Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь матеріальну шкоду в розмірі 9902,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., а всього стягнути грошову суму в розмірі 59902,00 грн. Позовна заява мотивована наступним. Вироком суду від 16.01.2020 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину, потерпілою, в якому є позивач. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 24.10.2019 року, позивач отримала середньої тяжкості тілесні пошкодження. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, відчутті фізичного болю, обмеженні у русі та усунення позивача від звичайного життєвого ритму. Враховуючи зазначене та її похилий вік 85 років позивач оцінює моральну шкоду у 50000,00грн. Матеріальна шкода це витрати на протезування зубів після ДТП, що підтверджується довідкою № 268. У відзиві зазначено про невизнання позову. Також зазначено, що матеріальна шкода, яка завдана позивачу, відшкодована, що встановлено вироком суду. Таким чином, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.03.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні 14.06.2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. В судовому засіданні 14.06.2021 року відповідач позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. В судове засідання 21.12.2021 року представники сторін не з`явились. Надали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. З долучених квитанціїй від 05.02.2020 року, 14.02.2020 року, 27.02.2020 року вбачається, що відбувались витрати пов`язані із лікуванням. З довідки № 268 від 24.10.2019 року вбачається, що [PERSON] отримала тілесні пошкодження. В рекомендаціях лікаря, в тому числі, зазначено лікування у стоматолога, але не зазначено яке саме лікування. Належних та допустимих доказів на підтвердження факту протезування зубів позивачем, внаслідок ДТП, яка відбулася 24.10.2019 року не надано. Так, не надано доказів на підтвердження факту отримання таких пошкоджень внаслідок ДТП, які потребували саме такого лікування. Не надано медичних документів з рекомендаціями лікаря саме для такого лікування з зазначенням ліків та матеріалів, необхідних для лікування. Таким чином, позивачем не доведено, що витрати у розмірі 9902,00 грн. пов`язані із лікуванням тілесних пошкоджень та їх наслідків внаслідок ДТП, яка відбулася 24.10.2019 року. Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 16.01.2020 року визнано [PERSON] винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Встановлено даним вироком, що [PERSON] 24.10.2019 року близько 09-30 год, керуючи транспортним засобом д.н. [NUMBER] , рухаючись по вул. Перекопській зі сторони Кременчуцької в сторону вул. Суботи в м. Херсоні, грубо порушив вимоги ПДР, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу не зменшив швидкість, не зупинився та не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, продовжив рух та не надав дорогу [PERSON] , яка переходила проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу з права на ліво, внаслідок здійснив наїзд на останню. Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження. В показах, потерпіла [PERSON] пояснила, що [PERSON] на день розгляду справи в суді відшкодував всі витрати на її лікування, що склали 5150,00 грн. Даним вироком встановлено факт відшкодування матеріальної шкоди. Згідно ч.3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до п.4 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України\~шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього буди неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та\~є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга\~статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано лише внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята\~статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої\~статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду по справі №753/7281/15-ц. від 23 січня 2018 року. Для настання відповідальності за завдання матеріальної шкоди злочином, необхідною є наявність протиправності дій, вини особи та причинно-наслідкового зв`язку між виною особи та завданою шкодою. Так позивачем не доведено, що лікування у вигляді протезування зубів у 2020 році, є наслідком ДТП, яка відбулась 24.10.2019 року з вини відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до частини третьої\~статті 23 ЦК України\~розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] моральної шкоди судом встановлено наступне. Відповідно до положень п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р., відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з послідуючими змінами: «... у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується». Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода - це прямий наслідок внаслідок заподіяння протиправної дії. Встановлення факту заподіяння моральної шкоди суд вважає беззаперечним. Позивач зазначає, що внаслідок злочину отримала середньої тяжкості тілесні пошкодження, мала душевні страждання, відчуття фізичного болю, обмеження у русі та усунення позивача від звичайного життєвого ритму. Враховуючи факт скоєння злочину відносно [PERSON] [PERSON] , отримання потерпілою тілесних ушкоджень середньої тяжкості, суд вважає доведеним факт завдання моральної шкоди. При визначені розміру заподіяної позивачам моральної шкоди, суд враховує характер і обсяг душевних та психічних страждань, які зазнала позивач, характер немайнових втрат, вимушеність змін в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також те, що наслідки ДТП, що сталася 24.10.2019 року були та є психотравмуючими для позивача, та якої внаслідок ДТП були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження, у зв`язку з чим, заподіяні душевні страждання як психологічне підґрунтя моральної шкоди. Крім того, розмір шкоди, зазначений позивачами є завищеним, оскільки Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в «Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ» від 28.03.2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначати розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, рекомендаційний характер висновків соціально-психологічних досліджень та судову практику, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивач, як на підставу для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 5000 грн., що відповідає матеріальній компенсації за лікування, факт відшкодування якої встановлений вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 16.01.2020 року. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних в частині стягнення на користь позивача з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 75,36 грн., що є пропорційним до розміру позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Outcome: partial