Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із зазначеним позовом до відповідача. Позовні вимоги мотивує тим, що одружилася із відповідачем 20.11.1999 року. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. В якості підстав розірвання шлюбу наводить те, що спільне життя з відповідачем не склалося, між ними зникло почуття любові та взаємоповаги. Кожен живе своїм життям, вже чотири роки проживають окремо, не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Відповідач не цікавиться нею та їхніми спільними дітьми, не надає коштів на їх утримання. Подальше спільне життя та збереження сім'ї неможливе, оскільки це суперечить її інтересам та інтересам їхніх дітей, а тому просить шлюб розірвати, дітей залишити проживати з нею та стягнути з відповідача на її користь на утримання дітей аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 900,00 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття та судові витрати. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчить оголошення в газеті "Галичина" №30(5179) від 19.04.2016 року (а.с. 21). Суд, заслухавши позивачку, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей. Суд, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних стосунків, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу, оскільки з матеріалів справи та пояснень позивачки вбачається, що подружні стосунки сторони фактично припинили та позивачка наполягає на розірваннні шлюбу, відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, що свідчить про те, що він не заінтересований у збереженні шлюбу. При таких обставинах суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому шлюб слід розірвати. Вирішуючи питання проживання дітей суд виходить із вимог ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України згідно якої місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини. Спору про місце проживання дітей між сторонами немає, а тому їх слід залишити проживати з матірю. Позивачка в судовому засіданні ствердила, що відповідач не цікавиться життям та здоровям дітей, не бажає приймати участі у їх вихованні, жодних коштів на їх утримання не надає, хоча має можливість таку допомогу надавати, оскільки він працездатний, має відповідний заробіток, так як підробляє за приватними замовленнями на сезонних роботах, інших аліментних зобов'язань у нього немає. Конституцією України визначено основні права й обов'язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, у ч. 2 ст.51 Основного Закону зазначається, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р. (ратифікована Україною 27 лютого 1991р.) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини/аліменти/ присуджуються у частці від доходу її матері, батька і /або/ у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи, що відповідач, працюючи на сезонних роботах має нерегулярний, мінливий дохід, суд, вважає, що стягнення з нього в користь позивачки аліментів на утримання неповнолітніх дітей слід визначити в твердій грошовій сумі. Таким чином, оцінивши досліджені по справі докази, враховуючи матеріальне становище сторін по справі, інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає, що вимоги відповідачки про стягнення аліментів слід задовольнити частково та призначити до стягнення із [PERSON] аліменти на утримння дітей у твердій грошовій сумі в розмірі по 650 грн. на кожного щомісячно до досягнення ними повноліття.

Outcome: partial