к підписано виконуючим обов'язки генерального директора [PERSON] Згідно із «візами погодження» наказу, - [PERSON] є головним бухгалтером, тобто найманим працівником і не має права на підписання наказу про звільнення [PERSON] Позовні вимоги просять задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що [PERSON] дійсно була прийнята на роботу до Приватного підприємства «Санта-Україна» на посаду торгового агенту Полтавської філії 01.11.2011 р. згідно наказу № 168-к від 01.11.2011 р. В позовній заяві позивач зазначає, що при зустрічі з директором Полтавської філії [PERSON], вона передала останньому заяву про звільнення за власною ініціативою з 10.09.2014 р. та отримала від нього розпорядження не виходити на роботу з 10.09.2014 р. Дане твердження позивача не відповідає дійсності, оскільки ніяких заяв, щодо звільнення з роботи з власної ініціативи директору Полтавської філії ПП «Санта-Україна» [PERSON] від позивача 10.09.2014 р. не надходило. Також ніяких усних чи письмових розпоряджень щодо не виходу на роботу [PERSON] позивачеві не надавав. Доказом того, що дане твердження позивача є надуманим та таким, що не відповідає фактичним обставинам, є табель обліку робочого часу позивача за вересень 2014 р. та заробітна плата виплачена позивачеві за вересень 2014 р., крім днів відсутності на роботі з 22.09.2014 р. 15.10.2014 р. на адресу ПП «Санта-Україна» надійшла заява позивача про звільнення з роботи з 14.10.2014 р. Дана заява була відправлена позивачем поштовим відправленням 14.10.2014 р., про що свідчить штемпель на поштовому конверті. Статтею 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Таким чином, позивач 15.10.2014 р. лише попередив адміністрацію ПП «Санта-Україна» про свій намір розірвати трудовий договір і зобов'язаний був виконувати покладені на нього трудові обов'язки. Згідно акта про невихід на роботу, підписаного співробітниками Полтавської філії ПП «Санта-Україна» [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що з 22.09.2014 р. по 26.09.2014 р. торговий агент Полтавської філії ПП «Санта-Україна» [PERSON] відсутня на роботі без поважних причин. Статтею 147 Кодексу законів про працю України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких видів стягнення: 1)догана; 2) звільнення. Згідно з ст. 149 Кодексу законів про працю України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. 01.10.2014 р. ПП «Санта-Україна» направило на адресу позивача лист №817 від 01.10.2014 р. про необхідність повідомлення про причини відсутності на роботі з 22.09.2014 р. по 26.09.2014 р. Проте про причини відсутності на роботі позивач адміністрацію підприємства не повідомив. Вважає, що [PERSON] правомірно було звільнено з займаної посади згідно п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Представник третьої особи в судовому засіданні дав пояснення аналогічні поясненням представника відповідача. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач згідно наказу ПП «Санта-Україна» № 168-к від 01.11.2011 р. була прийнята на посаду торгового агенту Полтавської філії, (а. с. 61-62). Згідно заяви від 14.10.2014 р. [PERSON] просила звільнити її за власним бажанням 14.10.2014 р. та в заяві зазначила, що 10.09.2014 р. вона особисто генеральному директору ПП «Санта-Україна» [PERSON] надала заяву про її звільнення з 10.09.2014 р., проте до цього часу їй не повернуто трудову книжку та не проведено розрахунок при звільненні. За поясненнями [PERSON] заява [PERSON] про звільнення не надходила, тому [PERSON] повторно направила заяву про її звільнення за власним бажанням з 14.10.2014 р. та просила провести остаточний розрахунок по заробітній платі по день її звільнення з урахуванням компенсації за всі невикористані щорічні відпустки (а саме з 01.06.2011 р. по 14.10.2014 р.) та додаткової відпустки працівникам, що мають дітей. Дану заяву позивач надіслала рекомендованим листом, який був отриманий відповідачем 18.10.2014 р. (а. с. 8, 9, 10). З наказу № 147-к від 22.10.2014 р. вбачається, що [PERSON] у зв'язку з відсутністю на роботі без поважних причин з 22.09.2014 р. по 22.10.2014 р. на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України була звільнення за прогул без поважних причин, який позивач отримала 31.10.2014 р. (а. с. 14, 15). Того ж дня позивач отримала й лист про необхідність повідомити відповідача про причини відсутності на роботі з 22.09.2014 р. (а. с. 13). 26.09.2014 р. директором Полтавської філії [PERSON] у присутності торгового агенту Полтавської філії [PERSON] був складений акт про те, що з 22.09.2014 р. по 26.09.2014 р. торговий агент Полтавської філії [PERSON] була відсутня на роботі без поважних причин (а. с. 86). З доповідної записки директора Полтавської філії ПП «Санта-Україна» [PERSON] від 26.09.2014 р. вбачається, що під час перевірки роботи торгового агенту з 22.09.2014 р. по 26.09.2014 р. в м. Суми [PERSON] було виявлено факт не виходу на маршрути даного торгового агенту (а. с. 100). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила суду факт того, що директор філії забрав у позивача планшет, яким остання користувалася під час роботи торговим агентом. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили суду факт того, що на початку вересня 2014 року директор Полтавської філії ПП «Санта-Україна» говорив їм, що позивач йде у відпустку. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що згідно актів звірки, наданими директором Полтавської філії ПП «Санта-Україна», у вересні 2014 року на фірмі нібито виявилась нестача грошей за поставлений товар у м. Суми, де на той час позивач працювала торговим агентом. Свідок [PERSON] пояснила суду, що останній раз поставка товару з ПП «Санта-Україна» відбулася у червні 2014 року, а потім позивач перестала ходити до них в магазин. Свідок [PERSON] пояснила суду, що 22.09.2014 р. вона була відправлена у м. Суми, де було з'ясовано, що позивач не відвідувала торгові точки та не бере заявки. Допитана в якості свідка [PERSON] дала покази аналогічні тим, що були викладені у позовній заяві. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач з 10.09.2014 р. фактично була незаконно відсторонена від роботи. Відповідач «табелював» перебування на роботі позивача, кожного місяця нараховував заробітну плату, виплачував заробітну плату (а. с. 42, 43). Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня). Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Виходячи з вимог ч. ч. 1, 3, 4 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Необхідно зазначити, що наказ за № 147-к від 22.10.2014 р. про звільнення позивача з роботи не містить обґрунтування: обставини, за яких вчинено проступок; які докази, з їх оцінкою та зазначенням, підтверджують скоєння порушення; яким чином визначався ступінь тяжкості вчиненого (з врахуванням попередньої роботи працівника), чи враховувалась можлива заподіяна шкода і чи мало місце її спричинення (а. с. 14). Відповідно до ст. 38 КЗпП України, - працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. На підставі вищенаведеного суд вважає, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому необхідно змінити дату та формулювання причини звільнення [PERSON] на звільнення за ініціативою працівника відповідно до ст. 38 КЗпП України на підставі підтвердженої письмової заяви [PERSON] від 14.10.2014 р., отриманої відповідачем 18.10.2014 р., та визнати недійсним запис у трудовій книжці [PERSON] про звільнення з посади торгового агенту Приватного підприємства «Санта-Україна» за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, - у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. ч. 3, 4 п. 2 та ч. 1 п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого П , середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно з довідкою відповідача середньомісячна заробітна плата [PERSON] становила 1 900 грн. (а. с. 84). Також суд вважає, що з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня фактичного незаконного відсторонення від роботи - з 10.09.2014 р. по 18.05.2015 р. в сумі 14 853 грн. 92 коп., з утриманням з цієї суми встановлених законом податків і зборів. Згідно з п. 2 Постанови КМУ "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р. № 100 із змінами та доповненнями середньомісячна заробітна плата обчислюється за два останні місяці, що передують звільненню. Щодо вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, то ця вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, що позивач має статус одинокої матері, та у зв'язку з цим має право на додаткову відпустку. Крім того, суд вважає, що внаслідок незаконного звільнення з роботи позивачка зазнала моральних страждань, які виразилися в негативних душевних хвилюваннях, нервовому перенапруженні, стресі, це потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, відновлення порушених прав. Тому, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, суд приходить до висновку, що внаслідок дій відповідача позивачеві була заподіяна моральна шкода, яку суд, з урахуванням всіх обставин справи виходячи з вимог розумності і справедливості, оцінює в сумі 2000 грн., і дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сум 974 грн. 40 коп.

Outcome: partial