Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

В липні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 192 079,28 грн. Позов мотивний тим, що з 22серпня 2016 року по 20 червня 2017 року вона працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера. Зазначає, що 20 червня 2017 року була звільнена з займаної посади за згодою сторін, відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Однак, на дату її звільнення у відповідача існувала заборгованість по виплаті їй заробітної плати за період з вересня 2016 року по червень 2017 року. З усної відповіді їй стало відомо, що у підприємства немає можливості розрахуватись з нею через відсутність грошових коштів. Вказує, що 24 листопада 2017 року Подільським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 30 502,67 грн. Вважає, що на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України має право на стягнення з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку. Провадження у справі відкрито ухвалою від 01.10.2018 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В лютому 2019 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що до вказаних вимог має бути застосована позовна давність у 3-місячний строк на підставі ч.1 ст. 233 КЗпП України. А тому, отримавши судовий наказ від 24.11.2017 р. про стягнення заборговангості по заробітній платі, саме з цього моменту позивачу стало відомо про порушення прав, в зв`язку з чим, звернувшись до суду лише липні 2018 р., такий строк позивачем, на думку відповідача, пропущений. При цьому поважних причин, з яких такий строку пропущений, позивачем не наведено. Відповідь на відзив позивачем не подана. Позивач до початку судового засідання подалазаяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила позов задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Оскільки стороною відповідача поданий відзив на позовну заяву, то розгляд справи не відбувається в заочному порядку, а рішення ухвалюється без участі в судовому засіданні учасників справи. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» з 22 серпня 2016 року, у відповідності до Наказу № 120/к від 18 серпня 2016 року. Наказом відповідача - Державного підприємства «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» - від 14 червня 2017 року №91/к [PERSON], головного бухгалтера, 20 червня 2017 року звільнено з роботи за згодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Вимоги ст.47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КзПП України, якою регламентовано строкирозрахунку при звільненні, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи, заробітну плату [PERSON] роботодавець не виплатив за період з вересня 2016 року по червень 2017 року, що підтверджується судовим наказом Подільського районного суду м.Києва від 24.11.2017 р. у справі № 758/15309/17. 24 листопада 2017 Подільськимрайонним судом м. Києва видано судовий наказ, відповідно до якого стягнуто з ДП "Київдіпротранс" на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату, в розмірі 30 502,67 грн. Тим самим, в судовому засіданні достеменно підтверджено факт порушення відповідачем строку виплати позивачу сум, що належать при звільненні. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 11.11.19 р., непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені законом, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Тим самим, після постановлення судового наказу від 24.11.2017 р., яким стягнута на користь [PERSON] заборгованість сум, що належали при звільненні, ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» не звільняється від відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнення, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що в зв`язку з порушенням відповідачем строку розрахунку з позивачем останній має право на стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні. Між тим, сторона відповідача заперечуючи проти позову, зазначає про те, що позивачаем пропущений строк для звернення до суду з такими вимогами. Перевіряючи такі твердження, суд виходить з такого. Статтею 233 КЗпП України, якию визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч.1); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2). У своїй постанові від 30.01.2019 р. у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці»середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. В своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово наголошував, що середній заробіток за час затрмки розрахунку не є складовою заробітної плати, а тому строк для звернення до суду з такими вимогами встановлений ч.1 ч.233 КЗпП України, а саме: у 3 місяці (№ 446/509/16-ц від 16.01.2018 р.та інші). Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 р. по справі № 4-рп/2012) щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.Суд дійшов висновку про те, що положення зазначених статей слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спорущодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненніта про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Судом встановлено, що на момент звернення позивача з даним позовом останньому не була виплачена заробітна плата. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належали йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, яке припиняється в день фактичного (остаточного) розрахунку, коли такий працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку про те, що позивачем строк на звернення до суду не пропущений, в зв`язку з чим заперечення відповідача в цій частині є безпідставними. Відсутність своєї вини у затримці розрахунку при звільненні відповідачем доведена не була. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню, суд виходить з такого. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 червня 2017 року по 05 листопада 2018 року, що складає 344 робочих дні (при 5-денному робочому тижні). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що останніми повними відпрацьованими місяцями є квітень 2017 року та травень 2017 року. За квітень 2017 року заробітна плата становить 14 814,96 грн., а за травень 2017 року - 6 961,32 грн. Відповідно середньоденна заробітна плата становить 558,37 грн. ((14814,96 + 6961,32):39 днів). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 червня 2017 року по 05 листопада 2018 року, становить 192 079,28 грн. (558,37 х 344 ). Між тим, виходячи з наявних обставин справи, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь [PERSON] , враховуючи таке. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15 та від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Тим самим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір невиплаченої позивачу суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника. При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є державним підприємством, серідній заробіток за час затримки розрахунку, який просить стягнути позивач, становить 192 079,28 грн., а розмір заборгованості відповідача перед позивачем становив 30 502,67 грн., що дорівнюється приблизно 15,9% від суми середнього заробітка (30502,67х100:192079,28). Отже, має місце істотна більшість середнього заробітку, який просить стягнути позивач, від суми заборгованості відповідача на час звільнення позивача. Крім того, позивач не надала суду доказів того, що вона звернула судовий наказ від 24.11.2017 р. до примусового виконання. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги невиконання зобов`язань відповідачем, встановлення судом при розгляді даної справи обставин істотної більшості середнього заробітку, який необхідно стягнути на користь позивача, порівняно із розміром недоплаченої відповідачем суми, суд дійшов висновку про можливість зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. А відтак, застосовуючи принцип співмірності в сторону зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги, що між сторонами в листопаді 2017 р. був наявний спір лише щодо належної до виплати заробітної плати, а доказів ухилення відповідача від виконання судового наказу не встановлено, суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 червня 2017 року по 05 листопада 2018 року з 192 079,28 грн. до 30 502,67 грн. (розмір заборгованості по зарплаті на час звільнення). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 30 502,67 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням принципу пропорційності, але не менш мінімального розміру судового збору на час постановлення рішення, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,8 грн., оскільки позивачем був сплачений судовий збір. На підставі ст.ст.43, 55 Конституції України, ст.ст.47, 116, 117, 233 КЗпП України,

Outcome: partial