Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

В березня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача ПрАТ «Чернігівське підприємство по переробці та реалізації рибних товарів «Чернігівриба» заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 3382 грн., компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 3 січня 2014 року до дня постановлення судом рішення, та моральну шкоду в сумі 1000 грн. ПрАТ «Чернігівське підприємство по переробці та реалізації рибних товарів «Чернігівриба» звернулось до суду з зустрічним позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] 4239,24 грн., як такі, що виплачені останній без відповідних правових підстав. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2014 року в задоволенні первісного позову [PERSON] відмовлено. Зустрічний позов ПрАТ «Чернігівське підприємство по переробці та реалізації рибних товарів «Чернігівриба» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь позивача 4239,24 грн. з урахуванням податків та обов'язкових платежів. Вирішено питання судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповноту з'ясування фактичних обставин справи та ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок районного суду про повний розрахунок підприємства з позивачем на час звільнення та наявність у останньої боргу за отриману заробітну плату за суміщення є хибним, оскільки заробітна плата за листопад 2013 року-січень 2014 року перераховувалась на картку банку «Аваль», з яких були вирахувані відповідні податки. Апелянт зазначає, що твердження відповідача про нарахування та виплату їй через касу 4016 грн. є необґрунтованими. Вказує, що на зазначену суму повинні бути нараховані та перераховані до держбюджету податки, проте вказані обставини належними доказами не підтверджена. Спірна сума заробітної плати не зазначена відповідачем і в довідці, що подана до центру зайнятості. Апеляційна скарга містить також посилання, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на неправильне оформлення відомостей від 17 та 26 грудня 2013 року, на які посилався позивач за зустрічним позовом, наявність в них неточностей та відсутність підпису працівника, у зв'язку з чим вони не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у справі. Крім того, судом не було встановлено причини виплати доплат [PERSON] в грудні 2013 року. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи в задоволені позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України не надано відповідних доказів наявності наказу про призначення їй доплат у листопаді-грудні 2013 року; вказавши, що надані нею розрахункові листки за листопад та грудень 2013 року, які підтверджують наявність заборгованості у юридичної особи, не є належними доказами, оскільки не засвідчені належним чином. Задовольняючи позов ПрАТ «Чернігівриба», районний суд дійшов до висновку, що в ході розгляду справи було встановлено та доведено письмовими доказами наявність переплати [PERSON] по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. Однак, з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] з 17 травня 2004 року прийнята заступником бухгалтера ЗАТ «Чернігівриба» з випробувальним строком три місяці у відповідності до наказу № 27 від 17 травня 2004 року (а.с. 3, 30). 15 листопада 2013 року [PERSON], в зв'язку з закінченням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, приступила до виконання обов'язків заступника головного бухгалтера, що підтверджується наказом № 95-в від 13 листопада 2013 (а.с. 28). 2 січня 2014 року її було звільнено за згодою сторін на підставі наказу № 77-К від 27 грудня 2013 року. (а.с. 31). Відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON] (а.с. 59) остання отримала на картковий рахунок кошти в сумі 1800 грн. 30 грудня 2013 року, 2500 грн. - 12 лютого 2014 року, 3000 грн. - 25 лютого 2014 року. Згідно з довідкою, що подавалась підприємством до Чернігівського міського центру зайнятості для нарахування допомоги по безробіттю, суми заробітку, з якого [PERSON] сплачувався єдиний внесок, становили: за листопад 2013 року - 2198,57 грн., за грудень 2013 року - 3216 грн., за січень 2014 року - 7086,42 грн. (а.с. 7) З наданих позивачем розрахункових листків підприємства за листопад та грудень 2013 року (а.с. 57, 58) вбачається, що борг за підприємством станом на 1 грудня 2013 року становив 1801,73 грн., а станом на 31 грудня 2013 року - 4529,10 грн. Згідно положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства про працю" від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Виходячи з наведеного, апеляційний суд погоджується з доводами позову [PERSON] про те, що ПрАТ на час звернення останньої до суду має перед нею заборгованість в розмірі 3382 грн., оскільки товариство розрахувалось з позивачем за первісним позовом лише за листопад 2013 року та сплатило в січні-лютому 2014 року компенсацію за невикористану відпустку, що підтверджено документально. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість вважати належним доказом надані позивачем розрахункових листків підприємства за листопад та грудень 2013 року, які підтверджують наявність за роботодавцем суми боргу, оскільки наведені листки узгоджуються з зарплатним картковим рахунком [PERSON], що відображає рух коштів, які їй перераховував відповідач, а також поданими самим товариством до державних органів довідками про нараховані [PERSON] суми коштів. При проведенні розрахунків колегія суддів керується довідкою про середньоденну та середньомісячну заробітну плату [PERSON], що зроблена відповідачем (а.с. 95), оскільки остання розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. Виходячи з того, що середньоденний заробіток [PERSON] по календарним дням визначений у сумі 115,21 грн., її компенсація за невикористану відпусту мала складати: 115,21грн. х 66 календарних днів = 7603,86 грн. Разом з тим, позивачу така компенсація нарахована в сумі 7086,42 грн. Таким чином, заборгованість товариства перед [PERSON] по недоплаченій компенсації за невикористану відпустку становить 517,44 грн. З урахуванням не проведеного з позивачем в день звільнення остаточного розрахунку на користь [PERSON] слід стягнути також середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 3 січня 2014 року по день постановлення даного судового рішення - 15 жовтня 2014 року. Сума до стягнення складає: 115,21 грн. х 286 (кількість календарних днів вимушеного прогулу) = 32950,06 грн. Враховуючи обставини справи, доводи позову, вимоги розумності і справедливості, ступінь вини відповідача, підлягає частковому задоволенню заявлена [PERSON] вимога про стягнення з ПрАТ «Чернігівське підприємство по переробці та реалізації рибних товарів «Чернігівриба» моральної шкоди в розмірі 300 грн., оскільки у зв'язку зі звільненням звичний уклад життя апелянта змінився, що викликало додаткові зусилля для його відновлення та нормалізації. Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що апелянту по касі були перераховані кошти в сумі 2000 грн. 17 грудня 2013 року та 26 грудня 2013 року в сумі 2016 грн., оскільки сама [PERSON] отримання цієї суми категорично заперечує, представник Чернігівського підприємства по переробці та реалізації рибних товарів «Чернігівриба» в судовому засіданні пояснила, що по бухгалтерії товариства ці кошти також ніяким чином не проведені. Сторонами не оспорюється, що жодних правових підстав для виплати [PERSON] 4016 грн. відповідач не мав. Крім цього, наведені суми в будь-яких офіційних звітах ПрАТ до державних органів щодо отриманих [PERSON] коштів не фігурують, жодних податків з них не утримувалось. Вказуючи в видатковому касовому ордері від 17 грудня 2013 року, що кошти до видачі в сумі 2000 грн., це заробітна плата, відповідач не зазначив, за який період відбулось нарахування та виплата цієї суми, відомість на виплату грошей від 26 грудня 2013 року, що всупереч вимог до бухгалтерської документації складена на двох аркушах, а не одному, взагалі не містить інформації про те, яке цільове призначення виплачених коштів. Суд першої інстанції, враховуючи наведену вище суму у своїх розрахунках також не визначив, чи входили спірні суми до складу заробітної плати [PERSON] та чому у випадку повернення всієї суми безпідставно сплачених коштів, у товариства відсутня перед [PERSON] заборгованість. Навіть у випадку, якщо б вказані суми позивач отримала, правові підстави для задоволення зустрічного позову і стягнення з неї заявлених товариством коштів були б відсутні, оскільки за положеннями ст. 1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набута заробітна плата, якщо її виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про своєчасне проведення остаточного розрахунку роботодавця з [PERSON] в день звільнення та необхідність стягнення з неї 4239,46 грн. Відтак,

Outcome: partial