Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення вихідної допомоги, грошової компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, посилаючись на те, що працював інспектором відділу кадрів в Новоархангельському центрі первинної медико-санітарної допомоги з 08 серпня 2013 року. З 25 березня 2016 року позивач звільнений за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України у зв'язку з невиконанням керівником трудового законодавства, а саме норм, передбачених статтями 31, 40, 49-2, колективним договором з працівниками Новоархангельського ЦПМСД. При розрахунку позивачу не виплатили грошову компенсацію у порядку статті 24 Закону України «Про відпустки» за всі невикористані дні щорічної відпустки та вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України. Крім того, в день звільнення керівництвом закладу позивачу було відмовлено у належному оформленні трудової книжки й наказу про звільнення. Керівник закладу [PERSON] у письмовій резолюції до заяви мотивувала своє рішення тим, що з позивачем не укладався трудовий договір. При цьому зазначив, що був прийнятий на роботу в установленому статтею 24 КЗпП України порядку, з укладенням трудового договору, оформленого наказом головного лікаря Новоархангельського ЦПМСД [PERSON] від 08 серпня 2013 року, а тому згадана відмова є безпідставною. На письмове прохання про видачу трудової книжки та копії наказу про звільнення, а також про проведення розрахунку, подане позивачем на адресу головного лікаря Новоархангельського ЦПМСД 26 березня 2016 року належним чином не відреагували. Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 12 січня 2005 року № 06-4/3 «Щодо посади «виконавчий директор» та визнання діянь, які відносяться до грубих порушень законодавства про працю» не видання наказу про звільнення та/або невидача трудової книжки особі, яка хоче звільнитися з роботи в установленому законом порядку, слід вважати грубим порушенням законодавства про працю. Власне бажання звільнитися з роботи згідно із ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України вважає оформленим в установленому законом порядку за наявністю достатніх підстав, що підтверджують аргументованість такого рішення. Вважав, що керівництвом було допущено відносно нього наступні порушення: а) порушення умов статті 31 Кодексу законів про працю України «Заборона вимагати виконання роботи, не обумовленої трудовим договором»; б) порушення умов статей 40 «Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу», 49-2 «Порядок вивільнення працівників» Кодексу законів про працю України та пункту 8 спільного наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства фінансів України № 43 від 28.06.1993 р. «Про затвердження Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій», про підстави звільнення з роботи за сумісництвом; в) порушення умов колективного договору; г) порушення умов організації робочого місця. Крім того, включно до 01 лютого 2016 року позивач, крім виконання основної роботи на посаді інспектора відділу кадрів, працював у Новоархангельському ЦПМСД за сумісництвом на посаді юрисконсульта. З 25 січня 2016 року по 01 лютого 2016 року знаходився на лікарняному у зв'язку із хворобою. Приступивши до роботи 02 лютого 2016 року, позивач уперше дізнався від керівництва про прийняте 01 лютого 2016 року рішення про виведення з 02 лютого 2016 р. посади юрисконсульта (0,5 штатної одиниці) зі штатного розпису, без передбаченого трудовим законодавством обов'язкового ознайомлення його з таким рішенням попередньо за два місяці. В результаті протиправного звільнення з роботи за сумісництвом на посаді юрисконсульта позивач так і не отримав компенсацію за 20 днів невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований на даній роботі період: 14 квітня 2015 року до 01 лютого 2016 року. Крім того, рішенням керівництва в подальшому позивач був позбавлений основного оснащення робочого місця, що передбачає повне укомплектування, постійне його забезпечення всіма необхідними знаряддями і предметами праці для виконання закріплених операцій процесу праці. Зрештою, за умисного позбавлення позивача умов до нормального виконання покладених на нього обов'язків від керівництва закладу в особі головного лікаря [PERSON] на адресу позивача стали надходити в наказовому порядку вказівки про виконання роботи, не передбаченої трудовим договором а саме: на позивача одноосібно покладалося виконання завдань з порушенням Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року № 442. Після цього, вважаючи за вищевказаних умов продовження виконання обов'язків на посаді інспектора відділу кадрів позивач вважав неможливим та на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України був вимушений звільнитися з роботи за власним бажанням. Таким чином, значні порушення його законних прав, а саме: заподіяння йому моральних страждань шляхом систематичного нав'язування становища безправності у трудових відносинах, виникнення ситуації тяжкої і тривалої матеріальної скрути внаслідок свідомого зволікання відповідача з виплатою належних йому грошових сум та поверненням трудової книжки, що вимагає від позивача додаткових життєвих зусиль для організації свого життя, надмірне інтелектуальне і психологічне навантаження як наслідок умисно викликаної відповідачем тяганини, яке призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків - у сукупності призвели до заподіяння позивачу також значної моральної шкоди. За результатами перевірки, проведеної Управлінням Держпраці у Кіровоградській області в процесі розгляду звернення позивача щодо порушення законодавства про працю у Новоархангельському центрі первинної медико-санітарної допомоги, було зокрема встановлено, що згідно наказу головного лікаря Новоархангельського ЦПМСД від 01.02.2016 року «Про виведення посад, введення нових та зміни в штатному розписі Новоархангельського ЦПМСД» та штатного розпису установи, введеного в дію з 02.02.2016 року, зі штатного розпису виведено 0,5 штатної одиниці посади юрисконсульта, яку займав позивач за сумісництвом. З даним наказом його не ознайомлено під підпис, про наступне вивільнення його не попереджено за 2 місяці, при вивільненні з посади юрисконсульта позивачу не було запропоновано іншу роботу, що є порушенням вимог ст. 49-2 КЗпПУ. Наказом від 01.02.2016 року № 6 позивача звільнено з посади юрисконсульта 02.02.2016 року при цьому у наказі відсутнє посилання на статтю, за якою його звільнено, що є порушенням вимог п. 2. 3. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, згідно з якою записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні працівника на іншу роботу повинні провадитися у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт Закону. 25.03.2016 року позивачем подана заява з проханням звільнити його за власним бажанням у зв'язку з порушенням законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпПУ), в той же час згідно з наказом від 25.03.2016 р. № 31 та пояснень головного лікаря [PERSON] позивача звільнено із посади інспектора відділу кадрів за власним бажанням на загальних підставах (п.1 ст.38 КЗпПУ), при цьому відсутня його заява, а отже і його письмова згода на звільнення за п.1 ст.38 КЗпП України. Вищезазначене є порушенням вимог ч. І ст.38 КЗпП України, згідно з якою розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, відбувається лише з ініціативи працівника. Крім того, 22.04.2016 року позивач отримав поштовим відправленням № 2610600201050 власну трудову книжку, в якій запис № 8 від 25.03.2016 року стосовно звільнення його за власним бажанням у зв'язку з порушенням законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпПУ) скасовано головним лікарем Новоархангельського ЦПМСД [PERSON] і замінено записом № 10 щодо звільнення позивача із роботи за власним бажанням на загальних підставах (п.1 ст.38 КЗпПУ). В графі № 4 підставою внесення запису № 10 зазначено наказ № 31/13 від 25.03.2016 року, виданого з порушенням законодавства про працю, а саме вимог ч. 1 ст.38 КЗпП України. Доставка трудової книжки за адресою позивача була здійснена без його письмової згоди, чим порушені вимоги п. 4. 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, якою передбачено, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою за зазначеною адресою допускається тільки за письмовою згодою працівника. Таким чином, дані обставини чітко вказують на те, що [PERSON] не видала наказ про звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та трудову книжку умисно, з метою приховати шляхом підроблення наказу і дати його видачі грубе порушення законодавства про працю, допущене нею при виведенні посади юрисконсульта зі штатного розпису Новоархангельського ЦПМСД, що стало підставою для подання ним заяви про звільнення. В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі та просив зобов'язати керівництво Новоархангельського ЦПМСД внести зміни до наказу головного лікаря [PERSON] від 25.03.2016 р. № 31/13 в частині причини звільнення шляхом зміни підстави звільнення з роботи із ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язати керівництво Новоархангельського ЦПМСД внести до його трудової книжки відповідний запис про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язати керівництво Новоархангельського ЦПМСД внести до його трудової книжки запис про звільнення з роботи за сумісництвом на посаді юрисконсульта Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги, стягнути з Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги на його користь: вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, передбачену ст. 44 КЗпП України, компенсацію за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 1442,84 грн. Стягнути моральну шкоду в грошовому еквіваленті в сумі 19000 грн. У разі виявлення під час розгляду даної справи в діях [PERSON] ознак злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України, - постановити окрему ухвалу і направити її відповідним органам для реєстрації до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні у зв'язку із недоведеністю обставин, на які позивач посилається. Зокрема, в запереченні /а.с.45-46/ вказала, що моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя повинні бути належно доведені. Позивач в свою чергу лише поверхнево обґрунтував застосування положення статті 237 1 КЗпП України, не надавши достовірних доказів. До загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, з'ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Позивач у викладенні позовних вимог не зазначає з чого він виходить, зазначивши суму в 19000 грн. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Норми інституту відшкодування моральної шкоди вказують, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. У поданих матеріалах позовної заяви (заяві про зміну предмету та збільшенні позовних вимог та уточненнях до позовної заяви) не міститься переліку юридичних фактів, які складають підставу виникнення правовідносин по відшкодуванню відповідачем моральної шкоди працівникові. Також, позивачем не подано клопотань до початку розгляду справи по суті про витребування яких-небудь доказів про наявність обставин, з якими законодавець пов'язує право особи вимагати відшкодування моральної шкоди. До юридичного складу, у розумінні ст. 237 1 КЗпП України, що є підставою реалізації правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідає змісту ст. 237 1 КЗпП України стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст. 237 1 КЗпП України (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя). Тому, вважала необґрунтованою вимогу сплати моральної шкоди, через те, що позивач не довів в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Представник відповідача також наголошував на тому, що відсутні підстави для задоволення позову. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що вона працює головною медичною сестрою Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги тому їй відомо, що в кінці березня 2016 року було звільнено з роботи позивача. Пояснила, що вона складає табель обліку робочого часу і знає, що тривалість робочого дня позивача 07.50 год. Про те, що позивач надав заяву про видачу йому трудової книжки та наказ про звільнення, дізналася від секретаря після обідньої перерви. Точного часу сказати не може, оскільки в них була акредитація і в кожного працівника був дуже великий об'єм роботи. Пояснила також, що її робоче місце і робоче місце позивача розміщені далеко один від одного, тому що їх центр розміщений в Новоархангельській ЦРЛ, так як їм не виділили одного крила, або хоча б щоб всі кабінети були разом, а вони розкидані в різних крилах приміщення, в них виникають деякі незручності. Про призначення групи чи комісії, яка вирішувала питання про видачу трудової книжки позивачу, нічого не знає. Особисто до наказів про звільнення нічого немає. Заслухавши сторони, свідка та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч .1 ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Позивач звернувся до суду в межах строків, визначених ст. 233 КЗпП України. Разом з тим в ході судового розгляду цивільної справи встановлено наступне. 07.08.2013 року позивач звернувся із заявою, в якій просив прийняти його на посаду інспектора відділу кадрів з 08.08.2013 року /а.с.60/. Наказом Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги № 16 від 08.08.2013 року [PERSON] з 08.08.2013 року було прийнято на роботу інспектором відділу кадрів. Даним наказом [PERSON], інспектору відділу кадрів, з 08.08.2016 року було надано сумісництво юрисконсульта з оплатою праці у розмірі 0,5 посадового окладу /а.с.81/. Наказом Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги № 78 від 16.07.2014 року [PERSON], інспектору відділу кадрів, було надано щорічну основну відпустку за період роботи із 08.08.2013 року до 07.08.2014 року строком 24 календарні дні - з 11.08.2014 року по 04.09.2014 року. Крім того, вищевказаним наказом [PERSON] замінено сім днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці за період роботи з 08.08.2013 року до 07.08.2014 року грошовою компенсацією /а.с.63/. Наказом Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги № 124-1 від 02.09.2015 року [PERSON], інспектору відділу кадрів, було надано щорічну основну відпустку в кількості 24 календарні дні та щорічну додаткову відпустку за ненормований робочий день за роботу, пов'язану з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням в кількості 7 календарних днів за період роботи з 08.08.2014 року до 07.08.2015 року загальною тривалістю з 21.09.2015 року по 22.10.2015 року /а.с.62/. Наказом № 5 від 01.02.2016 року виведено із штатного розпису 0,5 штатної одиниці посади юрисконсульта /а.с.61/. Наказом Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги № 6 від 01.02.2016 року звільнено з 0,5 посади юрисконсульта [PERSON] з 02.02.2016 року /а.с.70/. 25.03.2016 року позивач звернувся до роботодавця із заявою, в якій просив розірвати трудовий договір за власним бажанням з 25.03.2016 року відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням керівництвом законодавства про працю, порушення умов ст. ст. 31, 40 КЗпП України, незабезпечення робочого місця /а.с.4/. Ч. 3 ст. 38 КЗпП України передбачає право працівника на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, зокрема працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. В ч. 1 ст. 21 КЗпП України дано поняття трудового договору, зокрема, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Зі змісту ст. 24 КЗпП України трудовий договір може укладатись в усній формі, головне при цьому усне волевиявлення обох сторін трудових правовідносин, з подальшим оформленням на роботу наказом або розпорядженням, щодо деяких трудових договорів встановлено письмову форму. В нашому випадку трудовий договір укладено в усній формі, що на думку суду не є порушенням ст. 24 КЗпП України, волевиявлення сторін виразилось у заяві в поданій на ім'я відповідача та наказі про прийняття на роботу позивача. 25.03.2016 року на підставі наказу № 13 керівника Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги [PERSON], інспектора відділу кадрів, було звільнено з роботи 25.03.2016 року за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. В п. 2 наказу зазначено виплатити [PERSON] компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 08.08.2015 року по 25.03.2016 року тривалістю 20 днів. В п. 3 наказу зазначено виплатити [PERSON] вихідну допомогу в розмірі, передбаченому ст. 44 КЗпП України, з яким [PERSON] не погодилася, зазначивши це резолюцією на вищевказаному наказі /а.с.68/. Крім того, керівником Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги було винесено наказ № 31/13 від 25.03.2016 року, відповідно до якого [PERSON], інспектора відділу кадрів, було звільнено з роботи 25.03.2016 року за власним бажанням. В п. 2 зазначено виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 08.08.2015 року по 25.03.2016 року тривалістю 20 днів /а.с.69/. Наказ - це розпорядчий документ, який видається керівником установи (структурного підрозділу) на правах єдиноначальності та в межах своєї компетенції, обов'язковий для виконання підлеглими. Наказ набуває чинності з моменту його підписання, якщо інший термін не вказано в його тексті. Як вбачається керівником Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги було видано однорідні накази щодо звільнення позивача, але в останньому наказі було виключено деякі пункти та норми трудового законодавства, що вказані в попередньому наказі. Суд вважає, що прерогативне значення має наказ, який виданий першим, виходячи із нумерації та з яким позивача було ознайомлено, це наказ № 13 від 25.03.2016 року, оскільки в наказі від 25.03.2016 року № 31/13 не вказано підстави, що попередній наказ або його частина втрачає чинності /а.с.68-69/. Щодо позовної вимоги про зобов'язання внести зміни до наказу від 25.03.2016 року № 31/13 в частині причини звільнення шляхом зміни підстави звільнення з роботи із ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд зауважує на те, що в зазначеному наказі взагалі не зазначено норм матеріального права, на підставі яких позивача звільнено із займаної посади, та даний наказ при вирішенні трудового спору взагалі не приймається до уваги судом, а тому зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до ксерокопії трудової книжки позивача маються записи від 25.03.2016 року: «Звільнений за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України» наказ № 13 від 25.03.2016 року; від 25.03.2016 року «Запис за № 8 від 25.03.2016 року вважати недійсним»; від 25.03.2016 року «Звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України», наказ № 31/13 від 25.03.2016 року /а.с.28-31/. Позивачем заявлено вимогу щодо зобов'язання внесення змін до трудової книжки з приводу підстав звільнення із зазначенням ч. 3 ст. 38 КЗпП України, дана позовна вимога підлягає задоволенню враховуючи наступне. Відповідно до приписів ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після початку проходження стажування. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Ч. 3 ст. 235 КЗпП України вказує на те, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. З огляду на положення зазначеної статті записи про причини звільнення в трудовій книжці мають робитися у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю. Судом із зазначених вище обставин прийнято до уваги наказ № 13 від 25.03.2016 року то відповідно і до нього повинно бути зазначено в трудовій книжці формулювання звільнення, а саме: «звільнений за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України». Відповідно пунктів 1.1, 2.3, 2.4, 2.6, 2.26 до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи. У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов'язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. Записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Відповідачем, як роботодавцем в порушення приписів зазначеної інструкції та ст. 48 КЗпП України не внесено запису про звільнення позивача з посади за сумісництвом, що може в подальшому унеможливити його працевлаштування. На думку суду заявлена позовна вимога з зазначеного приводу підлягає задоволенню з зобов'язанням відповідача внести до трудової книжки позивача запис про звільнення з роботи за сумісництвом на посаді юрисконсульта Новоархангельського центру первинної медико-санітарної допомоги. Щодо виплати позивачу вихідної допомоги суд виходить із наступного. Згідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Дана стаття регламентує, що для забезпечення матеріального забезпечення працівників, які звільняються з роботи з незалежних від них причин, виплачується вихідна допомога, її розмір ставиться у залежність від підстав припинення трудових відносин. Судом визнано звільнення позивача із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внаслідок порушення уповноваженою особою законодавства про працю, а тому відповідач зобов'язаний сплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку. При визначенні середнього заробітку відповідачем повинні враховуватись положення, передбачені постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року "Про порядок обчислення середньої заробітної плати". Щодо стягнення компенсації за двадцять календарних днів невикористаної відпустки суд виходить із наступного. Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи, дана норма кореспондується в ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки». В період розгляду цивільної справи по суті відповідач в повному обсязі сплатив позивачу компенсацію за дні невикористаної відпустки (шляхом перерахування коштів), що підтверджує розрахунковими листами за березень та квітень 2016 року /а.с.82-83/, а тому у задоволенні зазначеної позовної вимоги слід відмовити, у зв'язку з відсутністю предмета спору. Щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить із положень ч. 1 ст. 237 1 КЗпП України, яка регламентує, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В Постанові Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) шкоди роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. На думку суду моральна шкода - це шкода заподіяна працівникові поведінкою особи, яку можна характеризувати, як неетичну, таку, що суперечить системі поглядів і уявлень, які регулюють поведінку людей у суспільстві. Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, щодо заподіяння йому моральної (немайнової) шкоди, а саме заподіяння йому страждань, заподіяних внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ч. 1 ст. 60 ЦПК України на сторону покладено обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не знаходить підстав для постановлення окремої ухвали в порядку ст. 211 ЦПК України, оскільки головного лікаря Новоархангельського ЦПМСД [PERSON] на підставі постанови Новоархангельського районного суду від 23.08.2016 року було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 КУпАП, щодо підстав звільнення позивача, відповідно приписів ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Приймаючи до уваги наведене, виходячи з принципів верховенства права, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявленого цивільного позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі наведеного та

Outcome: partial