Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON], інтереси якого представляє [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні відповідачів, що не заявляють самостійних вимог: нотаріус [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 04.07.2015 року, мотивуючи позовні вимоги тим, що 09.01.2015 року помер його син, [PERSON] та після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з депозитних вкладів, яку він прийняв та його троє дітей. У його сімї є будинок побудований ним, його дружиною та сином за його життя, який знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Затишна № 17. Вказує, що він є власником вказаного житлового будинку, зареєстрований і проживає за вказаною адресою і за життя, його син мав три дружини та двоє дітей від першого шлюбу і одну дитину від другого шлюбу. Посилається на те, що після смерті сина, перша та друга дружина, які мають дітей батьком яких є його покійний син, запропонували йому оформити договір довічного утримання у частках, зокрема дружина ([PERSON]) від першого шлюбу, яка має двоє дітей, то їй мало би належати 2/3 частки вказаного будинку, а дружині ([PERSON]) від другого шлюбу, яка має одну доньку 1/3 частка вказаного житлового будинку, взамін на обєкт нерухомості, відповідачі запропонували за ним догляд та понесення усіх витрат на його утримання, а оскільки відповідачі проживають за межами Чернівецької області (а саме [PERSON] за кордоном, а [PERSON] В в іншій області), останні йому запропонували передавати кошти на його утримання через племінника [PERSON] який був присутній при розмові, а також зобов»зувалися сплачувати комунальні платежі тобто надавати кошти у розмірі 100 доларів США на місць; на дані умови він погодився, так як у нього крім сина, який помер залишився з рідних брат, [PERSON] та сестра [PERSON], які є особами похилого віку та онуки. Мотивує крім наведеного вимоги і тим, що в липні 2015 року, він прийшов до приватного нотаріуса Чернівецького нотаріального округу [PERSON] для укладення договору довічного утримання на користь своїх невісток [PERSON] та [PERSON] у відповідних частках розуміючи що останні будуть за ним доглядати; на вказану зустріч до нотаріуса його привезли його рідний брат [PERSON] та племінник [PERSON]; там були і невістки та при розмові з нотаріусом, щодо форми і змісту правочину а також істотних умов договору бесіду вели відповідачі невістки [PERSON] та [PERSON], і в його присутності нотаріусу повідомили, що будуть його доглядати і надавати кошти щомісячно на утримувати а тому, він довіряючи своїм невісткам, оскільки на той час в нього з відповідачами були нормальні стосунки, він підписав договори. Вказує, що після підписання спірних договорів він як продовжував так і продовжує проживати у своєму будинку, а відповідачі постійно пересилали йому кошти на оплату комунальних платежів і на його утримання грошові кошти через племінника [PERSON], який за його дорученням проводив сплату комунальних платежів, а саме купував йому їжу, ліки та інші необхідні речі, засоби гігієни. Зазначає, що починаючи з кінця жовтня, початку листопада 2015 року, відповідачі перестали надавати йому допомогу та нести витрати по утриманню будинку і усі тяготи лягли на нього (його пенсію) і кошти його родичів - рідного брата [PERSON], його цивільної дружини - [PERSON] та племінника [PERSON]; при розмові останніх з відповідачами, невістки та онуки взагалі відмовилися його утримувати, у звязку з чим він звернувся до племінника і попросив надати йому копію договору довічного утримання, по тій причині, що мав намір ініціювати його розірвання та при зверненні до приватного нотаріуса Чернівецького нотаріального округу [PERSON], останній йому пояснив, що насправді між ним і його невістками було укладено договір купівлі продажу як спірного будинку так і спірної земельної ділянки та зрозумів, що його невістки - [PERSON] та [PERSON], не мають жодного юридичного обовязку мене утримувати, хоча під час укладання вказаного договору, відповідачі йому пояснювали, що передають будинок у їх власність в той же час він матиме право володіти, розпоряджатися та користуватися спірним будинком, а також останні будуть його утримувати до дня його смерті. З моменту укладення договору по лютий 2016 року він не розумів, що ним було підписано договори купівлі продажу будинку та земельної ділянки, а постійно вважав, що підписаним є договір довічного утримання. Вказує, що він неодноразово намагався знайти порозуміння із відповідачами мирним шляхом та зясувати причину такого вчинку з їх боку, однак останні уникали із ним будь яких бесід і зустрічей. Вважає, що його права порушені з боку відповідачів, а тому, просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, однак, в силу свого хворобливого стану в подальшому у судові засіданні не з»явився, захист своїх інтересів доручив представляти в суді представнику [PERSON], яка також в засіданні позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі просила їх задовольнити в наданих суду поясненнях посилалася на обставини аналогічно викладеним в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилася, будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи, відомостей про поважність причини неявки суду не повідомила, захист своїх інтересів доручили представляти представникам, відповідно [PERSON], [PERSON], які позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення і зокрема, остання пояснила, що правочини вчинені сторонами, зокрема договори купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки за адресою: м. Чернівці вул. Затишна 17 вчинено з відома позивача, який на думку її довірительки добре знав про укладені правочини, з позивачем обговорювалися умови договору і за його волевиявленням, помилки не було. Просила, відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] за безпідставністю. Відповідач [PERSON], громадянка та мешканка Естонської Республіки в судове засідання повторно не зявилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчать неодноразово направленій останній за адресою останнього відомого місця її проживання, відомостей про поважність причини неявки в засідання, суд не повідомила (а.с.50-51, 64-65). Заперечень проти позову не звяілено. Третя особа на стороні відповідачів, що не заявляють самостійних вимог: нотаріус [PERSON] в судове засідання також повторно не зявився, будучи повідомленим належним чином;суду надано письмову заяві з клопотанням справу розглянути в його відсутність (а.с.181). Заперечень проти позову не звяілено. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності в межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами\~ст. 214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.\~\~\~Судом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Судом, належними доказами по справі, встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою [INFO] відповідно до копії паспорта громадянина України (а.с.14), перебуває на обліку в ГУ ПФУ м. Чернівці, як отримувач пенсії за віком (а.с.20). У відповідності до медичної карти амбулаторного хворого, медичного висновку ЛКК, позивачу встановлено діагноз: Дифузний кардіосклероз, виражений вестибуло -атактичний та цефалгічний синдром, по стану здоровя потребує постійного медикаментозного лікування (а.с.21-26). 09.01.2015 року помер син позивача - [PERSON], згідно свідоцтва про смерть від 09.01.2015 року, серія І МИ № 142366 (а.с.17), та після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з депозитних вкладів, яке було прийнято позивачем та його трьома дітьми. Крім того у приватній власності позивача є житловий будинок загальною площею 272,50 кв.м., житловою площею 116,00 кв.м. з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Затишна, 17 (а.с.115-116), та зареєстрований і проживає на даний час у відповідності до довідки № 385 від 20.02.2016 року (а.с.19). Після смерті сина позивача - [PERSON], перша та друга дружина, які мають дітей від сина позивача запропонували позивачу [PERSON] укласти договір довічного утримання у частках в обмін на догляд та утримання позивача. Проте 04.07.2015 року між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, відповідно до якого позивач передав у власність в відповідачі прийняли у власність [PERSON] ? частку, [PERSON] ? частки на праві приватної власності житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами №17 по вулиці Затишній в м.Чернівці (а.с.111) та був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачів [PERSON] ? частку, [PERSON] ? частки земельної ділянки площею 0,0458, кадастровий номер 7310136300:13:004:0338, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Затишна, 17, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.114), що були посвідчені приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.16). Поняття змісту договору визначено у ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зміст окремих видів договорів визначається окремими нормами (наприклад, глава 54 ЦК України визначає зміст договорів купівлі-продажу, який включає предмет договору, права та обовязки сторін, момент виникнення власності на предмет договори, порядок розрахунків, тощо). Вищенаведені докази є спів мірними і з показаннями свідків, зокрема, свідок [PERSON] в судовому засіданні під присягою надав пояснення, що він являється братом позивача, після смерті сина брата [PERSON], невістки відповідачі запропонували його братові укласти договір довічного утримання, на що він та усі його родичі погодилися, оскільки ні він сам ні їхня сестра [PERSON], з фізичної точки зору не могли здійснювати догляд за позивачем. Була домовленість, що кошти будуть передаватися через [PERSON] який є його сином та племінником позивача, який повинен був проводити оплату комунальних платежів та купляти йому їжу, одяг, нести інші поточні витрати. До укладення договору так і після укладення спірного договору вказана домовленість виконувалася в повному обємі, але з листопада 2015 року відповідачі перестали надавати будь - яку фінансову допомогу на виконання даної домовленості, відповідно усі витрати по утриманню будинку та позивача, як людину похилого віку, ніс він особисто, а також його цивільна дружина, [PERSON] Також він був свідком домовленості між ним та невістками, відповідачами по справі, які домовлялися про укладення договору довічного утримання. На виконання вказаного договору проводили оплату на утримання будинку, комунальних платежів, та утримання позивача особисто. Збарилаи документи для нотаріуса безпосередньо невістки [PERSON] та [PERSON], а у нотаріуса оспорювані договори йому ніхто не зачитував та не розяснював, а просто показали де я повинний підписати. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є цивільною дружиною брата позивача [PERSON], вона разом з [PERSON] надають позивачу посильну допомогу, здійснюють догляд, допомагають в оплаті комунальних платежів, в побуті, зокрема: прибирання будинку, приготування їжі, прання речей, купують ліки. Був період після смерті сина позивача по листопад 2015 року, коли [PERSON] та [PERSON] передавали кошти через сина [PERSON], які вони витрачали на оплату комунальних платежів, одежу та їжу інші речі необхідні позивачу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою позивача, основний догляд за яким здійснює її брат [PERSON] та його цивільна дружина [PERSON] Їй відомо про той факт, що мала місце домовленість між позивачем та його невістками відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON] про укладення договору довічного утримання, і що кошти на утримання позивача передавалися на імя племінника [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є племінник позивача та був свідком домовленості позивача з невістками - відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON], щодо укладення договору, відповідно до якого майно переходить у їх власність, а взамін позивач буде отримувати кошти на утримання будинку та своє утримання. Через похилий вік позивача, мала місце спільна домовленість, що кошти будуть надсилатися через банківську установу та він буде отримувати, та проводити усі оплати по комунальних платежах, придбання продуктів харчування, одежі, інших побутових речей. У відповідності до Звіту про незалежну оцінку майна, житлового будинку, загальною площею 272,5 кв.м., житловою площею 116,00 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Чернівці вул. Затишна, 17, оціночна вартість обєкта становить 599342 грн. без ПДВ (а.с.120-180). Зміст договорів купівлі продажу землі визначений у статті 132 Земельного кодексу України, відповідно до якої договори про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Договори повинні містити: назву сторін; вид договору; предмет договору (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); договірну ціну; зобов'язання сторін. Згідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому, як вбачається зі змісту ч. 1-5\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, згідно розяснень, викладених у п. 7 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8\~постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У відповідності до ст. 235 ЦК України, зокрема, передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою\~для визнання правочину недійсним. Правочин, вчинений під впливом помилки, належить до оспорюваних. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Правовий висновок ВСУ, викладений у постанові від 13\~квітня 2016 року у справі № 6-2953цс15 вказує на те, що під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Таким чином, судом встановлено, позивач є особою похилого віку, відчуджене майно є його єдиним житлом за місцем проживання, те, що ініціаторами укладення договорів: купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами та договору купівлі-продажу земельної ділянки 04.07.2015 року були саме відповідачі - [PERSON], [PERSON], останні здійснювали збір документів та вибір нотаріуса; відповідачами було розяснено умови договору вказуючи позивачу що він нібито підписує договір довічного утримання, приховавши інший правочин, який відповідачі насправді вчинили зокрема укладаючи договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Отже, враховуючи те, що зміст правочину, якими є договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04.07.2015 року, не відображав дійсну волю позивача, останньому на момент їх укладення не було відомо істотних умов договорів, а наявність волі та волевиявлення учасника під час вчинення правочину є обов'язковою умовою його дійсності, вказані вище договори підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених ст.ст.203,\~215 ЦК України. І наведене є співмірним з поясненнями самого позивача, який пояснив, що на момент укладення правочину його правову природу\~він розумів як укладення договору довічного утримання і на його думку відповідачі від нього приховали свій намір і уклали договір купівлі продажу майна; пояснив, що на момент укладення договору він себе не дуже добре почував, а тому усе що його роз»яснював нотаріус не міг сприймати цілком достаменно в силу свого як віку так і стану здоров»я тому з ним поїхав до нотаріуса брат. І вказані пояснення повністю є спів мірними з показами допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] Згідно з п. 5 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). \~З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Про вищенаведене вказують правові позиції - Верховного Суду України (справа №6-605цс16) та Рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 «Stretch проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії», а також у справі ЄСПЛ «Preda and Dardari v. Italy» (1999) [16] Що стосується заявлених позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: м. Чернівці вул. Затишна, 17 від 04.07.2015 року, то у відповідності до ч. 1\~ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього\~Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою, а тому підстави скасування даних рішень відсутні. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як сторона по справі, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до часткового задоволення На підставі викладеного та

Outcome: partial