Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, вказавши, що 25.04.2014 року між нею та [PERSON] був укладений договір Дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області - Лосінцем С.М. Її право на дану квартиру підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Індексний номер витягу 20987182 від 25.04.2014 року. На момент укладення Договору в квартирі за вказаною адресою були зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], які чинять їй перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні належною їй нерухомістю, через що позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні належним їй житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], шляхом позбавлення [PERSON], [PERSON], [PERSON] права користування вказаною квартирою та їх виселення без надання іншого житлового приміщення; зобов'язати сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Довгинцівського районного відділу у м. Кривому Розі ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги, а також уточнені позовні вимоги, підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини, вказані в позові та в уточненому позові, просить суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги від 04.08.2014 р. та уточнені від 15.09.2015 р. підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Начальник Довгинцівського відділу РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області [PERSON] звернулася до суду з заявою, з якої вбачається, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування мешканців Довгинцівського району м. Кривого Рогу здійснюється у відділі реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Довгинцівської в місті ради. Виконавчий комітет Довгинцівської районної в місті ради звернувся до суду з заявою про розгляд справи без участі їхнього представника, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином відповідно до чинного законодавства шляхом направлення судової повістки, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Від нього в день слухання до канцелярії суду була подана заява про уточнення зустрічних позовних вимог, яка була передана судді на наступний день. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Суд вважає неявку відповідачів та представника відповідача [PERSON] не поважною, з огляду зокрема на те, що у справі вже були численні перенесення розгляду справи за заявами сторін за різних причин, а як наслідок, це призвело до тривалого розгляду справи в суді, внаслідок чого зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] ухвалою суду було залишено без розгляду. Разом з тим, у даній справі всі докази вже були досліджені. З урахуванням викладеного, заява представника відповідача [PERSON] про уточнення зустрічних позовних вимог, які вже уточнювались неодноразово, розцінюється судом як затягування розгляду справи. Більш того, самі відповідачі в судове засідання не з'явилися та про поважність причини своєї повторної неявки в судове засідання суд не повідомили. Також слід зазначити, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з'являлись жодного разу. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, а також згоди, відповідно до наданих суду заяв, позивача та представника позивача та наявність у справі достатніх доказів про права та обов'язки сторін, враховуючи також вимоги ст. 157 ЦПК України та ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутності відповідачів та представника відповідача [PERSON] [PERSON] Вислухавши позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. У судовому засіданні встановлено, що 25.04.2014 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір Дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області - Лосінцем С.М. (т. 1 а.с. 5). Її право на дану квартиру підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Індексний номер витягу 20987182 від 25.04.2014 року.(т. 1 а.с. 9). На момент укладення Договору в квартирі за вказаною адресою були зареєстровані та проживають на даний час колишні члени сім'ї [PERSON] відповідачі по справі - [PERSON], [PERSON], [PERSON], які чинять позивачу перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні належною їй нерухомістю (т. 1 а.с. 10, 130-133, 140-147, 155-157). Допитана у судовому засіданні 22.09.2017 року свідок [PERSON] пояснила, що вона є головою ЖБК «Схід-42», за адресою [ADDRESS] мешкає [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] не є власником квартири. Вони комунальні послуги не сплачують, ведуть аморальний спосіб життя. Документів на право власності на квартиру не мають. Дану квартиру отримував [PERSON], зараз його прізвище [PERSON], він був членом кооперативу, останній платіж здійснив у грудні 1993 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року та Закону № 475/97 - ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який гарантує право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які надають власнику право використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися ним на власний розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові № 6-92цс15 від 27 травня 2015 року, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядженням своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33 своєї Постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року дав судам роз'яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Верховний Суд України у своїй постанові від 16 січня 2012 року у справі №6- 57пс11 зазначив наступне. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах ВСУ від 30.06.2015 року (справа №21-1438а15), 01.03.2016 року (справа №825/1335/13-а), а відповідно до ч. 1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. На підставі вищевикладеного суд вважає, що жодних правових підстав для проживання та реєстрації у квартирі [ADDRESS], у [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - немає, а відповідачі створюють перешкоди у здійснені права власності позивача, який не може вільно користуватись квартирою та розпоряджатися нею на власний розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 6, 8 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється за її особистим повідомленням, подання якого є обов'язковим у разі зміни місця проживання. Зняття з реєстрації місця проживання у разі неподання особою відповідної заяви здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення її права користування житловим приміщенням. Оцінивши в сукупності всі зібрані по справі докази, суд вважає правильним здійснити захист прав позивача як власника майна шляхом зняття з реєстрації відповідачів за адресою: [ADDRESS], та виселити їх з квартири без надання іншого приміщення. В частині зобов'язання сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Довгинцівського районного відділу у м. Кривому Розі ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти відповідачів з реєстрації за адресою: [ADDRESS] - в позові відмовити, так як рішення суду про усунення перешкод в користуванні власністю є підставою для зняття відповідачів з реєстрації за вищевказаною адресою. Також у зв'язку зі змінами у чинному законодавстві реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування мешканців Довгинцівського району м. Кривого Рогу здійснюється у відділі реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Довгинцівської в місті ради.

Outcome: partial