Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

В квітня 2020 року позивач [PERSON] звернувся з позовом ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Мотивуючи свою заяву тим, що з 03.09.1987 року та на момент звернення до суду працює в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком МСЕК від 07.04.2020 року позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та встановлено третю групу інвалідності з наступним переоглядом. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивача постійно турбує біль та оніміння кистей, стійкий біль та обмеження рухів у шийному і поперекова - крижовому відділі хребта з іррадіацією в кінцівки, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових, колінних суглобах, заніміння кінцівок, загальну слабкість, швидку втому, виражену задишку при фізичному навантаженні, сухий кашель, головний біль. Зазначив, що змушений відмовитися від активного способу життя, вимушений постійно відвідувати лікарів та приймати велику кількість ліків. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 180 000 гривень, яку просив стягнути з відповідача, а також судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 3000 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.04.2020 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування зазначив, що відповідно до Акту розслідування професійного захворювання від 14.02.2020 року не встановлено винних осіб, котрі порушили норми охорони праці, які б знаходилися в причинному зв`язку з виникненням у позивача [PERSON] професійного захворювання, крім того вищезгаданий акт [PERSON] не оскаржувався. При укладанні трудового договору з підприємством позивачу було роз`яснено під підпис його права та обов`язки, про умови праці, наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги та компенсації за роботу в таких умовах. Зазначають, що за роботу в шкідливих умовах праці підприємством ПрАТ «ЦГЗК» забезпечувалась підвищена оплата праці, надавались додаткові відпустки, профілактичне харчування. Вказують, що сума моральної шкоди, заявлена [PERSON] не відповідає критеріям розумності і справедливості та безпідставно завищена, оскільки до суду не надано позивачем документів, які б дійсно підтверджували втрату позивачем нормальних життєвих зв`язків у зв`язку з чим останньому завдавалось моральних страждань з 14 лютого 2020 року, тобто з дня встановлення йому втрати працездатності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом встановлено, що [PERSON] з 03.09.1987 року по теперішній час працює на підприємстві ПрАТ «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на різних посадах, що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с.4-5). У медичному висновку ДУ «УКРАЇНСЬКОГО НАУКОВО-ДОСЛІДНОГО ІНСТИТУТУ ПРОМИСЛОВОЇ МЕДИЦИНИ» від 09.01.2020 року визначено, що підставою для встановлення характеру професійного захворювання стала праця 25 років 08 місяців у шкідливих умовах ( а.с.10-11). Пунктом 11 Санітарно- гігієнічною характеристикою умов праці, складеною ГУ ДЕРЖПРАЦІ У ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОБЛАСТІ від 12.10.2018 року відображено професійний маршрут та трудова діяльність позивача на підприємстві ПрАТ «ЦЕНТРАЛЬНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», а саме [PERSON] працював з 03.09.1987 року по 26.11.1987 року - помічником машиніста локомотива, УЗТ «Центральний ГЗК»; з 02.03.1990 року по 01.05.1994 року- помічником машиніста локомотива, УЗТ «Центральний ГЗК»; з 01.05.1994 року по теперішній час - машиністом локомотива, УЗТ ПРАТ «ЦГЗК» (а.с. 6-9). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14.02.2020 року встановлено причини виникнення професійного захворювання , а саме робота позивача протягом 25 років 09 місяців в умовах підвищених впливу шкідливих факторів, а саме пил з вмістом кристалічного діоксиду кремнію у пилу від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 1, 8 разів перевищує ГДК (3,66 при гранично допустимій до 2, 0 мг/м3 згідно ГОСТ 12.1.005-38. Вібрація загальна транспортно- технологічна, еквівалентний рівень віброприскорення 60 при гранично допустимому 59 дБ, згідно ДСН 3.3.6.039-99 (а.с.12-13). Відповідно до висновку МСЕК від 07.04.2020 року позивачу встановлено 65 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, третю групу інвалідності з 23.03.2020 року по 01.04.2021 року, з наступним переоглядом 01.03.2021 року ( а.с.14). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало саме виконання ним трудових обов`язків значний період на підприємстві відповідача , а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачені ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частинами 1,3 статті 13 Закону України «Про охорону праці» визначено: роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд відхиляє заперечення відповідача в тій частині, що позивач при прийнятті на роботу був попереджений про шкідливі умови праці, а також недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини підприємства суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстави для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, постійний характер страждань, а саме кашель, головний біль, підвищення артеріального тиску, проходження періодичного лікування, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 65 %, встановлення третьої групи інвалідності, період роботи у відповідача на протязі 25 років 09 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації в сумі 85000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди та не призведе збагаченню позивача за рахунок відповідача та не поставить у вкрай скрутне положення відповідача. Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Позивача згідно п.2 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 850 гривень 00 копійок. Що стосується витрат на правову допомогу суд приходить до наступного висновку. Частиною 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання правової допомоги у цивільному процесі від 14 квітня 2020 року, акт виконаних робіт у справі від 14.04.2020 року, розрахунок витрат на правову допомогу, згідно якого позивачу [PERSON] надана правова допомога на загальну суму - 3 000 гривень, яка полягає попередньому опрацюванні матеріалів, підготовки правової позиції, збір документів (1 година) - 750 гривень, підготовка позовної заяви, інших процесуальних документів (2 години) - 1500 гривень, та судове представництво (орієнтовно 1 година) - 750 гривень. Відповідно до квитанції № 01/04/20 від 2020 року позивачем сплачено 3000 гривень адвокату Радченко О.М. (а.с.25-29). Верховний Суд зазначає, що, відповідно до положень ст. 14 ПК адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. ВС вказав, що аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (постанова ВС у справі № 727/4597/19 від 16 квітня 2020 року). Однак зважаючи, на те, що розгляд справи відбувається у письмовому провадженні, тому судові витрати на правову допомогу в частині судового представництва (750 грн.), задоволенню не підлягають, оскільки такі дії представником позивача - адвокатом Радченко О.М. не вчинялися. Таким чином, виконано робіт на суму 2 250 грн. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню у розмірі 2 250,00 гривень, при цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97), при цьому судом враховано складність справи та виконаних представником робіт (наданих послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони позивача.

Outcome: partial