Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

В грудні 2015 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому вказала, що з 15 березня 1996 року по 08 жовтня 2014 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Звільнена наказом №154-к від 08.10.2014 року. Під час звільнення з нею не було проведено повного розрахунку. Наявна заборгованість по заробітній платі у сумі 21 020 грн. 78 коп. за період з травня по жовтень 2014 року. Просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 14 150 грн. 01 коп. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26 червня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 13 168 грн. 50 коп., в задоволенні решти вимог відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема вважає, що помилково не прийняв до уваги надані нею докази на підтвердження розміру заборгованості по заробітній платі. Вважає, що суд безпідставно відмовив у стягнені на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку помилково дійшовши до висновку про відсутність вини відповідача та не врахував період виникнення заборгованості по заробітній платі. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. Позивач у судове засідання апеляційного суду не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини. Позивачем рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволені позовних вимог. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується Заслухавши доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду частково скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав: Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що позивач з 15 березня 1996 року по 08 жовтня 2014 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала у тому числі на посаді інженера по організації та нормуванню труда ІІ категорії ВО «Єнакіївотепломережа». Звільнена наказом №154-к від 08.10.2014 року. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Під час звільнення з нею не було проведено повного розрахунку та наявна заборгованість по заробітній платі. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено вимоги ст. 115 та ст. 116 КЗпП України тому позивач має право вимагати стягнення суми заборгованості та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі. Проте задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази на підтвердження розміру заборгованості визивають сумніви щодо правдивості відомостей, зазначених в довідці про розмір заборгованості по заробітній платі, та стягнув 13 168 грн. 50 коп. за 3-й квартал 2014 року на підставі відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за 2014 рік. Але з такими висновками суду в повному обсязі погодитися неможливо. Відповідно до ст. ст.115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець, а не позивач. Звертаючись до суду з позовом позивач на обґрунтування своїх вимог про стягнення заборгованості у сумі надала довідку про заборгованість по заробітній яка видана ВО «Єнакієветепломережа» ОКП «Донецьктеплокомуненерго» №13/1-9295 від 15 жовтня 2014 року про розмір заборгованості - 21 020 грн. 78 коп., що виникла за період з травня по жовтень 2014 року. Висновок суду про наявність сумнівів щодо достовірності відомостей, викладених у довідці є помилковим оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в довідці підприємства про розмір заборгованості по заробітній платі, оформленої відповідно діючого трудового законодавства за підписом директора і головного бухгалтера та затвердженої печаткою виробничої одиниці. Як пояснив представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду, на час надання вказаної довідки посадові особи, які посвідчили відомості викладені у довідці продовжували виконувати свої обов'язки та не були звільненні, питання щодо визнання недійсною печатки виробничої одиниці не вирішувалося. Посилання відповідача на захоплення фінансової та технічної документації не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем не надано належних доказів щодо виплати позивачу заробітної плати за вказаний період. Відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб-платників податків за 2014 рік щодо наявності заборгованості за 3 квартал 2014 року у сумі 15 394 грн. 55 коп. не спростовує доводів позивача щодо наявності заборгованості в іншій сумі за більший період. Таким чином, рішення суду в цієї частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення цих вимог у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відсутня вина відповідача в невиплаті позивачу заробітної плати, а тому підстав для задоволення позовних не має. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги оскільки відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз'яснень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Отже, підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до зазначеної норми закону є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення роботодавцем строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та його вина. Відсутність вини відповідача підтверджується матеріалами справи, а саме заявами в порядку ст. 214 КПК України на ім'я слідчого СВ Ізюмського МВ МВС України в Харківської області, начальника Служби Безпеки України, міністра МВС України про відкриття кримінального провадження з приводу захоплення приміщення матеріальних цінностей та документації з яких убачається, що невідомими особами захоплено майно відповідача (у тому числі ВО «Єнакієветепломережа») правова та фінансова-бухгалтерська документація, що призвело до неможливості соціального захисту працівників. За фактами викладеними у заявах проведено перевірку та внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014050000000849 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 341 КК України. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відсутня вина відповідача в невиплаті позивачу заробітної плати. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Виходячи з викладеного суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення в частині стягнення середнього заробітку.

Outcome: partial