Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

У березні 2019 року до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - позивач) до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] (далі - третя особа), про звернення стягнення на предмет застави. У подальшому, протокольною ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року здійснено заміну первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] (далі - відповідач). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ВАТ „Державний ощадний банк України" та [PERSON] був укладений Кредитний договір №170 від 04.12.2007 року, згідно якого останній був наданий в строк до 04.12.2010 року кредит у розмірі 130 000,00 грн., яка прийняла на себе зобов`язання по поверненню наданого їй кредиту та сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 20% відсотків річних. В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №170 від 04.12.2007 року, були укладені договір поруки № 238 від 04.12.2007 року із [PERSON] та договір поруки №239 від 04.12.2007 року із [PERSON] . Окрім того, 04.12.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір застави, згідно якого остання, виступаючи майновим поручителем [PERSON] , передала в заставу банку автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», кузов № [NUMBER] . На підстав договору застави банком була зареєстрована заборона відчуження автомобіля терміном дії до 21.02.2013 року. Додатковою угоди №1 від 01.11.2008 року встановлено з 01.11.2008 року проценти за користування кредитом в розмірі 24 % річних. У зв`язку з тим, що позичальник [PERSON] не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного судк Одеської області від 06.10.2011 року по справі №2-482/2011 стягнуто на користь АТ «Ощадбанк» з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 102 972,54 грн.; стягнуто солідарно на користь держави державне мито у сумі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27.11.2012 року вказане заочне рішення змінено в частині стягнення судових витрат, а саме, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 606,67 грн. з кожного. Вказане рішення суду неможливо виконати у зв`язку з відсутністю майна у боржника та переходом права власності на автомобіль до [PERSON] . Станом на 07.02.2019 року за кредитним договором обліковується заборгованість у сумі 427 563,98 грн., з яких: сума основної заборгованості по кредиту, у тому числі простроченої заборгованості по кредиту - 81 443, 68 грн.; сума процентів за користування кредитом у тому числі прострочених процентів - 62 273,69 грн.; сума залишку заборгованості по пені - 33 111,78 грн.; сума витрат від інфляції на суму простроченого кредиту - 128 783,85 грн.; сума витрат від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів - 85 828,18 грн.; розмір 3% річних на суму простроченого кредиту - 21 651,93 грн.; розмір 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 14 470,87 грн. Оскільки дозволів на зняття з обліку та подальшого відчуження предмета застави банк не надавав, відповідач [PERSON] є новим заставодавцем в силу вимог ст. 27 Закону України «Про заставу». Таким чином, позивач вимушений звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави. Тому, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №170 від 04.12.2007 року, яка станом на 07.02.2019 року складає 427 563,98 грн., звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», кузов № [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля на прилюдних торгах у межах процедури проведення виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; визнати пріоритет позивача на предмет застави - автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», кузов № [NUMBER] ; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1 921,00 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив суд відмовити у його задоволенні. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Згідно ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 березня 2019 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про звернення стягнення на предмет застави. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року здійснено заміну первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.11.2019 року вказану цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 22.01.2020 року вказану цивільну справу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 24.01.2020 року в порядку загального позовного провадження призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 07.04.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою судді від 07.04.2020 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні в режимі відео конференції з Приморським районним судом м. Одеса. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що 04.12.2007 року між ВАТ «Державний Ощадний банк України», в особі керуючого філією - Білгород-Дністровське відділення №6707 ВАТ «Ощадбанк» Троян Н.В. та [PERSON] було укладено Кредитний договір №170 (далі - кредитний договір), згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 130 000,00 грн. на 36 місяців з остаточним терміном повернення Кредиту не пізніше 04 грудня 2010 року. Також позивальник зобов`язалася повернути отримані кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування у розмірі 20% відсотків річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (а.с. 8-11). Згідно п.1.6 кредитного договору, погашення кредиту здійснюється рівними частинами в сумі 3611,11 грн. до 04 числа кожного місяця після видачі кредиту шляхом внесення до каси банку або безготівкових перерахувань з рахунків відкритих в ВАТ «Ощадбанк». Останнє погашення здійснюється позивальником на пізніше 04.12.2010 року. 05.12.2007 року банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором і видав готівку позичальнику через касу банку шляхом оформлення відповідної заяви на видачу готівки №К27/31 (а.с. 42). У якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за Кредитним договором №170 від 04.12.2007 року банк уклав договір поруки №238 з [PERSON] (а.с. 12-13). 04.12.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі заступника керуючого філії Білгород-Дністровське відділення №6707 ВАТ «Ощадбанк» - начальника фінансово-економічного відділу [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір застави, який посвідчено приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Ходулєєвою С.М. (далі - договір застави) (а.с. 14-16). Вказаний договір застави було укладено з метою належного виконання зобов`язань позичальника, що випливають із Кредитного договору №170 від 04.12.2007 року, а предметом застави визначено автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», кузов № [NUMBER] . За приписом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, відповідно до положень ст.572, ч.2 ст.575, ч.1 ст.576 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Згідно зі ч. 1 ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У зв`язку з невиконання позичальником свої зобов`язань за кредитним договором, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.10.2011 року по справі №2-482/11 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ВАТ „Державний ощадний банк України" в особі ТВБВ № 10015/0339 філії - Одеського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» суму заборгованості за кредитним договором №170 від 04.12.2007 року у розмірі 102972 грн. 54 коп. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь держави державне мито у розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційне - технічне забезпечення розгляду справи Білгород - Дністровським міськрайонним судом у розмірі 120 грн. (а.с. 47-48). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27.11.2012 року заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.10.2011 року змінено в частині стягнення судових витрат, а саме, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 606,67 грн. з кожного (а.с. 49-50). Під час розгляду даної справи встановлено, серед іншого, що згідно Додаткової угоди №1від 01.11.2008 року до договору відновлювальної кредитної лінії №170 від 04.12.2007 року між ВАТ «Державний Ощадний банк України», в особі заступника ТВБВ № 10015/0339 філії -Одеське обласне управління Гринько Л.М. та [PERSON] встановлено з 01.11.2008 року проценти за користування Кредитом в розмірі 24 % річних. Всі інші пункти залишені без змін. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Крім того, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2017 року по справі №495/2662/17 визнано будь-які зобов`язання [PERSON] , [INFO] , перед ПАТ «Державний ощадний банк України» згідно договору поруки № 239 від 04.12.2007 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України» припиненими (а.с. 51). Як вказано у даному заочному рішенні, 04.12.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 грудня 2015 року по справі № 495/941/14-ц за позовом [PERSON] про визнання недійсним договору поруки № 239 від 04.12.2007 року, було задоволено позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що договір поруки № 239 від 04.12.2007 року є недійсним з тих підстав, що був підписаний не поручителем - [PERSON] , у зв`язку із чим не було дотримано передбачених ст. 203 ЦК України вимог, щодо волевиявлення сторони правочину, спрямованість волі сторони правочину на досягнення обумовленого юридичного результату. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.03.2016 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.12.2015 року залишено без змін. Відповідно до п. 2.2. договору застави, заставодавець не має права без письмової згоди заставодержателя вчиняти будь-які дії, що можуть вплинути, як безпосередньо, так і опосередковано, як тепер, так і в майбутньому, на кількісні та якісні показники предмету застави та платоспроможність заставодавця. Зокрема, заставодавець не повинен без письмової згоди заставодержателя розпоряджатись будь-яким чином предметом застави або його частиною, зменшувати без належних на те підстав, наявність яких повинна бути письмово обґрунтована заставодавцем, якісні та кількісні показники предмета застави, а також укладати стосовно предмета застави договори оренди та будь-які інші угоди. У той же час, як вбачається із листа Регіонального сервісного центру в Одеській області від 21.04.2017 року №31/15-2022, автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», кузов № [NUMBER] року було перереєстровано на ім`я [PERSON] та видано свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] (а.с. 52). Згідно інформації, наданої РСЦ МВС в Тернопільській області, 15.02.2014 року автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», кузов № [NUMBER] перебуває у власності [PERSON] (а.с. 158). Проте, згоди на відчуження предмету застави іншій особі заставодержатель не надавав. При цьому, заставодавець зобов`язувався не відчужувати, не міняти, не здавати предмет застави в оренду, наступну заставу, як вказано у п. 3.3.1 договору застави. П. 3.1.3 договору застави закріплено право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави та реалізувати його в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором, а саме при несплаті або частковій сплаті у встановлені відповідно до кредитного договору строки суми кредиту, та/або при несплаті або частковій сплаті суми відсотків, та/або при несплаті або частковій сплаті суми комісійних винагород, та/або при несплаті або частковій сплаті штрафних санкцій. Згідно п. 6.1 договору застави, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов`язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання заставодавцем будь-якого своїх обов`язків, передбачених цим договором та/або кредитним договором, а рівно у випадках, якщо будь-яка з гарантій або завірень, наданих заставодавцем у відповідності з цим договором, виявиться (стане) недійсною. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється па підставі рішення суду, або шляхом здійснення виконавчого напису нотаріусом в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно чинного законодавства та цього договору. Заставодержатель зобов`язаний подати заяву до Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України для реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна обтяження транспортного засобу, що є предметом застави (п. 6.4 договору застави). Відповідно до ст. 16 ЦК України, однією з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Нормами ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено право обтяжувача на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувана в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери. 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до приписів ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Верховний Суд України у своїй постанові від 19.11.2014 року у справі №6-168цс14 вказав наступне. Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги. Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. За змістом статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є нечинним у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Це правило відповідає речовій природі застави як способу забезпечення, що отримало назву «право слідування». За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Як вбачається із Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 21.02.2008 року №17108770, на підставі договору застави зареєстровано приватне обтяження автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», кузов № [NUMBER] з терміном дії до 21.02.2013 року (а.с. 18). 31.12.2013 року було зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вказану заставу з терміном дії до 31.12.2018 року. У той же час, 08.12.2010 року предмет застави було перереєстровано на ім`я [PERSON] , а з 15.02.2014 року по теперішній час автомобіль перебуває у власності [PERSON] . Таким чином, на даний час застава автомобіля, який належить [PERSON] діє. Тому, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Звертаючись до суду з даним позовом банк вказував, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором неможливо виконати у зв`язку з відсутністю майна у боржника та переходом права власності на автомобіль до [PERSON] . Так, станом на 07.02.2019 року за кредитним договором обліковується заборгованість у сумі 427 563,98 грн. Як зазначалось раніше, кредитні кошти надавались на строк до 04.12.2010 року. Згідно п. 3.2.2 кредитного договору №170 від 04.12.2007 року банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами, комісійними винагородами у разі їх стягнення згідно з умовами цього договору), а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, сплату нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно. Скориставшись правом, визначеним п. 3.2.2 кредитного договору №170 від 04.12.2007 року, було подано позов про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.10.2011 року по справі №2-482/11 в незмінній частині апеляційною інстанцією було стягнуто заборгованість з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку заборгованість станом на 17.05.2010 року у розмірі 102 972,54 грн. Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 28 березня 2018 року в справа № 14-10цс18, постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-154цс18, в постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц, в постанові від 22 травня 2019 року у справі №761/22801/15-ц, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В силу вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Отже, сума заборгованості позичальника перед банком за кредитним договором №170 від 04.12.2007 року визначена заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.10.2011 року в незмінній рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27.11.2012 року частині та становить станом на 17.05.2010 року 102 973,54 грн. З 17.05.2010 року права банку захищаються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з вищевикладеним, розмір інфляційних витрат за період з 17.05.2010 року по 07.02.2019 року складає 184 837,17 грн. а 3% річних - 26 973,28 грн. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, а за умовами укладеного договору застави та за вимогами законодавства передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет застави в разі неповернення кредитних коштів, беручи до уваги те, що застава автомобіля, який належить [PERSON] діє на даний час, суд дійшов висновку про необхідність звернути стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості [PERSON] , що визначена за заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.10.2011 року у незмінній рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27.11.2012 року частині у розмірі 102 973 грн. та нарахованих на вказану суму за період з 17.05.2010 року по 07.02.2019 року інфляції в сумі 184 837,17 грн. та 3% річних у розмірі 26 973,28 грн. 28 коп. Доводи відповідача не спростовують правомірності вимог позивача про необхідність звернення стягнення на предмет застави у цій справі. У той же час, суд не вбачає за доцільне визнавати у вказаному рішенні пріоритет позивача на предмет застави, зважаючи на те, що пріоритет публічного обтяження встановлюється з моменту його реєстрації. У даному випадку права банку захищаються шляхом задоволення позову про звернення стягнення на предмет застави. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial