Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачів та просив суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] (Дніпропетровську), укладений 18 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Валентинівною та зареєстрований в реєстрі за №796 та стягнути в солідарному порядку з відповідачів на його користь матеріальні збитки в розмірі 823 455,50 грн. Позовні вимоги обгрунтовані наступним чином. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська віл 13.01.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості ? частини домоволодіння та 1/2 частини земельної ділянки в сумі 823 455,50 грн. Ухвалою суду від 11.12.2013 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка на момент накладення арешту належала [PERSON]. 20.03.2014 року позивач отримав рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації обтяження у зв'язку з вибуттям обтяженої квартири з власності [PERSON]. Як стало відомо позивачу, 18.03.2014 року відповідач [PERSON] подарував по ? частині квартири [ADDRESS], своїм дітям: [PERSON] та [PERSON]. Даний правочин є фіктивним, оскільки 07.03.2014 року [PERSON] отримав рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.01.2014 року та 17.03.2014 року подав на нього апеляційну скаргу, отже на момент укладення договору дарування переслідував єдину мету - уникнення майнового зобов'язання, покладеного на нього за рішенням суду. Зазначає, що протиправними діями відповідача [PERSON] йому спричинені матеріальні збитки в розмірі 823 455,50 грн. Зазначаючи про необхідність стягнення цієї суми в солідарному порядку з усіх відповідачів, позивач не вказує якими саме діями обдаровані порушили його цивільне право та на підставі якої саме норми матеріального права повині відшкодувати йому збитки. 02.02.2015 року позивачем були збільшені позовні вимоги на предмет оскарження договору дарування квартири [ADDRESS] від 18 березня 2014 року, за яким дарувальником є [PERSON], а обдарованим [PERSON]. Ухвалою суду від 30.03.2016 року позовні вимоги в цій частині залишені без розгляду. Разом з цим, позивачем розширено обгрунтування позовних вимог, зазначено, що відповідач [PERSON] укладаючи договір дарування квартири, переслідував на меті лише протизаконні дії з ухилення від виконання рішення суду, не намагаючись створити правові наслідки за договором дарування, оскільки дії з виконання оспорюваного правочину не вчинялись. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем за рахунок відчуження спадкового майна, ? частина якого належала позивачу. Оспорюваний договір укладено поза очі, не для встановлення, зміни чи припинення юридичних прав та зобов'язань, ні у дарувальника, ні у обдарованих не було бажання передати в дар та отримати в дар частину квартири. Відповідачі [PERSON], та [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, просили в ньому відмовити. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] зхаперечували проти задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що волевиявлення їх довірітелей було спрямоване на настання наслідків, обумовлених договором дарування, жодних доказів удаваності чи фіктивності правочину не встановлено, при посвідченні договору дарування нотаріус пересвідчився у відсутності обтяжень, тому не було обставин, які виключали можливість укладення правочину. Представник третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталії Валентинівни позовних вимог не підтримав, посилаючись на те, що нотаріус при посвідчені договору переконалась у волевиявленні сторін, які бажали настання наслідків, обумовлених договором дарування, квартира, яка стала предметом правочину, не була предметом спору у попередньому судовому провадженні. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м.Дніпрі ради в судове засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 11.12.2013 року у справі №200/14579/13ц до вирішення спору по суті накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON]. /а.с.11/ Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень» визначені правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень. Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 передбачено, що рішення суду щодо обтяження права на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] від 20.03.2014 року, відмовлено у державній реєстрації обтяження на підставі належності обтяжуваного майна новому правонабувачу. /а.с.14/ Ріщенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.01.2014 року у справі №200/14579/13ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості ? частини домоволодіння в розмірі 48255,50 грн. та ? частини вартості земельної ділянки в розмірі 775200 грн., розташованих за адресою: [ADDRESS], а всього 823 455,50 грн. Відповідно до оглянутих у судовому засіданні матеріалів цивільної справи №200/14579/13ц, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.01.2014 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.08.2014 року, станом на 06.12.2016 року залишається невиконаним. При цьому, згідно матеріалів цивільної справи №200/14579/13ц, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] отримав копію ріщення суду від 13.01.2014 року ще 07.03.2014 року. Як пояснила у судовому засіданні представник позивача та не заперечили з посиланням на належні та допустимі докази представники відповідачів, рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.01.2014 року знаходиться на примусовому виконанні Бабушкінського відділу державної виконавчої служби, однак звернути стягнення на майно боржника неможливо, у зв'язку з його відсутністю. Судом встановлено, що 05.06.2007 року відповідачем [PERSON] за оплатним договором придбано квартиру [ADDRESS], вартістю 31 205,25 грн., що є залишковою інвентаризаційною вартістю майна, а не ринковою ціною, чи ціною, визначеною професійним оцінювачем, згідно вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». 18.03.2014 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованим), [PERSON] (обдарованою), які є дітьми [PERSON], укладено договор дарування квартири [ADDRESS], відповідно до якого кожним із обдарованих отримано у власність по ? частині квартири. Сторони оцінили вартість квартири в 210 000 грн., згідно оцінки ТОВ «Південні зірки», складеної станом на 17.03.2014 року. Пунктом 5 договору дарування засвідчено, що квартира під забороною відчуження (арештом) не перебуває, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Пунктом 6 договору визначено, що сторони правочину однаково розуміють його значення, умови та правові наслідки, підтверджують дійсність намірів, а також те, що не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Пунктом 12 визначено, що сторони перебувають у родинних відносинах, а п.15 - що дарувальник гарантує , що квартира не є предметом судового спору та під забороною відчуження не перебуває. Даний договір підписаний сторонами, засвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталією Валентинівною та зареєстрований в реєстрі за №796. Передумовою укладення договору стало відібрання нотаріусом від [PERSON], дружини [PERSON], заяви про надання згоди на укладення договору та від [PERSON], [PERSON], [PERSON] заяви про відсутність прав інших осіб, в тому числі, дітей, а також самовільних переобладнань. Також, судом встановлено, що до укладення оспорюваного договору, нотаріусом отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №19182825 від 18.03.2014 року, з якого вбачається, що квартира [ADDRESS] під обтяженнями не перебуває. Відповідно до паспортних даних відповідача [PERSON] та довідки про склад сім'ї від 17.03.2014 року, [PERSON] та його дружина [PERSON] зареєстровані за адресою : [INFO]. Обдаровані [PERSON] та [PERSON], які є дітьми відповідача [PERSON] та племіниками позивача, згідно паспортних даних у подарованій квартирі не зареєстровані. Зазначене також підтверджено численними довіренностями на право представлення інтересів, посвідченими нотаріально, датованими в проміжок часу з 2014 року по теперішній час. Згідно наданих у судовому засіданні представниками відповідачів пояснень, [PERSON] та [PERSON] у квартирі за адресою : [ADDRESS] не зареєстровані та не проживають, надати пояснення з приводу того, де проживає відповідач [PERSON] представник не зміг. Відповідно довідки Єдиного абонентського відділу №2 від 26.05.2015 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] (основний квартиронаймач), [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В ході судового розгляду відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON], які є обдарованими за договором дарування від 18.03.2014 року, ані особисто, ані через своїх представників не довели прийняття дарунку у власність, у спірній квартирі не проживають, її не утримують, оскільки доказів протилежного не надано. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Статтею 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, положення статті 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Отже, судом установлено, що на момент укладення спірного договору дарування 18.03.2014 року, дарувальник [PERSON], починаючи з 07.03.2014 року був обізнаний про існування судового рішення від 13.01.2014 року у справі №200/14579/13ц про стягнення з нього на користь [PERSON] грошової компенсації вартості ? частини домоволодіння та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] в сумі 823 455,50 грн., тобто про існування значного майнового зобов'язання перед [PERSON], міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. . В межах цивільної справи №200/14579/13ц судом обтяжено майно відповідача - [PERSON], а саме: квартиру [ADDRESS], яка в подальшому стала предметом договору дарування, у зв'язку з невнесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про арешт квартири на підставі ухвали суду від 11.12.2013 року. Дії з дарування квартири [ADDRESS] відповідачем [PERSON] вчиненні в короткий проміжок часу після ухвалення рішення суду від 13.01.2014 року, та на користь рідних дітей, внаслідок чого у нього відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення в межах виконавчого провадження з виконання вказаного судового рішення. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Враховуючи те, що спірний договір укладено між близькими родичами, після виникнення майнового зобов'язання дарувальника, який продовжує фактично володіти та користуватись спірною квартирою, у ній зареєстрований (представником відповідача не надано пояснень з приводу того, де після укладення договору дарування проживає дарувальник [PERSON], так само, які і самі відповідачі, в тому числі обдаровані [PERSON], [PERSON] та їх представники не стверджували перед судом та, відповідно, не представли доказів проживання та користування, опікування спірною квартирою), та який не має іншого нерухомого майна у власності, на яке можливо звернути стягнення, суд приходить до висновку про те, що в дійсності правочин був спрямований на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близьких родичів, з метою приховання такого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів у справі №200/14579/13ц. Дана правова позиція викладена у постанові Верхованого Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16 та використана судом при розгляді цієї справи. За встановлених обставин, на підставі ст.234 ЦК України, ч.ч.1, 5 ст.203 ЦК України, ст.215 ЦК України, позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним підлягають до задоволення. Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Позивач, просячи стягнути на його користь з відповідачів солідарно збитки в розмірі 823 455,50 грн., не обгрунтував та не довів їх спричинення відповідачами, в тому числі, в саме такому розмірі, не зазначив, на якій правовій підставі відповідачі мають відповідати за порушення його права в солідарному порядку, визнанння договору дарування недійсним послуговуватиме відновленню порушеного цивільного права позивача, яке полягає в можливості звернути стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні. Таким чином, позовні вимоги про відшкодування збитків задоволенню не підлягають за їх безпідставністю. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок відповідача [PERSON], з протиправності дій якого виник даний спір, пропорційно до задоволенної частини позовних вимог . На підставі викладеного,

Outcome: partial