Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру, в обгрунтування якого зазначила, що 11.03.1999 року нею придбано квартиру [ADDRESS] у відповідачів, про що укладено договір, який зареєстрований на Товарній біржі «Нерухомість-Південь», а 30.03.1999 року право власності на придбане майно зареєстровано в КП ММБТІ, про що на договорі зроблено відповідний реєстраційний напис № 18726. На виконання договору вона передала відповідачам обумовлену суму грошей. а вони до 11.03.1999 року звільнили квартиру. З цього часу вона проживає у квартирі, зареєстрована в ній, сплачує комунальні послуги. Ніяких претензій і питань щодо укладеного 11.03.1999 року договору купівлі-продажу уні у неї , ні у відповідачів не виникало. Їй стало відомо, що договоир, укладені на біржах, не мають законної сили і їх необхідно визнавати дійсними у судовому порядку. Позивач до судового засідання не з*явилася, до його початку подала суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду предявленого до них позову були повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надходило. Представник третьої особи - Товарної біржі "Нерухомість-Південь" до судового засідання не з*явився, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. З урахуванням заяви позивача про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи, відповідно до вимог ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.03.1999 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], які діяли як продавці, та [PERSON], яка діяла як покупець, уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS]. Договір був укладений та зареєстрований на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» за №3258. 30.03.1999 р. за №18726 Миколаївським міжміським Бюро технічної інвентарізації було зроблено реєстраційний надпис на документі про право особистої власності на вказанику квартиру за [PERSON] Сторони повністю виконали умови договору, продавцям [PERSON] було передано обумовлену суму коштів, а останні передали квартиру та позивач вселилася в неї. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно зі ст. 153 ЦК України 1963 року, який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. Згідно ч.1 ст.227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідченим, якщо однією із сторін є громадянин. Приписами ч. 2 ст. 47 ЦК України 1963 року визначено, що якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до положень частин 2 та 4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №2275-VI від 20.05.2010 р. статтю 15 Закону України «Про товарну біржу» було доповнено частиною шостою, згідно якої не можуть бути предметом біржової торгівлі речі, визначені індивідуальними ознаками, якщо вони не продаються як партія, а також будь-які вживані товари, включаючи транспортні засоби, та капітальні активи. Таке обмеження не поширюється на майно, яке відчужується з податкової застави, а також майно, конфісковане відповідно до закону. Таким чином на момент укладання вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку, положення Закону України «Про товарну біржу» не містили заборони на укладання біржових угод щодо нерухомого майна. Враховуючи викладені обставини, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, суд приходить до висновку, що укладання спірного договору купівлі-продажу квартири на товарній біржі без його подальшого нотаріального посвідчення не суперечило законодавству України, що діяло на момент його укладання, у зв'язку з чим існують підстави для визнання його дійсним, що є належною формою захисту інтересів добросовісних учасників правовідносин. та з метою дотримання принципу правової визначеності, регламентованого Європейською конвенцією про захист прав і основоположних свобод. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на вищевказану квартиру задоволенню не підлягають, оскільки право власності позивача за договором купівлі-продажу від 11.03.1999 року було зареєстровано 30.03.1999 року за реєстровим № 18726 в ММБТІ, що також підтверджується реєстровим надписом на договорі, та ніким не оспорюється. Крім того, зі змісту п. 5 договору вбачається, що квартира належить новому власнику: [PERSON], яка придбала зазначений об*єкт нерухомості на біржових торгах, згідно зі ст. 9 ЖК України.

Outcome: partial