Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, за уточненою позовною заявою від 01 квітня 2015 року просив розірвати договір банківського вкладу, укладеного з відповідачем, стягнути з ПАТ «ІМЕКСБАНК», грошові кошти в розмірі 30 630 доларів США, 11 % річних по банківському вкладу за користування коштами, посилаючись на таке. 05 червня 2014 року між сторонами укладено договір про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року № 350043030 вклад «Постійний клієнт 13міс._2», згідно з умовами якого банк прийняв від вкладника грошові кошти в сумі 30 630 доларів США строком на 396 днів до 06 липня 2015 року зі сплатою 11 % річних. Позивачем 26 грудня 2015 року подано до відділення № 35 ПАТ „ІМЕКСБАНК письмову заяву про дострокове припинення договору депозиту згідно з умовами договору та повернення коштів. На думку позивача, договір депозиту був достроково припинений, кошти позивача, включаючи нараховані відсотки в розмірі 11% річних, йому не повернуто, але отримати їх позивач не зміг з причин введення керівництвом банку лімітів на повернення депозитів. Позивач надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути позов за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач у судове засідання не зявлявся неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися в установленому законом порядку. Суд у звязку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів, які не зявилися, у порядку заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. 05 червня 2014 року між сторонами укладено договір про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року № 350043030 вклад «Постійний клієнт 13міс._2», згідно з умовами якого банк прийняв від вкладника грошові кошти в сумі 30 630 доларів США строком на 396 днів до 06 липня 2015 року зі сплатою 11 % річних. Згідно з п.1.6 зазначеного публічного договору, приєднання фізичної особи до цього договору здійснюється шляхом підписання договору про приєднання до договору та отримання його примірника. Після приєднання фізичної особи до цього договору шляхом надання до банку відповідного договору про приєднання та внесення суми вкладу така фізична особа стає вкладником банку. Відповідно до п.6.4. вказаного публічного договору, повернення вкладу або його частини раніше настання дати повернення вкладу вважається достроковим. В пункті 6.4.1. публічного договору передбачено право вкладника достроково припинити договір з письмовим повідомленням банку за 31 (тридцять один) календарний день до закінчення строку розміщення вкладу. Згідно з пунктом 8.3.4. зазначеного публічного договору банк зобовязується повернути вкладнику суму депозиту з нарахованими та несплаченими відсотками після закінчення терміну дії договору, на першу вимогу вкладника, готівкою або в безготівковій формі за заявою вкладника, шляхом перерахування на поточний/картковий рахунок, вказаний вкладником в договорі про приєднання до договору або у письмовій заяві вкладника. В силу відсутності таких обставин зі сторони банку, суд має виходити з того, що 26 грудня 2014 року позивачем подано до відповідача письмову заяву про дострокове припинення договору депозиту з 26 січня 2015 року, згідно з умовами договору та отримання коштів банківського вкладу (а.с. 16). Станом на час розгляду справи, червень 2015 року, відповідно до розрахунку позивача, що також не було заперечене належним чином стороною відповідача, залишок неповерненого депозиту складає суму 30\~630,0 доларів США та 11% відсотків річних у розмірі 4774,91 доларів США. Це додатково підтверджується випискою з особового рахунку від 26 січня 2015 року (а.с. 17), за якою кошти вкладника становлять 30\~630,0 доларів США. За пунктами 11, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Згідно з п. 14 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"). З огляду на наведене, сума залишку заборгованості за договором банківського вкладу та відсотків за користування коштами підлягають стягненню в валюті кредиту. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином враховуючи, що обовязок банку з повернення грошових коштів виник 26 січня 2015 року, грошова сума, яку відповідач повинен сплатити за невиконання зобовязань за договором згідно з наданим розрахунком, складає 30\~630,0 доларів США та 11% відсотків річних у розмірі 4774,91 доларів США. Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором, до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку, якщо інше не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно з ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад на першу вимогу вкладника. Окрім наведеного, можливість дострокового розірвання депозитного договору (договору банківського вкладу) передбачено пунктом 6.4.1 публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року, №1360001697, укладеного між сторонами. При цьому, судом також враховано, що відповідно до чинного законодавства Фонд гарантування вкладів фізичних осіб України, починаючи з 27.01.2015 року до 26.04.2015 року, в ПАТ «ІМЕКСБАНК» запровадив тимчасову адміністрацію та призначив уповноважену особу. Відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Разом з тим, згідно з ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини пятої цієї статті, не поширюється на зобовязання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Таким чином, враховуючи, що строк дії договору банківського вкладу мав бути припинений з 26 січня 2015 року, у банку були відсутні підстави залишити без задоволення заяву вкладника та не повертати депозитний вклад за вказаним договором. Навіть припускаючи факт ігнорування банком заяви вкладника про дострокове розірвання договору, строк дії вкладу мав закінчитися 26 січня 2015 року, тобто до введення тимчасової адміністрації. З огляду на зазначене, право на повернення депозитного вкладу у позивача, так само, як і обов'язок відповідача повернути суму вкладу виникло у сторін після звернення позивача до банку із заявою про дострокове повернення депозитного вкладу з 26 січня 2015 року, тобто до запровадження тимчасової адміністрації, а тому суд вбачає правові підстави для задоволення цих позовних вимог до ПАТ «ІМЕКСБАНК». Визначення грошового еквіваленту належних позивачу до сплати відповідачем сум відсотків за користування коштами банківського вкладу не відповідає характеру правовідносин, що існували між сторонами, з огляду на це позов підлягає частковому задоволенню. Щодо стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. У наведених правовідносинах валютою боргу й валютою платежу є іноземна валюта. Враховуючи, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, визначеного сторонами у договорі в українській гривні. За наведених обставин вимога позивача в цій частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат не підлягає задоволенню як така, що не ґрунтується на законі. Щодо стягнення суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних. Вимоги позивача про стягнення 3% річних сформульованою позивачем належним чином не була, зокрема, не визначено розмір платежів, на які позивач набула права від банку, період, за який належить їх стягнути, не визначено та не обґрунтовано обрахунку цих сум. Ці обставини, що у своїй сукупності свідчать про необґрунтованість таких вимог, виключають можливість розгляду та задоволенні подібних вимог судом в цілому. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Також підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача на користь держави судових витрат у сумі 3\~654,0 гривні, відповідно до положення ст. 88 ЦПК України. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: partial