Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивував тим, що 01 січня 2014 року між позивачем та відповідачами укладено договір позики на суму 43 200,00 Доларів США на строк до 31 грудня 2014 року, що підтверджується письмовою розпискою. На теперішній час відповідачі не виконали своїх зобов'язань за договором позики. У зв'язку з чим позивач просить про солідарне стягнення з відповідачів суми боргу за договором позики у розмірі 53 785,73 Доларів США, що станом на 13 грудня 2017 року еквівалентно 1 461 358,28 грн. витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 12 січня 2018 року ухвалою суду у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Також 23 лютого 2018 року ухвалою суду у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. 24 травня 2018 року протокольною ухвалою суду у задоволені клопотання представника позивача про витребування доказів відмовлено. 14 червня 2018 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 14 червня 2018 року ухвалою суду у задоволені клопотання представника позивача про забезпечення доказів відмовлено. 23 червня 2018 року ухвалою Верховного суду витребувано із Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу № 755/19453/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, за заявою [PERSON] про забезпечення позову. 27 вересня 2018 року протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON]. 27 грудня 2018 року цивільну справу № 755/19453/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики повернуто до Дніпровського районного суду м. Києва. 27 березня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснював [PERSON] Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Дав пояснення,аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, оскільки грошей за договором позики не брав. Підписав лише додаткову угоду до інших договорів позики, а не до договору позики від 01 квітня 2014 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки відсутні підстави для солідарної відповідальності. Третя особа в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 01 січня 2014 між позивачем з одної сторони та [PERSON], [PERSON], з іншої сторони, укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 43 200,00 Доларів США на строк до 31 грудня 2014 року (а.с. 8, 9). 31 грудня 2014 року між позивачем з одної сторони та [PERSON], [PERSON] з іншої сторони укладено Додаткову угоду № 1, якою продовжено строк повернення позики до 31 грудня 2015 року та визначено заборгованість по відсоткам у розмірі 3 740 доларів США, строк повернення яких продовжено до 31 грудня 2015 року (а.с. 10). Позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики від 01 січня 2014 року в сумі 53 785,73 доларі США, що у гривневому еквіваленті станом на 13 грудня 2017 року за офіційним курсом НБУ становить 1 461 358 грн. 28 коп. Підставою для задоволенні позовних вимог позивачем зазначено про неповернення відповідачами позики у строки зазначені у договорі. Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідачі позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду. Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] отримали у борг у позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 43 200 доларів США, при цьому у договорі позики від 01 січня 2014 року не зазначено, на які цілі була отримана позика та не вказано, що [PERSON] як дружина [PERSON] надавала згоду на її отримання. Тлумачення частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте позивачем суду не доведено, що кошти в розмірі 43 200 доларів США, одержані [PERSON] та [PERSON] за договором позики від 01 січня 2014 року, використані в інтересах сім'ї [PERSON] Тому суд вважає не обґрунтованим те, що внаслідок укладення договору позики [PERSON] виникло зобов'язання в інтересах його сім'ї, а тому в солідарному стягненні з [PERSON] та [PERSON] суми боргу заявленого [PERSON] слід відмовити. Крім того, відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Як вбачається з договору позики від 01 січня 2014 року відповідачем [PERSON] не були повернені грошові кошти у строк не пізніше 31 грудня 2014 року, у зв'язку із чим була укладена Додаткова угода №1 від 31 грудня 2014 року до Договору позики, якою продовжено строк виконання договору до 31 грудня 2015 року. 31 грудня 2015 року відповідачем [PERSON] не були повернені грошові кошти, у зв'язку із чим з 01 січня 2016 року були порушенні права позивача. Зважаючи на те, що з позовною заявою до суду позивач звернувся 14 грудня 2017 року, тому не вбачається порушення строку позовної давності позивачем [PERSON] Як вбачається з досліджених доказів, умови договору позики [PERSON] належним чином не виконані, в передбачені договором строки позика не погашена, внаслідок чого у відповідача [PERSON] утворилася заборгованість за договором позики у розмірі 51 260,00 доларів США. (сума позики в розмірі 43 200 доларів США, сума процентів, нарахованих у 2014 році в розмірі 3 740 доларів США, сума процентів, нарахованих у 2015 році, в розмірі 4 320 доларів США). Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 51 260,00 доларів США, підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач просив про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання за період з 01 січня 2016 по 01 грудня 2017 року у сумі 2 525,73 доларів США. За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Так, з урахуванням прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики за період з 01 січня 2016 по 01 грудня 2017 року та строку прострочки - (713 днів) три відсотки річних складають: 43 200 доларів США х 713 дн. х 3%: 365 дн. = 2 525,73 доларів США. Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних за період з 01 січня 2016 по 01 грудня 2017 року у сумі 2525,73 доларів США підлягають задоволенню повністю. З урахуванням викладеного позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] за участі третьої особи [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню: стягнути з [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], проживаючого за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] суму боргу за договором позики від 01 квітня 2014 року у розмірі 57 785 (п'ятдесят сім тисяч сімсот вісімдесят п'ять) доларів США 73 центи, що за офіційним курсом НБУ станом на 13 грудня 2017 року еквівалентно 1 461 358 (один мільйон чотириста шістдесят одна тисяча триста п'ятдесят вісім) грн. 28 коп., що складається зі заборгованості за договором позика у розмірі 43 200,00 доларів США, відсотків за користування грошовими коштами, нарахованими за 2014 рік у розмірі 3 740,00 доларів США, відсотків за користування грошовими коштами, нарахованими за 2015 рік у розмірі 4 320,00 доларів США, та трьох процентів річних за період з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2017 року у розмірі 2525,73 доларів США. В решті позовних вимог відмовити. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 8 000 грн. 00 коп., відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 8 000,00 грн.

Outcome: partial