Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до СФГ «Надія» про стягнення матеріальної та моральної шкоди. У позові вказав, що 23.11.2015 року він уклав з СФГ «Надія» в особі голови [PERSON], який діє на підставі Статуту та керується повноваженнями договору від 01.03.2014 року «Про спільну діяльність» між СФГ «Надія» та ФГ «Павільйон флори» договір про послуги за №23, пунктами 1.1 та 1.2 якого йому доручили виготовити для державної реєстрації проекти договорів оренди землі між власниками землі (паю) та СФГ «Надія». Згідно п. 4.3 договору Замовник за цим договором зобовязувався до 20 грудня 2015 року погасити перед позивачем борг за отримані юридичні послуги, які надані були останнім у 2013, 2014 та 2015 роках. Крім того, згідно п. 4.4 даний договір передбачає, що при оплаті за отримані послуги замовник сплачує до бюджету податок з доходів фізичних осіб за рахунок замовника використовуючи ставку, встановлену законодавством. Позивач стверджує, що умови договору він виконав в повному обсязі, що підтверджується також рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26.02.2016 року, яке після перегляду його апеляційним судом Полтавської області набрало законної сили 31.03.2016 року. Згідно вказаного рішення позов було задоволено частково та стягнуто з СФГ «Надія» на його користь 86 475 грн. 56 коп. заборгованості. Однак, добровільно виконати рішення відповідач відмовляється, шляхом погроз та звинувачень у вчиненні кримінального правопорушення у звязку з чим він по суті змушений захищати своє порушене право та ділову репутацію. Вважає, що такими діями йому були завдані істотні моральні та душевні страждання та розлади його здоров»ю, яке він лікував самостійно, маючи фах лікаря. Моральну шкоду оцінює в розмірі 5000 грн. Позивач також стверджує, що з 01.01.2016 року відповідач продовжує користуватися належними йому грошима в сумі 86 475 грн. 56 коп., отримуючи від цього прибуток та певну вигоду. Тож сума заборгованості по даній справі щодо стягнення інфляційних, 3% річних та облікової ставки НБУ на вищевказану суму боргу за період прострочення виплати боргу із 01.01.2016 року по 31.05.2016 року включно становить 23 984 грн. 92 коп. Враховуючи вищевикладене, позивач прохає суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за користування грошима в сумі 86 475 грн. за період з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року: суму 3% річних в розмірі 1077 грн. 40 коп., суму інфляційних в розмірі 7696 грн. 32 коп. та суму пені в розмірі 15211 грн. 20 коп., а всього 23 984 грн. 92 коп. та 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач вимоги своєї позовної заяви підтримав, прохає їх задовольнити Представники відповідача - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечують, вважають його не обґрунтованим та безпідставним. Крім того, вважають, що виконання судових рішень, які набрали законної сили, в тому числі рішень про стягнення заборгованості регулюється спеціальним законом, а саме ЗУ «Про виконавче провадження», а не ЦК України. Також стверджують, що оскільки рішення Лубенського міськрайонного суду від 26.02.2016 року набрало законної сили 31.03.2016 року, то воно не може бути підставою даного позову так як позивач просить стягнути кошти за період з 01.01.2016 року. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26.02.2016 року яке було переглянуто Апеляційним судом Полтавської області 31.03.2016 року і залишено без змін та набрало законної сили частково задоволено позов [PERSON] до СФГ «Надія» та ФГ «Павільйон флори» про стягнення заборгованості за виконану роботу. Вказаним рішенням вирішено стягнути із Селянського фермерського господарства "Надія" на користь [PERSON] заборгованість, згідно акту приймання - передачі послуг № 23/1 від 14.12.2015 року в розмірі 6150 гривень, заборгованість за надані у 2013-2015 роках послуги, згідно актів виконаних робіт №№1-5, суму інфляційних, 3% річних, пеню за час прострочення на загальну суму в розмірі 80325 гривень 56 копійок, а всього 86475 гривень 56 копійок, що підтверджується його копією (а.с.8-12). Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до постанови головного державного виконавця ВДВС Лубенського МРУЮ від 18.04.2016 року про відкриття виконавчого провадження вищевказане рішення суду знаходиться на стадії виконання (а.с.13). Як вбачається з довідки Лубенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області №4/8378 від 29.06.2016 року Лубенським міськрайонним ВДВС ГТУЮ у Полтавській області дійсно відкрито виконавче провадження постановою від 18.04.2016 року щодо виконання рішення суду у справі №539/4402/15. Станом на 29.06.2016 року державним виконавцем проводяться дії щодо виявлення всього належного боржнику майна, однак стягнення не проводилися (а.с.51). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-3019цс15 від 13.01.2016 року, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 901 ЦК договір про надання послуг є складним зобовязанням, що складається з двох зобовязань: правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник має право вимагати виконання цього обовязку, та правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Відповідно до статей 524, 533-535, 625 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. З урахуванням положень ч. 3 ст. 510 ЦК грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити грошові кошти на користь кредитора, зокрема, й договір про надання послуг, в якому установлена ціна договору абонентська плата. Ст. 625 розміщена в розд. І кн. 5 ЦК «Загальні положення про зобовязання», у звязку з чим поширює свою дію на всі зобовязання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобовязанням. Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобовязання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання (постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 6-40цс11 , від 6 червня 2012 р. у справі №6-49цс12 та від 2 вересня 2015 року №6-369цс15). Наявність судового рішення про стягнення суми позики та перебування вказаного рішення на примусовому виконанні не припиняє самого грошового зобовязання до повного його виконання. Таким чином враховуючи, що відповідач неналежно виконує грошове зобовязання щодо повернення належних позивачу коштів, останній правомірно вимагає застосування норми ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних. Суд погоджується з наданим позивачем [PERSON] розрахунком заборгованості щодо 3% річних в сумі 1077 грн. 40 коп. та інфляційних в сумі 7696 грн. 32 коп. за період з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року (включно), а всього 8773 грн. 72 коп. (а.с.7) та вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, суд вважає недоведеними позивачем його вимоги щодо стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу. Крім того не підлягають і задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач ні в позовній заяві ні в судовому засіданні не обґрунтував свої вимоги щодо заподіяння йому в даному випадку відповідачем моральної шкоди та її розміру, як і не надав відповідних доказів. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, тому відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК Україні судовий збір підлягає стягнення з відповідача на користь держави. На підставі ст.ст. 22, 550, 625, 1050, 1166, 1167 ЦК України,

Outcome: partial