Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

У грудні 2018 року, відповідно до статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження голови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року, [PERSON] звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якій просила суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] , та стягнути аліменти з [PERSON] на її користь на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявленого позову позивач посилалася на те, що з [PERSON] вона знаходиться у шлюбі, зареєстрованому 23 грудня 2015 року ЗАГС м. Славонський Брод, Республіка Хорватія. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні стосунки припинені у зв`язку з втратою взаємних почуттів. Відповідач проживає у м. Славонський Брод, Республіка Хорватія, вона разом із дитиною повернулися в Україну до м. Донецьк. Син постійно проживає з нею. Вона самостійно займається створенням умов для проживання сина, займається його вихованням, матеріально забезпечує. За його місцем проживання створені всі умови для проживання дитини. Проте, вона з відповідачем не дійшли згоди щодо визначення місця проживання дитини. Враховуючи те, що проживання дитини разом з нею відповідатиме інтересам дитини, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Крім того, позивач просить стягнути аліменти з відповідача на утримання дитини, оскільки відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Сама ж вона не має можливостей для всебічного та повного забезпечення дитини. У судове засідання представник позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, відповідно до наданих пояснень не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом із матір`ю - позивачем по справі. Стосовно позовних вимог щодо стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини покладався на розсуд суду. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони з 23 грудня 2015 року перебувають у шлюбі, який зареєстрованийЗАГС м. Славонський Брод, Республіка Хорватія, який внесено у книгу актів регістрації браків № 00514/2015. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України, виданої 06.07.2017 року посольством України у Французькій Республіці. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 27.08.2013 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Анікіною І.О., вбачається, що [PERSON] , яка в подальшому змінила прізвище на [PERSON] , належить 1/3 частка квартири [ADDRESS] . Вказане право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, згідно свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № [NUMBER] від 10.01.2000 року, виданого представництвом Фонду державного майна України в м. Донецьку, [PERSON] , яка в подальшому змінила прізвище на [PERSON] , належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року ( далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини. За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 , судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України , якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вирішуючи питання по суті позовних вимог, суд приймає до уваги вік та стан здоров`я дитини, ту обставину, що дитина проживає із матір`ю, яка дбайливо ставиться до виконання материнських обов`язків. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки проживання неповнолітньої дитини разом із матір`ю відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3--1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3--2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує те, що відповідач працездатний, хронічними захворюваннями не хворіє, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться. Відтак, суд у даній справі бере до уваги викладені обставини та зважає на положення ст.27 Конвенції про права дитини, відповідно до якої батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, а тому, вважає за можливе, зобов`язати відповідача виплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти підлягають стягненню з моменту надходження позовної заяви в провадження судових органів України, тобто з 28 грудня 2018 року. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial