Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

В березні 2013 року в Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області звернулися [PERSON], [PERSON] із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, Управління Держземагентства в м.Маріуполі Донецької області про визнання рішення Маріупольської міської ради та державного акту на земельну ділянку недійсним, усунення перешкод в користуванні майном. Просили визнати недійсним рішення Маріупольської міської ради від 04.11.2008р. №5/25-4563 про передачу [PERSON], [PERSON], [PERSON] в приватну власність земельної ділянки [ADDRESS] (кадастровий номер 1412300000:03:013:0557) площею 0,0947 га, виданий [PERSON], [PERSON], [PERSON], управлінням земельних ресурсів 26 серпня 2009 року на підставі рішення Маріупольської міської ради від 04.11.2008р. №5/25-4563, а також просять зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON] знести металеві ворота з боку заїзду загального користування. В обґрунтування позову зазначили, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на будівлю №770 від 01.09.1989р. належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS]. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.01.2013р. належить на праві власності 53/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. В лютому 2013р. відповідачі за первісним позовом без згоди [PERSON] та [PERSON] встановили замок на ворота, які розташовані на загальному заїзді, якій веде до їх житлових будинків. На вимоги прибрати замок та звільнити доступ до загального проїзду [PERSON] відповіли відмовою, посилаючись на наявність у них права власності на відведену земельну ділянку, що підтверджується державним актом. Позивачі вказують, що частина ділянки, яку приватизували Відповідачі, є тупиковим проїздом загального користування, через якій вони останні 40 років потрапляють до своїх домоволодінь та згідно положень ст.83 Земельного кодексу України не може бути передана у приватну власність. Зазначають про порушення положень статті 56 Закону України «Про землеустрій» та статті 198 Земельного кодексу України під час складання технічної документації із землеустрою і відсутність погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, які на час приватизації земельної ділянки були обов'язковими діями для складання кадастрової зйомки. Посилаються на рішення виконкому Іллічівської райради депутатів від 11.09.1974р. №17, за яким спірна земельна ділянка позначена як заїзд загального користування шириною 4,5 метрів. На сьогодні після приватизації ширина проїзду в розмірі 1,5 метри не відповідає існуючим вимогам ДБН, згідно яких ширина проїзду має бути не менше 3,5 метрів. Згідно ст. 103, 107 Земельного кодексу України підставою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості визначення дійсних меж, їх відновлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Вказують, що рішенням народного суду Іллічівського району м.Жданова від 21.06.1962р. за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], яким розширено дорогу до 3 метрів, було по своїй суті визначено порядок користування земельними ділянками, який під час приватизації не був врахований. Також відзначають, що рішенням виконкому №9 Іллічівської райради від 12.05.1965р. за [PERSON] залишено земельну ділянку по [ADDRESS]. Про таку ж саму площу - 841 м2 зазначено і в свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 18.12.1990р. Але в 2008 році незаконно було приватизовано земельну ділянку більшою площею в розмірі 947 м2. В судовому засіданні позивачі та їх представники підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позові та письмових поясненнях. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, звернулись із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення моральної шкоди. Просили зобов'язати відповідачів за зустрічним позовом відновити тверді межі земельної ділянки по [ADDRESS] з відновленням межових знаків відповідно до даних кадастрової зйомки, які є в матеріалах технічної документації на земельну ділянку, на підставі якої позивачам за зустрічним позовом був виданий державний акт; зобов'язати [PERSON] знести зведену огорожу, яка порушує межу їх земельної ділянки; з метою попередження подальших порушень права власності на земельну ділянку позивачів, зобов'язати [PERSON] відновити огорожу по межі довжиною 57,64м., яка розділяє території земельних ділянок [PERSON] та [PERSON], без здійснення виходу з території земельної ділянки [PERSON] на територію земельної ділянки [PERSON]. В обґрунтування свого зустрічного позову та одночасно заперечень на первісний позов зазначили, що вони є спільними власниками домоволодіння по [ADDRESS], яке належить їм на праві спільної часткової власності. [PERSON] належить 49/100 частини домоволодіння на підставі свідоцтва на спадщину від 18.12.1990р. [PERSON] належить 51/200 частини домоволодіння на підставі свідоцтва на спадщину від 28.05.1996р. [PERSON] належить 51/200 частини домоволодіння на підставі договору дарування від 21.04.2008р. В 1965 році на підставі рішення Виконкому райради №9 від 12.05.1965р. їх сім'ї була виділена земельна ділянка за адресою [ADDRESS]. В 1962 році було винесено рішення Іллічіського районного суду м.Маріуполь, яким було дозволено розширити дорогу до 3 метрів, яка веде від домоволодіння [PERSON] та [PERSON] З моменту отримання земельної ділянки вони постійно сплачували земельний податок з площі 950 м2. 26.08.2009р. вони отримали державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0947 га. На сьогодні [PERSON], [PERSON] чинять перепони в користуванні ділянкою, ламають огорожу, ворота, замки, оскорбляють, чим завдають моральну шкоду. Посилаючись на положення ч.1 ст.116, ст.126, 152 Земельного кодексу України, ст. 16 Цивільного кодексу України просять захистити їх право власності на земельну ділянку. Також зазначають, що спірний проїзд ніколи не був територією загального користування, а завжди знаходився в межах земельної ділянки [PERSON]. Рішенням народного суду Іллічівського району м.Жданова від 21.06.1962р. був задоволений позов [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] про розширення проїзду до 3 метрів за рахунок зменшення двору [PERSON]. При цьому зовнішні межі земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS] не порушувались. Після виділення в 1965р. домоволодіння [PERSON] та [PERSON] в окреме під [ADDRESS]. Приватизація земельної ділянки відбулась в законний спосіб на підставі розробки технічної документації із складанням кадастрового плану та кадастрової зйомки. Вказують на відсутність приписів щодо обов'язкового складання акту погодження меж суміжних землекористувачів, посилаючись на п. 1.16 Інструкції №43 від 04.05.1999р. Під час кадастрової зйомки всі суміжні межі були погоджені, про що свідчить складений кадастровий план із нанесенням границь та описом суміжних власників. Спору щодо спільної межи між земельним ділянками [PERSON] та [PERSON] у сторін не має, а проїзд межує із землями Маріупольської міської ради. Фактичне користування [PERSON], [PERSON] вказаним проїздом не є підставою для виникнення у них законного права користування цією територією, тим більше не є підставою для припинення права власності на приватизовану відповідачами земельну ділянку. Посилаючись на ст. 41 Конституції України та ст.ст. 140, 143, 153 Земельного кодексу України вказують на відсутність законних підстав для припинення їх права власності на земельну ділянку, яка ними приватизована. В судовому засіданні [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх представник підтримали заявлені зустрічні позовні вимоги та заперечення на первісний позов на підставах, викладених в позові та письмових поясненнях. Співвідповідач Маріупольська міська рада та її представник позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнали, надали письмові заперечення. Зазначили, що процедура приватизації земельної ділянки [PERSON] відбулась відповідно до вимог закону на підставі розробленої технічної документації та правовстановлюючих документів. Мотивованих підстав для відмови в приватизації заявленої земельної ділянки у Маріупольської міської ради не було. Технічна документація на земельну ділянку разом із актом погодження меж суміжним землевласниками була виконана землевпорядною організацією, яка мала відповідну ліцензію. Маріупольська міська рада не має право втручатися в господарську діяльність суб'єкта господарювання. Співвідповідач Управління Держземагентства в м.Маріуполі Донецької області та їх представник позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] не визнали, зазначивши, що процедура приватизації земельної ділянки відбулась у порядку встановленому діючим законодавством. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а в задоволені зустрічного позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на будівлю №770 від 01.09.1989р. належить на праві власності житловий будинок по [ADDRESS]. (т.1,а.с.9) [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини будинку від 01.01.2013р., зареєстрованого в реєстрі за №226, належить на праві власності 53/100 частини житлового будинку [ADDRESS].(т.1 а.с. 10) Відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності належить домоволодіння по [ADDRESS]. [PERSON] належить на праві власності 49/100 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.12.1990р. і реєстраційного посвідчення БТІ №20739. (т.1, а.с.182 ) [PERSON] належить на праві власності 51/200 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.05.1996р. і реєстраційного посвідчення БТІ №20739 від 10.06.1996р.(т.1,а.с.179-180) [PERSON] належить на праві власної 51/200 частки домоволодіння [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 21.04.2008р. та витягу МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.04.2008р. №18629095. (т.1, а.с. 106-109) [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі рішення Маріупольської міської ради від 04.11.2008р. №5/25-4563 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0947 га по [ADDRESS]. (т.1,а.с. 11) Фактично спір склався між власниками трьох окремих домоволодінь за трьома різними адресами по провулку Садковому: [ADDRESS] - [PERSON]; [ADDRESS] - [PERSON]; та [ADDRESS]- [PERSON] Приводом для спору стала частина земельної ділянки, яка ввійшла до складу приватизованих [PERSON] земель на підставі вказаного державного акту та тривалий час до виникнення спору в суді була проїздом для власників вказаних трьох домоволодінь. Встановлюючи обставини справи та правовідносини, які склалися між сторонами, суд надає оцінку доказам та виходить з наступних положень законодавства. Згідно із ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41). Підстави та порядок набуття права на землю закріплено главою 19 чинного Земельного кодексу України. Частиною 3 статті 116 ЗК України встановлено можливість набуття права власності на земельні ділянки із земель комунальної власності громадянами шляхом безоплатної передачі земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Відповідно ч.4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); Згідно виписки із протоколу №16 засідання виконкому Іллічівської райради від 10.09.1958р. у зв'язку із поданою письмовою заявою гр.[PERSON] про вилучення у нього земельної ділянки по [ADDRESS] дозволено [PERSON] будівництво будинку по пр.Садковому [ADDRESS] на ділянці загального користування, площею 2495 м2.(т.1,а.с.98) Рішенням народного суду Іллічівського району міста Жданова від 21.06.1962 року за спільним позовом [PERSON], [PERSON] к [PERSON] про зміну меж земельної ділянки були задоволені позовні вимоги позивачів та вирішено розширити дорогу, яка веде від домоволодіння [ADDRESS] (нині це [ADDRESS]), яке належить [PERSON] та [PERSON], до трьох метрів шляхом переносу огорожі в бік домоволодіння [PERSON] (нині це [ADDRESS]). (т.1,а.с.90-91) Аналізуючи вказане рішення суду від 21.06.1962 року, обставини тієї справи та його результат, суд приходить до висновку, що відбулось розширення загального проїзду к домоволодінню і земельної ділянки позивачів, але не розширення чи закріплення на праві користування більшого розміру земельної ділянки за позивачами. Тому суд не погоджується з доводами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про виключну належність їм вказаної частини дороги завширшки три метри. Також рішенням Виконкому Іллічівської райради №9 від 12.05.1965р. спільну земельну ділянку по [ADDRESS] площею 2018 м2 розділено на дві самостійні ділянки з присвоєнням окремих міліцейських номерів.(а.с.89) За вказаним рішенням за гр.[PERSON] закріплено земельна ділянка по [ADDRESS] площею 1177 м2, а за гр.[PERSON] залишено земельну ділянку по [ADDRESS] площею 841 м2 та присвоєно домоволодінню міліцейський номер [ADDRESS] Така ж сама площа земельної ділянки - 841 м2 по [ADDRESS] зазначена і в свідоцтві про право на спадщину від 18.12.1990р., видане на [PERSON].(т.1, а.с. 104-105) Листом від 18.05.2008р. Вих.№2903 Маріупольське БТІ також повідомило про те, що за [PERSON] залишилась земельна ділянка по [ADDRESS] площею 841 м2.(т.1,а.с. 88) За таких обставин збільшення площі земельної ділянки, яка перебувала у користуванні [PERSON], під час складання технічної документації та прийняття рішення про приватизацію земельної ділянки в розмірі 947 м2, в тому числі разом із проїздом шириною 3 метри, відбулось без достатніх на то правових підстав і правовстановлюючих документів на земельну ділянку та є порушенням порядку проведення приватизації, так як у випадку збільшення площі мав би складатися проект відведення земельної ділянки, а не технічна документація. Крім того, згідно виписки протоколу засідання Виконкому Іллічівської райради від 11.09.1974р. [PERSON] було відведено земельну ділянку для будівництва житлового будинку по провулку Садковому [ADDRESS] площею 600 м2, а у гр.[PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] площею 720 м2 вилучено, із яких 120 м2 для проїзду.(т.1, а.с. 80) На підставі вказаного рішення від 24.10.1974р. був укладений договір про надання [PERSON] в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку та гаражу (т.1, а.с. 76-79). Також в пункті 2 цього договору від 24.10.1974р. зазначено про влаштування заїзду загального користування. Згідно плану присадибної ділянки [PERSON] по [ADDRESS], підписаного головним архітектором міста та керівником індивідуальної забудови, станом на 01.10.1974 року ширина заїзду загального користування становить 4,50 метри (т.1, а.с.81-82). Про те, що спірний під'їзд був загальним під'їздом до обох домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] свідчить викопіювання із генплану міста (т.1,а.с. 85) Також із наданих до матеріалів справи фотознімків вказаного проїзду вбачається, що він не був розділений на два окремих заїзди між [PERSON] та [PERSON], а був для них заїздом спільного користування, який за своїм розміром дозволяв забезпечити проїзд автомобіля до гаражу [PERSON] та в тому числі для забезпечення проїзду машини пожежної безпеки. (т.1,а.с.127-132) Крім того, згідно відповіді головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради від 11.11.2013р. №0601-18/2903-01 передання у власність та розподіл вказаного проїзду загального користування між суміжними землевласниками (землекористувачами) має відбуватись із дотриманням вимог п.3.22 ДБН 360-22** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень.» в районах садибної забудови до житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди шириною 3,5 метри, придатні для проїзду пожежних машин. (т. 2, а.с. 54) Із наданих фотознімків та пояснень [PERSON] вбачається, що на його відрізці проїзду розташовані бетонні стовпи ліній електропередач. При передачі у власність та приватизації спірної частини земельної ділянки виконання наведених вище приписів ДБН забезпечено не було, в результаті чого [PERSON] фактично був позбавлений можливості автомобільного виїзду із гаража. Тому оцінюючи в своїй сукупності наведені вище письмові докази можна дійти висновку, що частина земельної ділянки, яка була приватизована [PERSON], за своїм функціональним призначенням та правовим визначенням була проїздом (дорогою), яка забезпечувала загальний доступ до земельних ділянок [PERSON] та [PERSON], які розташовувались в глибині провулку Садковому. Відтак згідно вимог ч.4 ст. 83 ЗК України вказана частина ділянки не могла передаватись у приватну власність та бути приватизована [PERSON]. Також вказаний проїзд слугував спільним виходом і для позивачки [PERSON], якій належить 53/100 домоволодіння по [ADDRESS], та вихід із будинку здійснювався саме на спірний проїзд. Про існування вказаного виходу на спірний проїзд у позивачки [PERSON] свідчить рішення народного суду Іллічівського району від 18.12.1975р., яким було розірвано шлюб та розділено спільне майно.(т. 1 а.с. 123-126). Так за вказаним рішенням за попередньою власницею частини домоволодіння було залишено в користуванні земельна ділянка розміром 612 м2, яка прилягає до її частини домоволодіння із виходом в провулок, а в користуванні іншого співвласника залишено частину земельної ділянки із домоволодінням із виходом на провулок Садковий. Відтак приватизацією спірного проїзду порушується права [PERSON] на користування проїздом та забезпечення можливості виходу через нього. Порядок приватизації земельних ділянок закріплений в ст.118 ЗК України згідно ч.2 якої рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Статтею 56 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що до складу технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включається матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки. Статтею 198 ЗК України передбачено, що кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Крім того, відповідне погодження здійснюється спеціально уповноваженими організаціями, які мають право складати технічну документацію із землеустрою. Відповідне погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача повинно бути прийнято і враховано землевпорядною організацією та органами місцевого самоврядування при підготовці технічної документації із землеустрою щодо складання документу, який посвідчує право на земельну ділянку, та при розгляді питання щодо надання спірної земельної ділянки у власність. Згідно наданої технічної документації із землеустрою, яка складалась землевпорядної організацією ТОВ «Проектно-експертна фірма «Землі Приазов'я», мається акт погодження меж ділянки із спільними землекористувачами.(т. 2, а.с. 22). Однак наданий акт свідчить, що [PERSON], як єдиний законний користувач земельної ділянки по [ADDRESS], вказаного акту не підписував та вказані межі не погоджував. Також відсутнє в цьому акті погодження меж ділянки із попереднім на той час співвласником 53100 частини житлового будинку [ADDRESS] [PERSON], яка пізніше 21.01.2013р. продала свою частку позивачці [PERSON] За таких обставин рішення Маріупольської міської ради від 04.11.2008р. про передачу у власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки площею 0,0947 га прийнято в порушення вимог частини другої статті 198 Земельного кодексу України, якою встановлено, що комплекс робіт, що здійснюються для встановлення меж земельних ділянок, повинні узгоджуватися з власниками суміжних ділянок, що є підставою для визнання такого рішення недійсним. До подібного правового висновку дійшов і Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 21.07.2010р. по справі № К-15077/10, яка була предметом перегляду Верховним судом України від 21.11.2011справа № 21-2а11 (у задоволені заяви про перегляд було відмовлено). Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Враховуючи наведені вище обставини та положення чинного законодавства права Позивачів [PERSON] та [PERSON], як законних володільців та користувачів суміжних земельних ділянок, підлягають судовому захисту шляхом визнання недійсним рішення Маріупольської міської ради від 04.11.2008р. №5/25-4563 про передачу [PERSON], [PERSON], [PERSON] в приватну власність земельної ділянки [ADDRESS] та державного акту про право власності на земельну ділянку [ADDRESS] (кадастровий номер 1412300000:03:013:0557) площею 0,0947 га, виданий [PERSON], [PERSON], [PERSON], управлінням земельних ресурсів 26 серпня 2009 року на підставі рішення Маріупольської міської ради від 04.11.2008р. №5/25-4563. В письмових поясненнях відповідачі [PERSON] в обґрунтування своїх зустрічних вимог зазначають про порушення твердих меж їх земельної ділянки та захват [PERSON] частини їх території під час зведення огорожі. В зустрічному позові просили відновити тверді межі земельної ділянки по [ADDRESS] з відновленням межових знаків відповідно до даних кадастрової зйомки, які є в матеріалах технічної документації на земельну ділянку, на підставі якої позивачам за зустрічним позовом був виданий державний акт; зобов'язати [PERSON] знести зведену огорожу, яка порушує межу їх земельної ділянки; з метою попередження подальших порушень права власності на земельну ділянку позивачів, зобов'язати [PERSON] відновити огорожу по межі довжиною 57,64м., яка розділяє території земельних ділянок [PERSON] та [PERSON], без здійснення виходу з території земельної ділянки [PERSON] на територію земельної ділянки [PERSON]. Вказані вимоги [PERSON] є незаконними та не підлягають задоволенню з підстав наведених вище, а також з наступних підстав. Вказуючи на порушення твердих меж їх земельної ділянки та захват [PERSON] частини їх території під час зведення нею огорожі, позивачі за зустрічним позовом не надали суду достатніх доказів, які б свідчили про самовільне перенесення існуючої огорожі на земельну ділянку, яка їм належить. Також не було надано доказів того, що на спірній земельній ділянці вздовж проїзду між [PERSON] та [PERSON] існував паркан та точне місце його розташування за геодезичними координатами. Із наданих сторонами фото спірного проїзду видно, що вздовж проїзду на умовній межі між ділянками [PERSON] та [PERSON] відсутня будь-яка огорожа, а розташовано декілька бетонних стовпів. Також видно, що з боку начала заїзду в провулок на межі розташовано декілька зацементованих металевих кутків. Про перебування цих конструкцій саме на території земельної ділянки [PERSON] належних доказів надано не було. [PERSON] не надали достатніх доказів існування твердих меж між [PERSON] та [PERSON] вздовж спірного заїзду та їх чіткі межі з геодезичними координатами даних. Також [PERSON] безпідставно просять відновити тверді межі всієї земельної ділянки без зазначення, яких саме сторін, оскільки [PERSON] та [PERSON] мають лише частково спільні межі земельної ділянки із [PERSON]. Також просять [PERSON] відновити тверді межі їх земельної ділянки, одночасно вказуючи в своїх пояснення, що суміжної межі у них з [PERSON] вздовж спільного проїзду не має, а суміжна межа, яка йде між їх земельними ділянками, проходить від точки А до точки Б та складає 28,01 м. та що спір в цій частині межі відсутній. За таких обставин вимоги в цій частині є безпідставними. Відповідно до ст. 107 Земельного кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Крім того, в своїх вимогах [PERSON] просять [PERSON] та [PERSON] відновити їм межові знаки за даними кадастрової зйомки. Вказані вимоги є незаконними виходячи з наступних положень. Згідно ст. 106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Зокрема, порядок встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010р. № 376 (надалі-Порядок). Пунктом 1.3 вказаного порядку визначено, що межовим знаком - є спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Знищенням межових знаків - визнається дії громадян, які призвели до втрати в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, внаслідок чого виникає потреба у проведенні додаткових геодезичних робіт з їх відновлення. Виконавцем робіт при встановлені межових знаків - є юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. Згідно пункту 3.1. вказаного порядку для закріплення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на вибір замовника використовуються три види межових знаків: вид перший - конструкція, яка складається з чотирьох деталей (додаток 3), вид другий - металева труба діаметром 3 - 7 см висотою 80 - 100 см з привареною у верхній частині металевою пластиною для написів, вид третій - дерев'яний стовп діаметром не менше 10 см висотою не менше 100 см з хрестовиною у нижній частині та верхньою основою 15 х 15 см і висотою 20 см, у верхній частині стовпа робиться виріз для написів. Кожний межовий знак має номер, що складається з чотирнадцяти символів, що визначають рік та місяць встановлення межових знаків, відображають номер кадастрового кварталу, порядковий номер межового знака відповідно до документації із землеустрою. Номер на межовий знак наноситься виконавцем фарбою, що не змивається (пункт 3.2.). Місцезнаходження межових знаків підлягає прив'язці до пунктів державної геодезичної мережі (пункту 3.9). За змістом пункту 3.12 та 3.14 Порядку закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється лише виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Передача межових знаків на зберігання власнику (користувачу) земельної ділянки здійснюється за актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Таким чином системний аналіз наведених вище положень Земельного кодексу України та вказаного Порядку свідчить, що процедура встановлення межових знаків та їх в подальшому відновлення відбувається виключно спеціальним суб'єктом господарювання виконавцем цих послуг, який має спеціальні дозвільні документи та достатнє технічне забезпечення. Межові знаки також мають спеціальну конструкцію та бувають трьох видів. Під час їх встановлення виконавцем складається відповідний акт приймання-передачі цих межових знаків, який підписується власником ділянки, із зазначенням дати, виду та кількості встановлених та переданих під відповідальне зберігання межових знаків (додаток №2 до Порядку). І тому лише за наявності доказів здійснення власником вищенаведених дій та надання доказів первісного встановлення межових знаків, відповідно до існуючого Порядку, власник земельної ділянки в разі їх знищення або пошкодження має право підстави для задоволення вимог в частині відновлення раніше існуючих межових знаків. Натомість [PERSON] в судовому порядку просять встановити їм межові знаки, хоча про їх попереднє існування на земельній ділянці або встановлення у відповідності до Порядку нічого не зазначають та жодних доказів в підтвердження цього суду не надали. За таких обставин вимоги [PERSON] також є недоведеними та задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] та [PERSON] в частині вимог знести металеві ворота, оскільки на сьогоднішній день за відсутності замка на воротах перешкод для проходу або проїзду до їх земельних ділянок та домоволодінь не має, що вільно забезпечує реалізацію їх прав як власників та користувачів, та необхідності судового захисту їх прав саме в цей момент не має. Положенням ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в дольовому порядку. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial