Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Горіна О.В. 07 вересня 2020 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивує тим, що 01 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки. За умовами вказаного договору відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 6000 грн і зобов`язувався повернути їх до 15 січня 2020 року. Незважаючи на досягнуту домовленість відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням якнайшвидше повернути борг, однак він ухилявся від виконання покладених на нього зобов`язань. Зокрема, 20 липня 2020 року на адресу відповідача було надіслано вимогу щодо повернення боргу, однак жодних дій щодо виконання своїх зобов`язань по поверненню коштів відповідачем не вчинено. На підставі наведеного, представник позивача просить стягнути з відповідача 6853 грн 45 коп, з яких: 6000 грн - заборгованість, 649 грн 84 коп - пеня, 113 грн 61 коп - 3 % річних, 90 грн - інфляційні втрати. Також просить стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 840 грн 80 коп та витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн. Ухвалою Ратнівського районного суду Волинської області від 16.09.20 дану справу прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 13 жовтня 2020 року. Ухвалою від 13.10.20 відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про зміну підсудності. У судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача звернулась до суду із клопотанням, в якому просила розгляд справи провести у відсутності позивача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач, будучи повідомленим шляхом опублікування на офіційному сайті судової влади оголошення про виклик, про причини неявки не проінформував, відзиву на позов не подав. Позов підлягає до часткового задоволення. Судом установлено, що між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, що виникли з договору позики. Згідно з частинами першою, третьою статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правилами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом установлено, що 01 грудня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 грн, а останній зобов`язався повернути борг до 15 січня 2020 року. Про укладення між сторонами вказаного договору позики свідчить розписка, складена відповідачем, оригінал якої долучено позивачем до матеріалів справи. Наявність у позивача оригіналу боргового документа підтверджує, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, позичені гроші у встановлений у розписці строк не повернув. Отже, знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, позичені кошти залишаються неповернуті, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6000 гривень боргу за договором позики. Крім того, підлягають застосуванню положення ст.625 ЦК України, згідно з якими боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, заявлені позивачем вимоги з урахуванням наданого розрахунку, який не спростований відповідачем, про стягнення 113 грн 61 коп 3% річних та 90 грн інфляційних втрат за користування коштами, підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення із відповідача 649,84 грн пені, що становить подвійний розмір облікової ставки НБУ, суд доходить висновку про безпідставність вказаної вимоги. Так, ні договором позики, ні Цивільним кодексом України не передбачено зобов`язання боржника у разі невиконання зобов`язання сплатити кредитору пеню в згаданому розмірі. Стягнення пені, розмір якої обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, передбачено Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань". Однак вказаний Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, суб`єктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Враховуючи, що договір позики укладено сторонами як фізичними особами, відтак вказаний Закон до правовідносин, що виникли між ними, не застосовується. Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає заборгованість за договором позики у розмірі 6203 грн 61 коп. (6000+113,61+90). Незважаючи на часткове задоволення позову, суд відповідно до ст.141 ЦПК України стягує із відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн, що є мінімальною, необхідною для звернення із позовом ставкою судового збору. Також, представник позивача просить стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 1500 грн. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник позивача долучила до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 01.09.20 №б/н, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю ВЛ №1134, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АС №1009027 від 01.09.20, акт приймання-передачі наданих послуг від 01.09.20, квитанцію до прибуткового касового ордера від 01.09.2020 №4. Із врахуванням вимог ст. 137 ЦПК України суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, таким, що підпадає під критерій розумності, а також відповідає характеру спору, розмір за заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу. Враховуючи часткове задоволення позову (90,52%), до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає 1357,80 грн.

Outcome: partial