Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

В квітні позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що її онук [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 2004 року по 2014 року проживали однією сім"єю. Після одруження відповідачка та онук позивачки один місяць проживали в будинку позивачки, який належить їй на праві власності. З листопада 2004 року вони стали проживати у селі Жабинці у будинку батьків відповідачки. Однак, в 2010 році в її будинковолодінні була зареєстрована відповідачка [PERSON] із дитиною [PERSON], проте продовжувала проживати разом з своїм чоловіком [PERSON] та їхньою дитиною у її батьків в с. Жабинці. Рішенням Чортківського районного суду від 11.10.2013 року шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідачка [PERSON] з березня 2013 року жодного разу в її будинку не з'являлася, в добровільному порядку відмовляється виписатися з будинковолодіння, що змусило позивачку звернутися до суду. В судовому засіданні представники позивачки позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Щодо пред'явленого позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання спільної сумісної власності на житловий будинок та визнання права на частку в ньому просили в позові відмовити посилаючись на те, що будинок, який знаходиться в [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], будівництво даного будинку розпочалося ще в 1993 році з її покійним чоловіком та дочкою [PERSON] та зятем [PERSON] які проживали та проживають з нею однією сім"єю. Будівництво проводилось за її власні кошти та кошти дочки та зятя, тобто з пенсії, заробітної плати дочки та продажу рогатої худоби та свиней, яких вони вирощують в господарстві, а також за продану сільсько-господарську продукцію, а тому просила в позові відмовити. Відповідач [PERSON] теж заперечив щодо пред'явленого позову [PERSON] до нього про визнання спільної сумісної власності на житловий будинок та визнання права на частку в ньому, при цьому зазначив, що всі ремонтні роботи в спірному будинку проводились за рахунок його батьків та бабусі, оскільки, вони з дружиною до розлучення постійно проживали в будинку її батьків в с. Жабинці, і ніяких коштів на проведення ремонтних робіт в будинку бабусі вони не давали, оскільки, зароблених ними грошей було не достатньо для утримання їхньої сім'ї. Також, ними під час шлюбу було придбане спільно нажите майно, яке після розлучення залишилося у дружини. Вважає, що вимоги колишньої дружини про визнання спільною сумісною власністю житлового будинку, який належить його бабусі на праві власності є безпідставними і не обґрунтованими, оскільки ні він ні його дружина ніяких ні своїх ні спільних коштів на будівельні матеріали для проведення внутрішніх робіт не вкладали так як їх їм завжди не вистачало і вони самі як молода сім'я потребували матеріальної підтримки зі сторони батьків. Тому, просив в позові відмовити. Відповідачка [PERSON] щодо пред'явленого позову не заперечує щодо визнання її такою, що втратила право на проживання, проте, пред'явила зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про визнання спільної сумісної власності на житловий будинок та визнання права на частку в ньому, який знаходиться в [ADDRESS]. В судовому засіданні збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] , як компенсацію за вкладену нею працю, грошові кошти та працю і кошти її батька [PERSON] на її користь у завершенні добудови житлового будинку та підсобних приміщень в сумі 53047 тисячі гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що після одруження з [PERSON] вона вселилася як член сім'ї у двокімнатний житловий будинок, який є власністю [PERSON] на той час на земельній ділянці яка належить [PERSON] був розпочатий будівництвом новий будинок, оскільки, в них з відповідачем [PERSON] не було власного житла то вони за спільною домовленістю вирішили своїми коштами та працею добудувати новий будинок, щоб мати для своєї сім'ї житло. За таких обставин вона з дитиною зареєструвалась в даному будинковолодінні позивачки [PERSON] Вважає, їй як одному з учасників добудови будинку повинна належати відповідна частка, оскільки, з її сімейного бюджету були затрачені значні кошти в сумі 15948 гривень, та її особиста праця впродовж 40 днів, яку вона прирівнює до роботи підсобника, якому оплачували по 100 гривень в день, що складає 4000 гривень, також участь у будівництві працею та коштами її батька [PERSON], який як спеціаліст будівельник організував роботу, сформував бригаду спеціалістів, з якими нарівні працював на добудові будинку по виконанню усіх робіт, перечислених у висновку, вартість цих робіт становить 28099 гривень. Тому вважає, що її вклад в добудову спірного будинку в грошовому виразі складає 48047 гривень, які слід стягнути з відповідачів також відповідачка [PERSON] просила суд врахувати, те, що в неї на утриманні залишилося двоє малолітніх дітей, відповідач добровільно не допомагає, не платить аліменти, матеріально не забезпечує їх, тому просила збільшити її частку вкладу з подружнього майна в добудову будинку на суму 5000 гривень. Також просила стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати. В судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Вислухавши позивача його представників, відповідачів та представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником будинку в [ADDRESS], що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. В 2010 році позивачка зареєструвала в своєму будинковолодінні відповідачку, дружину її онука [PERSON] разом з її малолітнім сином [PERSON] 11 жовтня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В даному будинковолодінні відповідачка з квітня 2013 року не проживала та ненавідувалася, що стверджується актом про встановлення факту не проживання від 23.04.2014 року. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає з указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення прав користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані з зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні прав користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72,116,156,405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року № 6-57цс11. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З огляду на це, підстав для задоволення позову [PERSON] в частині зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання, а саме: [ADDRESS] немає, оскільки, рішенням суду про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщеним є самостійною підставою для зняття особи з реєстрації. У зв'язку з вказаними обставинами та враховуючи те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд задовольняє вимоги [PERSON] частково, і позов в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольняє, щодо зняття з реєстраційного обліку в цій частині суд вважає в позові слід відмовити. Судом також встановлено, що на протязі проживання [PERSON] з [PERSON] однією сімєю здійснювалась добудова спірного будинковолодіння, який належить позивачці і в якому сім'я [PERSON] повинна була проживати після завершення його будівництва та ремонту, що не заперечували в судовому засіданні сторони. Допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], як на стороні позивачки так і на строні відповідачки суду пояснили, що в даному будинковолодінні була збудована тільки сама коробка будинку, а всі внутрішні роботи та добудови здійснювались на протязі спільного проживання відповідачки [PERSON] з [PERSON], та деякі роботи здійснювались батьком та бригадою батька [PERSON] і батько особисто розраховувався з майстрами за виконану роботу, також відповідачка [PERSON] приймала участь у різних підсобних роботах. Згідно накладної №45, видаткової накладної №ЯМРН-41, товарного чеку, накладної, та чеку, вбачається, що [PERSON] за різні будівельні матеріали та обладнання було заплачено 22933 гривні, які були використані на будівництво та ремонт спірного будинку. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. У відповідності до частини 1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві спільної власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до частини 4 цієї ж норми права, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім*ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Оскільки, [PERSON] була членом сім'ї позивачки та була приписана в її будинковолодінні, суд вважає, що підлягають до задоволення зустрічні позовні вимоги в частині щодо задоволення позову в сумі 11466 гривень, тобто ? від сум чеків, та 4000 гривень її особистої праці на виконанні різних підсобних робіт. Що стосується праці та власного вкладу в будівництво батька відповідачки [PERSON], то суд вважає, що в цій частині в позові слід відмовити, тому, що на підставі ст. 3 ЦПК України та ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, оскільки, з вказаним позовом [PERSON] про повернення йому вкладених коштів до позивачки не звертався і повноважень відповідачці [PERSON] не надавав, тому суд приходить до такого висновку. На підставі ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, оскільки на утриманні відповідачки [PERSON] залишилося двоє малолітніх дітей, і відповідач [PERSON] не надає їм належного утримання зі слів відповідачки, які не заперечував та не спростовував в судовому засіданні відповідач [PERSON], тому суд вважає за необхідне збільшити частку відповідачки [PERSON] на суму 5000 гривень. Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, тому суд дійшов до таких висновків. Також суд вважає, що понесені сторонами витрати слід покласти на сторони в межах ними понесених. На основі встановленого та

Outcome: partial