Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з цим позовом мотивуючі свої вимоги тим, що їй належить автомобіль марки ВАЗ 21051, д/н [NUMBER] , власником вказаного автомобіля є [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Дніпродзержинським МРЕР ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 11 лютого 1998 року. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 31 травня 2018 року за [PERSON] визнано право власності на автомобіль марки ВАЗ 21051, д/н [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . Позивачка зазначає, що у 2012 році її син передав [PERSON] вказаний автомобіль для ремонту, після чого його більше не бачила. Після чого позивачка звернулась до Криничанського РВ з відповідною заявою та у [PERSON] були відібрані відповідні письмові пояснення, відповідно до яких у 2012 році його сестра - [PERSON] та син позивачки [PERSON] пригнали вказаний транспортний засіб йому на подвір`я для ремонту. Після цього, три роки його ніхто не забирав. Лише у 2015 році його сестра вивезла автомобіль в невідомому напрямку. Також були відібрані відповідні пояснення і у [PERSON] , яка пояснила, що дійсно здала вказаний автомобіль на металобрухт для погашення боргів, які залишилися після розлучення з сином позивачки. За зверненнями позивачки до Криничанського РВ, їй було рекомендовано звернутись до суду. У зв`язку з тим, що належний їй автомобіль [PERSON] здала на металобрухт, чим завдала їй матеріальної та моральної шкоди, позивачка звернулась до суду з проханням стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] 22040 гривень матеріальної шкоди та 20000 гривень моральної шкоди. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день слухання справи сповіщені, причини своєї неявки суду не повідомили. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Оцінивши докази по справі суд вважає, що вимоги позивачки мають бути частково задоволеними, оскільки в судовому засіданні встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 31 травня 2018 року та додаткового рішення цього ж суду від 18 січня 2019 року за [PERSON] з 09 серпня 2012 року визнано право власності на автомобіль ВАЗ 21051, джержномер [NUMBER], кузов № [NUMBER] , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого Дніпродзержинським МРЕР ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 11 лютого 1998 року належав [PERSON] . У 2012 році син позивачки залишив [PERSON] вказаний автомобіль для ремонту, після чого вказаний автомобіль позивачка більше не бачила. Згодом позивачка звернулась до Криничанського РВ з відповідною заявою та у [PERSON] були відібрані відповідні письмові пояснення, відповідно до яких у 2012 році його сестра - [PERSON] та син позивачки [PERSON] пригнали вказаний транспортний засіб йому на подвір`я для ремонту. Після цього, три роки його ніхто не забирав. Лише у 2015 році його сестра вивезла автомобіль в невідомому напрямку. Також були відібрані відповідні пояснення і у [PERSON] , яка пояснила, що дійсно здала вказаний автомобіль на металобрухт для погашення боргів, які залишилися після розлучення з сином позивачки. За зверненнями позивачки до Криничанського РВ, їй було рекомендовано звернутись до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). За нормою ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] підтвердила факт того, що вона самостійно розпорядилася спірним автомобілем, та здала його на металобрухт. Відповідно положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Оскільки відповідачами було завдано позивачці збитку, та на даний час не відшкодовано, суд вважає за доцільне позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, задовольнити у повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить із наступного. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Як пояснила позивачка, моральні страждання полягають у тому, що вона зазнала негативних змін у житті, була позбавлена майна, у зв`язку з чим відчувала страх щодо можливого його неповернення. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Згідно ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини душевних страждань, ступеня вини особи, що завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Отже, право на відшкодування моральної шкоди у позивачки виникло у зв`язку з неправомірною поведінкою відповідачів та завдання матеріальних збитків, що призвело до моральних переживань. При вирішенні даної справи і визначенні моральної шкоди судом враховуються положення п. п. 3, 5, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. З огляду положення вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди. Разом з тим, з огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачкою у розмірі 20000 гривень є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та вважає, що грошова сума у розмірі 2000 гривень є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачами позивачці моральну шкоду через вчинення матеріальних збитків. Та як зазначається у рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії», від 09 лютого 2007 року "Білуха проти України", - в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. З урахуванням викладеного та того, що позов задоволено частково, суд вважає за доцільне на правилами ст. 141 ЦПК України покласти на відповідачів солідарне стягнення з відповідачів на користь позивачки 704,80 грн., сплаченого судового збору.

Outcome: partial