Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача /третя особа - Служба у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації Одеської області/ про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони уклали шлюб 01 червня 2002 року. Від шлюбних відносин у сторін, [INFO] народився син [PERSON] . В подальшому шлюб між сторонами було розірвано. Після народження сина, позивач припинила працювати, вийшла у відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Сторони після розірвання шлюбу почали проживати окремо один від одного, син [PERSON] знаходився на утриманні матері та проживав разом з нею. Відповідач належних коштів на утримання сина [PERSON] не надавав, тому позивач звернулась до Ренійського районного суду з позовною заявою про стягнення з відповідача аліментів на її утримання та утримання малолітнього сина. Наслідками розгляду цивільної справи, стали судові рішення про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача. Верховний суд України своєю постановою від 10 травня 2018 року, справа № 2-1161/2011, касаційну скаргу [PERSON] залишив без задоволення. Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 27 червня 2017 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2017 року залишив без змін. Позивач зазначає, що за весь цей час, відповідач не приймав участі у вихованні сина [PERSON] , не цікавився його життям та здоров`ям, не турбувався про його фізичний та духовний розвиток. Крім того відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] яка утворилась на протязі більше ніж 12 років та негативно впливає на розвиток дитини, здобуття нею освіти, що свідчить про умисне ухилення від участі у вихованні дитини. Позивач не має достатніх коштів для задоволення потреб сина необхідних для його навчання, а ситуація яка склалась з заборгованості по сплаті аліментів на теперішній час унеможливлює здійснити бажання сина для вступу до бажаного вищого навчального закладу для отримання освіти, що також свідчить про умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. На підставі наведеного позивач, діюча в інтересах своєї неповнолітньої дитини [PERSON] звернулась з позовом про позбавлення батьківських прав до суду. Позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з`явився. Надав до суду відзив в якому виклав свої заперечення, зазначивши, що позивач у позові посилається на несплату та заборгованість по аліментах, що не є підставою позбавлення батьківських прав. Пояснив, що ніколи не ухилявся від виховання своєї дитини. Звернув увагу, на той факт, що він не зі своєї вини не має можливості зустрічатися з дитиною, не може з нею спілкуватись, а з вини позивача, яка не дозволяє дитині спілкуватись з ним. Зазначив, що у період 2010 року він брав дитину у літній час до себе, був з нею на морі, водив на обстеження у медичні установи, купував одяг, велосипед, саксофон, планшет, телефони, смартфони, інші речі. Вважає, що підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні. Представник відповідача, адвокат - Урум А.Д. просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації Одеської області Мантуліна Ю.А., з`явилась до судового засідання, надала висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , який підтримала в повному обсязі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосується її особисто, а також питань сім`ї; дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання в тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам, що передбачено ч.ч. 2, 3 ст. 59 ЦПК України. У судовому засіданні були надані пояснення неповнолітнього [PERSON] , який пояснив, що з батьком [PERSON] він тривалий час не спілкується. Останній раз був запрошений до нього у гості до м. Одеси ще в дитинстві. Наразі спілкувався з ним лише один раз у 2018 році, перед тим як батька запросили на комісію з опіки та піклування. Пояснив, що коли йому потрібні були кошти для відвідування стоматолога, він звернувся до батька, який обіцяв допомогти. Проте після цього перестав відповідати на дзвінки. З того часу, він більше з батьком не спілкувався, подарунків та коштів не отримував. Підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Суд враховує, що [PERSON] є неповнолітньою дитиною, якому виповнилося 17 років, який при наданні суду пояснень в повній мірі розуміє та усвідомлює свої наміри про позбавлення батька [PERSON] батьківських прав. Заслухавши пояснення з`явившихся сторін, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, суд дійшов до наступних висновків. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні позивач та відповідач перебували у шлюбних відносинах (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] ). За час шлюбних відносин в них, [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 25 квітня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 83, згідно із яким у відомостях про батьків зазначені [PERSON] та [PERSON] . В подальшому шлюб між сторонами було розірвано. Після припинення шлюбних стосунків та розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати разом із матір`ю та на теперішній час проживає разом з нею. З того часу відповідач постійно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавився життям і здоров`ям сина [PERSON] , його життям та здоров`ям, не турбується про його фізичний та духовний розвиток, не приймає участі у його підготовці до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з [PERSON] в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. [PERSON] постійно хворіє, що підтверджується випискою з медичної картки, тому потребує медичного догляду, належного харчування. Відповідно до довідки директора НВК № 216 від 11 вересня 2017 року, [PERSON] не приймає участі у вихованні сина, не відвідує батьківські збори, не спілкується з вчителями, не цікавиться життям дитини. З наявною в матеріалах справи характеристики випускника 9-б класу Ренійського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітньої школи І ступені-гімназії» Ренійської районної ради Одеської області вбачається, що мати дитини [PERSON] , приділяє належну увагу вихованню сина, бере активну участь в житті сина та гімназії. Батько життям дитини не цікавиться. Впродовж останніх п`яти років жодного разу ані школу, ані батьківськи збори не відвідував. Обставини викладені у позовній заяві також підтверджуються пояснення наданими в судовому засіданні свідком [PERSON] яка пояснила, що її квартира розташована поряд з квартирою позивача. Суміжна стіна квартир тонка, тому вона іноді чує що відбувається у іншій квартирі. Відповідача не бачила дуже багато часу, в останній раз це було ще коли [PERSON] був маленький, десь до досягнення ним п`яти років. З того часу відповідача більше не бачила, у гості до [PERSON] та сина [PERSON] він не навідувався. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. На підставі ч. ч. 2-4 ст. 150 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція) наголошує на тому, що у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, що передбачено ч. 4 ст. 19 СК України. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Ренійської районної державної адміністрації від 19 лютого 2019 року за № 01-24/04/423, вважається недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З наданого висновку вбачається, що розглянувши документи, надані службою у справах дітей Ренійської районної державної адміністрації, органом опіки та піклування встановлено що неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] . Під час бесіди з [PERSON] виявлено, що він має образу на батька у зв`язку з відсутністю систематичного спілкування останнім часом. [PERSON] надані пояснення, відповідно до яких, він в добровільному порядку надає матеріальну допомогу сину [PERSON] , приділяє посильну увагу дитині, але останнім часом приділяв сину мало уваги у зв`язку з виїздом за кордон на заробітки. Відповідно довідки зі школи, виявлено факт неналежного виконання батьківських обов`язків. На засіданні комісії від 31 січня 2019 року № 1 прийнято рішення щодо притягнення батька до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків останнім часом відносно сина [PERSON] . Частиною 6 ст.19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В розумінні положень цивільно-процесуального законодавства України, висновок органу опіки та піклування є одним з видів та способів доказування. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку вищевказаному висновку, разом з іншими доказами які містяться в матеріалах справи, суд доходить до висновку про необхідність відходження від висновку Ренійської районної державної адміністрації, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 164 СК України, підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 Постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Крім того, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У своєму відзиві на позовну заяву, відповідач зазначає, що позивачем чиняться перешкоди у зустрічах та спілкуванні з сином [PERSON] . Зауважується те, що у період 2010 року він брав дитину у літній час до себе, був з нею на морі, водив на обстеження у медичні установи. Купив дитині велосипед, саксофон, планшет, смартфон. Проте доказів цього в порядку статті 76 ЦПК України, суду не надано. Представником відповідача також надані витяги з переписки, проте суд не має можливості встановити осіб які приймали участь у цій переписці, а отже цей доказ є неналежним. Аналіз висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав свідчить про те, що він не є переконливим, містить неоднозначні обґрунтування, а саме, про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та про факт неналежного виконання ним своїх батьківських обов`язків, що стало наслідком прийняття рішення щодо притягнення останнього до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків останнім часом відносно сина [PERSON] . Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. З огляду на вищевикладене, судом не було встановлено обставин, які б перешкоджали відповідачу виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, а тому його поведінка розцінюється судом як ухилення від виховання дитини та як свідоме нехтування своїми обов`язками. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, з урахуванням повного і всебічного з`ясування обставин справи, аналізу доказів, досліджених в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] підлягають задоволенню. Водночас суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відносно позовних вимог про виключення відомостей про батька з актового запису про народження [PERSON] суд зазначає наступне. В одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги, що передбачено ч. 1 ст. 188 ЦПК України. Частиною 1 статті 53 ЦПК України встановлено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. З викладених позивачем обставин, зазначених у позовній заяві вбачається що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та виключення відомостей про батька з актового запису про народження не пов`язані між собою поданими у справі доказами, а тому не можуть бути об`єднані у даній позовній заяві, також за визначеним колом учасників справи не зазначено третю особу - орган який видав свідоцтво про народження, здійснив актовий запис про народження дитини, що унеможливлює розгляд позовної вимоги про виключення відомостей про батька з актового запису про народження. Суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 164 СК України, рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виключення відомостей про батька з актового запису про народження. На підставі викладеного та

Outcome: partial