Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

У грудні 2016 році [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до відповідача ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначивши на підтвердження своїх позовних вимог, що він перебував в трудових відносинах з ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» та 04.08.2016 року був звільнений. На день його звільнення відповідач не здійснив з ним остаточний розрахунок. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні відповідач зобов'язаний був виплатити йому всі суми, що належали від підприємства в день звільнення. Не зробивши з ним повний розрахунок в день звільнення, відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Тому він просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 04.08.2016 року по день розгляду справи судом (виходячи з середньоденного заробітку у розмірі 602,17 грн., розрахунок якого надано у заяві про уточнення позовних вимог від 12 січня 2017 року). Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 січня 2017 року позов [PERSON] було задоволено. Стягнуто з ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 74066 грн. 91 коп. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 09 березня 2017 року заяву ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 січня 2017 року скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи від дати звільнення (04 серпня 2016 року) по дату здійснення остаточного розрахунку при звільненні (12 січня 2017 року) за 109 робочих днів по 602, 17 грн. щоденно у сумі 65636,53 грн. В обґрунтування доводів скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права та зазначає, що чинним трудовим законодавством не передбачено обов'язкове звернення працівника до роботодавця з вимогою про розрахунок при звільненні як умова для отримання остаточного розрахунку при звільненні. Також трудовим законодавством не встановлено обов'язку і права роботодавця чекати на вимогу про остаточний розрахунок від звільненого працівника. Та обставина, що на протязі періоду з дати його звільнення роботодавець суму остаточного розрахунку при звільненні перераховував на його зарплатну картку частинами і в повному обсязі здійснив розрахунок лише 12 січня 2017 року свідчить про те, що у роботодавця не було коштів, що не є поважною причиною для нездійснення остаточного розрахунку з позивачем у день звільнення. Крім того, суд першої інстанції порушив та не застосував норми ст. ст. 6, 13, 14 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.8 Загальної декларації прав людини, ст.2, 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Сторони у судове засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення: судових повісток (а.с.105-107, 116), отримання яких підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 121); телефонограм, зареєстрованих в журналі телефонограм за №1884, 2220 (а.с.108, 126); направленням судової повістки у вигляді SMS-повідомлення позивачу згідно його заяви (а.с.109, 125), та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Апеляційного суду Донецької області про дату та час розгляду справи (а.с.111, 127). Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду -скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав. Відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Судом першої інстанції встановлено, що позивач [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» з 20.12.2010 року по 04.08.2016 року та був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, в зв'язку з виходом на пенсію (а.с. 5-6). В день звільнення 04.08.2016 року позивач не працював, оскільки перебував у черговій щорічній відпустці, що підтверджується випискою з табелю обліку робочого часу (а.с. 63). На день його звільнення відповідач не здійснив з ним остаточний розрахунок. Зазначена обставина підтверджується випискою по рахунку [PERSON] у відділенні № 320/04 АБ Укргазбанк, з якої вбачається що організація ПАТ «Шахтоуправління Донбас» здійснювала зарахування на картковий рахунок позивача заробітної плати після його звільнення, а саме: 10.08.2016 року - в розмірі 5083,69 грн, 15.08.2016 року - в розмірі 5524,55 грн., 26.08.2016 року - в розмірі 4614,91 грн., 10.10.2016 року - в розмірі 9200,00 грн. та 10.10.2016 року - в розмірі 4614,90 грн. (а.с. 27-28), та довідками № 226, 227 від 10.02.2017 року (а.с.60), які видані ПАТ «Шахтоуправління «Донбас», відповідно до яких позивачу [PERSON] були нараховані компенсація за невикористану відпустку в розмірі 10380,24 грн., одноразова допомога в зв'язку з виходом на пенсію в розмірі 10328,00 грн., які після утримання податків та профспілкових внесків були виплачені в повному обсязі 29.09.2016 року - в сумі 4614,91 грн., 10.10.2016 року - в сумі 4614,90 грн., 10.10.2016 року - в сумі 9200,00 грн. (а.с. 60). Крім того [PERSON] було нараховано 1527,53 грн. доплати за понаднормовий час перебування в шахті, після утримання сум податку і було перераховано в повному обсязі 12.01.2017 року 1328,95 грн. Станом на 01.02.2017 року заборгованість перед [PERSON] відсутня (а.с. 61). Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд керувався вимогами ст. 116 КЗпП України, та виходив того, що в день звільнення позивач не працював (відповідно до виписки з табелю обліку робочого часу, наданої відповідачем, а.с.63). Отже, розрахунок з ним повинен був проводитись не в день звільнення, а не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Проте позивач [PERSON] до відповідача з вимогою про розрахунок не звертався, жодних доказів того, що позивач звертався до відповідача з вимогою про розрахунок і така вимога була отримана відповідачем суду не надано, отже остаточний розрахунок з позивачем проведено підприємством до пред'явлення звільненим працівником відповідної вимоги, а саме 12 січня 2017 року. Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Між сторонами виник спір із приводу порушення роботодавцем законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалив рішення по суті спору. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України згідно постанови від 15 вересня 2015 р. у справі 21-1765а15. Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд наведених норм права, а також рішення Конституційного Суду України не врахував, не звернув уваги, що нормами КЗпП України зобов'язано роботодавця виплатити працівникові всі належні йому суми в день звільнення, а коли він у цей день не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги про розрахунок, та відповідальність за проведення розрахунку лежить на роботодавцеві. Також суд не звернув уваги на те, що трудове законодавство не визначає певної форми вимог працівника про виплату заробітної плати, не надав належної оцінки тому факту, що розрахунок з позивачем відповідач проводив шляхом перерахування належних до сплати сум на банківський картрахунок, відкритий в ПАТ АБ «Укргазбанк» і ніщо не перешкоджало відповідачу виконати вимоги статті 116 КЗпП України при наявності відкритого зарплатного картрахунку позивача. З огляду на наведене апеляційний суд вважає обгрунтованим довід апеляційної скарги щодо того, що відсутність вимоги працівника не звільняє роботодавця від здійснення остаточного розрахунку з ним. Таким чином, твердження суду першої інстанції про те, що відповідач не порушував вимог законодавства та провів з позивачем розрахунок у встановлені строки, а саме 12 січня 2017 року, не відповідає обставинам справи та нормам закону, адже датою звільнення позивача є 04 серпня 2016 року. Щодо обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, то апеляційний суд зазначає наступне. З заяви [PERSON] про розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку (а.с.42) та апеляційної скарги (а.с.94-95) вбачається, що середньоденна заробітна плата вирахована позивачем у сумі 602,17 грн., виходячи із заробітної плати та кількості відпрацьованих днів в травні та липні 2016 року. Проте такий розрахунок позивача є хибним та таким, що не відповідає нормам діючого законодавства. Згідно п. 2 розділу II «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100 (далі Порядок), обчислення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні провадиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Чинним законодавством не передбачено, що два розрахункові місяці мають бути повністю відпрацьовані. У разі якщо працівник відпрацював протягом розрахункових двох місяців хоча б один робочий день, розрахунок середньої заробітної плати проводиться виходячи із заробітної плати, нарахованої за цей день. Згідно виписки з табелю від 10.02.2017 року, позивач перебував у відпустці з 16.07.2016 року по 04.08.2016 року. Днем звільнення, відповідно до даних трудової книжки позивача (а.с.6), є 04 серпня 2016 року. Отже, при розрахунку середньоденної заробітної плати необхідно враховувати розрахунковий період, що складається з червня-липня 2016 року, які передують місяцю, у якому позивача було звільнено. При цьому для обчислення повинні були бути враховані фактично відпрацьовані дні протягом цих двох місяців. Згідно розрахункових листів, наданих позивачем, за червень 2016 року йому не було нараховано заробітну плату взагалі, а за липень 2016 - нараховано заробітну плату у розмірі 12548,67 грн. Згідно довідки № 225 від 10 лютого 2017 року, наданої відповідачем, середньоденна заробітна плата [PERSON] за червень-липень 2017 року складає 491,80 грн. Тобто, всього затримка розрахунку за період з 05 серпня 2016 року по 12 січня 2017 року склала 110 робочих днів (згідно листів Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" та від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік»). Така ж кількість робочих днів зазначена і в наданій відповідачем довідці (а.с.62). В апеляційній скарзі позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 65 636,53 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 602,17 коп. Як зазначалося, позивач невірно провів розрахунок середньоденної заробітної плати, тому апеляційний суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню і з відповідача підлягає стягненню сума 54 098 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 серпня 2016 року по 12 січня 2017, виходячи зі 110 робочих днів та середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 491,80 грн. Вказану суму середнього заробітку за час затримки розрахунку представник відповідача в заяві про перегляд заочного рішення фактично визнав та навів відповідний розрахунок (а.с.54-56). Посилання представника відповідача в зазначеній заяві на те, що відсутня вина ПАТ «Шахтоуправління «Донбас», яке протягом багатьох років є збитковим підприємством, з лютого 2014 року кошти держпідтримки із загального фонду державного бюджету Міненерговугілля України не отримує, апеляційним судом до уваги не приймається, оскільки це ніякими доказами суду не доведено і відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку апеляцйний суд не може скористатися правом застосувати принцип співмірності з таких підстав. Суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Як встановлено матеріалами справи спір між сторонами щодо нарахованих і сплачених сум відсутній, нараховані до сплати суми відповідачем перераховані на картковий рахунок позивача в добровільному порядку у повному обсязі на загальну суму 36090 грн. 12 коп. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, а саме, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 серпня 2016 року по 12 січня 2017 року в розмірі 54098 грн. Згідно роз'яснень, викладених в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Оскільки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначена апеляційним судом без урахування податків та обов'язкових платежів, то обов'язок провести утримання податків та обов'язкових платежів необхідно покласти на відповідача. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду позивач судовий збір не сплачував. Від його сплати він звільнений на підставі п. 1 статті 5 Закону України від 8.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (в редакції Закону № 484-VIII від 22.05.2015 року). Відповідно до частини 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» на 1 січня 2016 року установлено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 1 378 гривень. Згідно з частиною 1 статті 4, п/п 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» №3674 - VI від 08 липня 2011 VI (у редакції, дійсній на момент пред'явлення позову), за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції було задоволено майнову вимогу позивача, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн.20 коп. (1378 грн. х 40%).

Outcome: partial