Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

В травні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 16200 грн. 00 коп., витрати на адвокатські послуги в сумі 3000 грн. 00 коп. та судові витрати. В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що 01 жовтня 2013 року між нею та [PERSON], за участю ріелтора з нерухомості ФОП [PERSON], було підписано попередній договір по майбутньому Договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На виконання умов п. 3.3. даного попереднього договору позивачкою було передано відповідачу грошові кошти в розмірі 16200 гривень, що еквівалентно 2000 доларів США, станом на 01.10.2013 року. При цьому, попередній договір укладається у формі встановленій для основного договору. У зв'язку з тим, що основний договір повинен був укладатися в письмовій формі з нотаріальним посвідченням, то і попередній договір повинен був нотаріально посвідчений. Але договір від 01.10.2013 року укладений між позивачкою та відповідачем не був посвідчений нотаріусом. Виходячи з того, що попередній договір був укладений з порушенням цивільного законодавства України, не був нотаріально посвідчений на підставі ст. ст. 203, 220, 251 ЦК України, він є недійсним і на підставі цього, отримані відповідачем від позивачки гроші повинні були бути повернуті останній. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути їй гроші, але він її ігнорував та гроші досі не повернув. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги позивачки підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, посилалася на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила відмовити йому в повному обсязі. При цьому, вказувала, що Договір, укладений між сторонами, не містить пункту, у якому б зазначалось про бажання сторін щодо надання йому сили попереднього договору. Те, що спірний Договір не є за своїм змістом виключно попереднім договором підтверджується самою позивачкою у тексті позовної заяви, де зазначено, що на виконання п. 3.3 Договору вона сплатила грошові кошти, як аванс. Проте, при укладенні попереднього договору необхідно враховувати одну важливу обставину: він не може містити нічого, окрім зобов'язання укласти в майбутньому основний договір на певних умовах. Попереднім договором не можуть бути встановлені які-небудь платежі (наприклад, аванс). Інакше попередній договір, по суті, підмінить собою основний договір. Тобто, метою попереднього договору є лише спонукання до вчинення основного договору. Із спірного Договору та його змісту видно, що він є змішаним договором, який містить елементи договору про наміри та договору про завдаток. Договір про наміри підтверджує волю сторін до вчинення у майбутньому правочину. Позивачка зазначає, що спірний Договір є попереднім договором до вчинення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, а тому він підлягав, як і основний договір, згідно ч. 1 ст. 635 ЦК України нотаріальному посвідченню. Із цього випливає, що якби Договір дійсно був попереднім договором, то обов'язковими умовами для його дійсності було б нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Звичайно, що це б потребувало від сторін додаткових витрат, часу і коштів. Так, згідно п. 2.7 Договору, саме на позивачку покладено оплату витрат на нотаріальне посвідчення основного договору, а отже логічним було б, щоб саме вона понесла витрати на оформлення попереднього договору. Таким чином, позивачка свідомо відмовилася від вчинення належно оформленого попереднього договору. Через те, що укладання попереднього договору потребувало від сторін нотаріального посвідчення та державної реєстрації, на що сторони не хотіли витрачати час та кошти, вони вибрали як форму домовленості щодо купівлі-продажу нерухомого майна змішаний договір. Законодавством не вимагається нотаріальне посвідчення ні договору про наміри, ні договору про завдаток. Саме тому сторони вибрали завдаток, як форму забезпечення виконання зобов'язань, про що прямо зазначено у назві та у п. 3.3 Договору. Крім того, позивачка вказує, що укладений Договір є нікчемним, але зазначення позивачкою того, що вона передала відповідачу гроші у рахунок майбутніх платежів за нерухоме майно (навіть якщо допустити, що це був аванс) також спростовує наведені у позовній заяві аргументи, що Договір був для нього нікчемний. Аванс, як і завдаток, є доказом, який посвідчує факт наявності зобов'язання. Тому, із огляду на те, що Договір є дійсним і включає у себе елемент договору про завдаток, то до спірних правовідносин не може бути застосована ст. 216 ЦК України, яка регулює правові наслідки недійсності правочину. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідка, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що 01 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Попередній договір по майбутньому Договору купівлі-продажу, згідно якого сторони зобов'язалися до 30.04.2014 року включно укласти Договір по відчуженню об'єкта нерухомості (купівлі-продажу, міни, дарування), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). На виконання вищевказаного договору, [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 16200,00 грн., які (кошти) сторони визначили як завдаток (а.с.4 на обороті). Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Основним договором, згідно п. 1 розділу 1 Попереднього договору по майбутньому Договору купівлі-продажу від 01.10.2013 року, мав бути укладений Договір по відчуженню об'єкта нерухомості (купівлі-продажу, міни, дарування). Згідно з положеннями ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Проте, Попередній договір по майбутньому Договору купівлі-продажу від 01.10.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], не був нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із змістом ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідач та його представник вказували, що саме з вини позивачки не був нотаріально посвідчений спірний договір. Так, в судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], яка вказала, що вона була присутня під час укладання спірного договору і зазначила, що позивачка та її чоловік виявляли бажання купити квартиру, належну відповідачу, у зв'язку з чим вони повинні були сплатити завдаток, але вони постійно тягнули з переданням завдатку та оформленням цього питання нотаріально. Також вказала, що відповідач вимагав від позивачки щоб спірний договір був оформлений нотаріально, але остання відмовилася, оскільки це потребувало додаткових витрат. Разом з тим, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проте, відповідачем та його представником не надано суду належних доказів того, що позивачка ухилялася від нотаріального посвідчення Попереднього договору по майбутньому Договору купівлі-продажу від 01.10.2013 року. Не було надано доказів того, що він звертався до позивачки з приводу нотаріального посвідчення спірного договору. З урахуванням вищевказаного, суд прийшов до висновку, що Попередній договір по майбутньому Договору купівлі-продажу від 01.10.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], є нікчемним. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 16200 грн. 00 коп. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. Що стосується вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на адвокатські послуги задоволенню не підлягають з огляд на наступне. Так, згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Проте, ані позивач ані його представник [PERSON] не надали суду належних доказів, у встановленому законом порядку, щодо відпрацьованих годин особою, яка надавала правову допомогу. Крім того, позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог в цій частині були надані копії Договору про надання юридичних послуг № 77/14 від 20.05.2014 року та квитанції до прибуткового касового ордеру № 77 від 20.05.2014 року, але оригінали вказаних документів суду надані не були. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог в частині стягнення з відповідача на її користь витрат на адвокатські послуги в сумі 3000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial