Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 10.03.1998 року, вона є власницею квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім позивача у вказаному вище будинку також зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які з 2017 року мешкають поза межами м.Торецька. У житловому приміщенні відсутні їх особисті речі, за житло не піклуються, комунальні платежі не сплачують, не беруть участі в утриманні житлового приміщення. Позивач зазначає, що їй самій приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її квартирі, тощо. Реєстрація місця проживання відповідачів у її квартирі створює для неї певні незручності у вигляді додаткових витрат на сплату комунальних платежів, що створює для неї перешкоди у вільному користуванні квартирою. Окрім того, позивач зазначила, що має намір оформити пільги щодо отримання субсидії на сплату житлово-комунальних послуг, однак немає можливості цього зробити, оскільки дана процедура передбачає отримання документів правового характеру від всіх зареєстрованих в приміщенні осіб. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі, на задоволені позовних вимогах наполягає. Відповідачі в судове засідання не прибули з невідомої суду причини, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області, в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю. Окрім того представник третьої особи заперечує проти визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] дітьми - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із порушенням права дітей на користування житловим приміщенням в якому вони зареєстровані та відсутністю відомостей про їх місце знаходження. До теперішнього часу [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не досягли повноліття, не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин не проживання їх у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а тому підстави для визнання їх такими, що втратили право користування цією квартирою відсутні. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10 березня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 784, позивач по справі є власницею житлової квартири [ADDRESS] (а.с.7). Згідно довідки про склад сім`ї № 4900 від 31.05.2019 року, яка видана Військово-цивільною адміністрацією м. Торецьк Донецької області, в квартирі [ADDRESS] , станом на 31 травня 2019 року зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8). Судом встановлено, що починаючи з 01.09.2017 року вищезазначені відповідачі не проживають у вказаному житловому приміщенні, що підтверджується актом про фактичне проживання (не проживання) особи від 10.06.2019 року, підписаним сусідами, та завіреного провідним спеціалістом СРМП ВЦА м. Торецьк Донецької області М .С . Звягільською (а.с.9). Таким чином, позивач [PERSON] , як власниця вказаної житлової квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися цією квартирою на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі позивача обмежує її права, як власника, і [PERSON] на підставі ст. 391 ЦК має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в частині визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, повністю доведеними, тому вони підлягають задоволенню. У задоволенні інших позовних вимог, зокрема щодо визнання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування спірною житловою квартирою [ADDRESS] , суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав: Права осіб, які не досягли 18 років, в особливому порядку захищаються органами опіки та піклування. Суд погоджується із висновком Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області щодо недоцільності визнання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, оскільки він є достатньо обґрунтованим, базується на ретельному з`ясуванні обставин справи. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд виходить з того, що діти не досягли повноліття, а відтак не набули повної цивільної дієздатності. Місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] визначили їх батьки і діти змушені з ними проживати за іншою адресою. Відтак діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, причини їх не проживання у спірній квартирі є поважними, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010). Окрім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). З урахуванням установлених обставин, суд вважає, що визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право на користування спірною квартирою, за відсутності у них іншого належного їм на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивач звернувшись до суду із позовними вимогами про визнання осіб такими що втритали право користування житловим приміщенням поніс документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в розмірі 769,00 грн. (а.с.2). Однак, при зверненні до суду із вищезазначеними вимогами позивачу необхідно було сплатити судовий збір, у відповідності до Закону України «Про судовий збір» (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб), в розмірі 768,40 грн. Позивач не ставить питання щодо повернення суми переплати судового збору. Оскільки раніше суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати слід частково стягнути з відповідачів, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 721,83 грн. (768,40*31/33) в рівних частинах, тобто по 23 грн. 27 коп. з кожного (721,38/31). На підставі викладеного,

Outcome: partial