Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд захистити права позивача, як споживача наданих відповідачем послуг, шляхом визнання недійсним положення кредитного договору, укладеного 07.04.2006 року між позивачем та відповідачем, а саме пункту 2.3.1. вказаного договору, яким передбачено право відповідача в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом. В обґрунтування заявленої позовної вимог позивач посилається на те, що, вказаний пункт договору є дискримінаційним по відношенню до позивача, як сторони договору, і, має бути визнаний судом недійсним на підставі ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також з урахуванням того, що, змінивши в односторонньому порядку процентну ставку, відповідач не повідомив про це позивача належним чином. На підставі зазначеного позивач також просить суд визнати дії відповідача щодо підвищення процентної ставки за користування кредитом неправомірними, та зобов'язати відповідача провести перерахунок заборгованості позивача з урахуванням процентної ставки, що існувала до її підвищення відповідачем. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 07.04.2006 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №DZNCGK00770177, за умовами якого відповідач надав позивачу на придбання квартири кредит у розмірі 80 446,50 грн., а позивач зобов'язалась повернути до 06.04.2026 року отримані від відповідача кошти згідно умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки у розмірі 12,00% річних. Згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості позивача, 27.01.2009р. процентна ставка за користування позивачем кредитом складала 12,00%; 01.02.2009 року процентна ставка за користування кредитом складала 22,73%. Як стверджує позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, збільшення процентної ставки за користування кредитом відбулось в односторонньому порядку за рішенням відповідача, без повідомлення позивача. Як пояснив суду представник позивача, про збільшення процентної ставки за користування кредитом позивачу стало відомо лише в грудні 2014 року, а саме з телефонної розмови з представником відповідача. При цьому, збільшення процентної ставки за користування кредитом відбулось в односторонньому порядку за рішенням відповідача, без повідомлення позивача. Як пояснив суду представник відповідача, збільшення процентної ставки за користування кредитом відбулось за рішенням відповідача, з повідомленням позивача, направленим на адресу позивача, яка зазначена у кредитному договорі. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно роз'яснень, наданих у п.6 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. В судовому засіданні суд, відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, роз'яснив сторонам право звернутись до суду із заявою та клопотанням як про забезпечення та витребування доказів, так і про призначення судової експертизи для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань. Водночас, в ході розгляду справи ні заяв про забезпечення та витребування доказів, ні клопотань про призначення експертизи, сторонами заявлено не було. Згідно роз'яснень, наданих у п.28 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» N 5 від 30.03.2012р., при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК України, у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що, встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року. При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Згідно ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній станом на 01.02.2009 року час збільшення процентної ставки відповідачем), розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Як вбачається зі змісту вищевказаного кредитного договору, пунктами 2.3.1., 2.3.3. вказаного договору визначено, що, у разі збільшення процентної ставки за користування кредитом, банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20-ть днів до вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо за згодою позичальника. При неотриманні банком протягом 20-ти днів письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонований банком) відповідно до п.2.3.1 даного договору, банк на власний розсуд має право: зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, або розірвати договір, або зменшити розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. З вищенаведеного суд вбачає, що, умовами вищевказаного кредитного договору встановлено погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора, та, надання позичальником письмової відповіді зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки, запропонований банком. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять у собі ні повідомлення позичальника, направленого банком за 20-ть днів до вступу в чинність зміненої банком процентної ставки; ні письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонований банком) відповідно до п.2.3.1 кредитного договору. При цьому, враховуючи, що, сплата позивачем відсотків за користування кредитом у розмірі 22,73% не є волевиявленням позивача, суд приходить до висновку, що, вказана обставина, а саме сплата позивачем відсотків за користування кредитом у розмірі 22,73% - не є письмовою згодою позичальника сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонований банком) відповідно до п.2.3.1 кредитного договору. Таким чином, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд, приймаючи до уваги, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, дійшов висновку, що, збільшення відповідачем 01.02.2009р. процентної ставки за користування позивачем кредитом з 12,00% до 22,73% - є неправомірним, оскільки вказане підвищення відбулось без дотримання передбаченої вищевказаним кредитним договором процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора, та, надання позичальником письмової відповіді зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонований банком). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та зарахувати зайво сплачені проценти за користування кредитними коштами у рахунок погашення суми кредиту є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача в частині визнання недійсним пункту 2.3.1. кредитного договору - суд дійшов наступного висновку. В обґрунтування вказаної позовної вимоги позивач посилається на те, що, пункт 2.3.1. кредитного договору №DZNCGK00770177 від 07.04.2006р. є дискримінаційним по відношенню до позивача, як сторони договору, і, має бути визнаний судом недійсним на підставі ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно роз'яснень, наданих у п.8. Постанови Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» N 1023-XII від 12.05.1991р. (в редакції, чинній на час вчинення кредитного договору від 07.04.2006р.), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Як вбачається зі змісту ч.4. ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» N 1023-XII від 12.05.1991р. (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору від 07.04.2006р.), у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Згідно ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» N 1023-XII від 12.05.1991р. (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору від 07.04.2006р.), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як вбачається зі змісту вищевказаного кредитного договору, а саме пункту 2.3.1., на момент вчинення вказаного правочину сторони дійшли згоди, що, збільшення процентної ставки банком відбувається за згодою позичальника, шляхом надсилання банком письмового повідомлення про зміну процентної ставки за 20-ть днів до вступу в чинність зміненої процентної ставки, та, за умови отримання банком протягом 20-ти днів письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонований банком) відповідно до п.2.3.1 даного договору. З наведеного суд вбачає, що, на момент вчинення вищевказаного кредитного договору, зміст п.2.3.1 вказаного кредитного договору не суперечив ні нормам Цивільного кодексу України, ні змісту ч.4, ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» N 1023-XII від 12.05.1991р. (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору від 07.04.2006р.). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним пункту 2.3.1. кредитного договору, укладеного 07.04.2006р. між позивачем та відповідачем, є не обґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. При цьому, враховуючи, що, позивач є звільненим від сплати судового збору, суд, задовольняючи позов частково, вважає необхідним судові витрати по справі покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial