Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відповідача - Держава Україна в особі: Дарницький районний суд м. Києва, Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про стягнення грошових коштів, мотивуючі заявлені вимоги наступним. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.05.2010 року по справі № 2-129/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] , та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, суд в тому числі вирішив: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок грошової компенсації за належну йому 1/3 частку у праві спільної власності - 36 170 грн. 00 коп. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.03.2012 року винесеною по справі №2з-53/12 суд встановив спосіб і порядок виконання вищезазначеного рішення Дарницького районного суду м. Києва в частині стягнення з [PERSON] на користь Позивача грошової компенсації, а саме шляхом перерахування на користь Позивача грошової суми у розмірі 36 170 грн. 00 коп., яка була внесена [PERSON] згідно платіжного доручення № 948842-001 від 18.12.2009 року на депозитний рахунок Дарницького районного суду м. Києва № 37317001003844. 03.07.2013 року Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про перерахування грошових коштів у розмірі 36 170 грн. 00 коп., які були внесені [PERSON] , але кошти не були перераховані судом Позивачу. Дарницький районний суд м. Києва листом від 07.08.2019 року повідомив про те, що 11.07.2013 року судом було сформовано платіжне доручення для здійснення відповідних банківських операцій та передано його до управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва та додано платіжне доручення суду № 157 від 11.07.2013 року та реєстр платіжних доручень від 11.07.2013 року. Виходячи із змісту вищезазначеного платіжного доручення грошові кошти з депозитного рахунку суду: № [NUMBER] , були перераховані на рахунок іншої особи (№ [NUMBER] ), який Позивачу не належить. Відсутність коштів на рахунку Позивача також підтверджується випискою AT «Дельта Банк» сформованою станом на 28.08.2019 року за період: з 01.07.2013 року по 31.07.2019 року, та випискою банку сформованою станом на 28.04.2020 року за період: з 27.05.2013 року по 08.05.2015 року. Посилаючись на викладені обставини справи, позивачем заявлені наступні вимоги: 1.Стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 36 170 грн. 00 коп.; Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 вересня 2020 року відкрито провадження в справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання. Від представника позивача - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач в судове засідання не з`явився, заяв або клопотань до суду не надходило. Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Суд, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.05.2010 року по справі № 2-129/2010 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок грошової компенсації за належну йому 1/3 частку у праві спільної власності - 36 170 грн. 00 коп. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20.03.2012 року по справі № 2з-53/12 суд встановив спосіб і порядок виконання вищезазначеного рішення Дарницького районного суду м. Києва в частині стягнення з [PERSON] на користь Позивача грошової компенсації, а саме шляхом перерахування на користь Позивача грошової суми у розмірі 36 170 грн. 00 коп., яка була внесена [PERSON] згідно платіжного доручення № 948842-001 від 18.12.2009 року на депозитний рахунок Дарницького районного суду м. Києва № 37317001003844. 03.07.2013 року Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про перерахування грошових коштів у розмірі 36 170 грн. 00 коп., але кошти не були перераховані судом Позивачу. За повідомленням Дарницького районного суду м. Києва від 07.08.2019 року судом було сформовано платіжне доручення для здійснення відповідних банківських операцій та передано його до управління Державної казначейської служби України у Дарницькому районі м. Києва. Як вбачається із виписки AT «Дельта Банк» сформованою станом на 28.08.2019 року за період: з 01.07.2013 року по 31.07.2019 року, та випискою банку сформованою станом на 28.04.2020 року за період: з 27.05.2013 року по 08.05.2015 року кошти відсутні на рахунку Позивача. Позивач зазначає, що після чисельних звернень до Дарницького районного суду м. Києва та Судової адміністрації України щодо перерахунку коштів, Дарницький суд листом від 04.10.2019 року повідомив про те, що вживає заходи щодо з`ясування обставин та можливості повернення коштів. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи здіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної еспубліки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, ідшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого моврядування незалежно від вини цієї особи. За приписами ст. 1173 ЦПК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передатиріч того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Згідно до вимог пп.2 п.2 ст.9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного Кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Відповідно до ст.З Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Суд зазначає, що в частині заявлених вимог до зазначених Позивачем в позовній заяві відповідача - Держави України, а саме в особі: Державної судової адміністрації та Дарницького районного суду м. Києва не знайшли свого підтвердження, а тому не підлягають в цій частині до задоволення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Outcome: partial