Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що у відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 вересня 2018 року він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім позивача у вказаній вище квартирі зокрема зареєстровані відповідачі у справі - [PERSON] , [PERSON] та малолітня [PERSON] . Позивач зазначає, що з моменту реєстрації у вказаному вище будинку відповідачі жодного разу не з`являлися у вказаному житлі, будь-якого їх особистого майна в будинку немає. Ніяких витрат, пов`язаних з утриманням будинку вони не несуть. Їх теперішнє місце проживання позивачу невідоме, зв`язок втрачено. Зі слів сусідів та знайомих відповідачі виїхали за межі на постійне місце проживання до РФ та проживають за межами України. Отже, у зв`язку з викладеним, позивачем ставиться питання про визнання [PERSON] , [PERSON] та малолітньої [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, оскільки вони не проживають без поважних причин у вказаному будинку. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив що наполягає на задоволенні вимог, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не прибули з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надавали. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглядати без його участі, крім цього зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, оскільки вона не досягла повноліття, тож не набула повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин її не проживання в будинку [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке: За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 вересня 2018 року він є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.11). Згідно довідки про склад сім`ї № 02-33/2079 від 23.09.2019 року, яка видана виконавчим органом Північної селищної ради м.Торецька Донецької області, в будинку [ADDRESS] зареєстровані також [PERSON] , [PERSON] та малолітня [PERSON] (а.с.12). Судом встановлено, що у вказаному вище будинку відповідачі не проживають, що підтверджується Актом, підписаним головою та членами вуличного комітету та завіреним секретарем селищного голови Північної селищної ради (а.с.13). Таким чином, позивач [PERSON] , як власник вказаного житлового будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися даним будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наявність реєстрації місця проживання відповідачів в будинку позивача обмежує його права, як власника, і він на підставі ст. 391 ЦК має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування будинком [ADDRESS] . Щодо вимог про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням малолітньої [PERSON] , суд зазначає, що права осіб, які не досягли 18 років, в особливому порядку захищаються органами опіки та піклування. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд виходить з того, що дитина не досягла повноліття, а відтак не набула повної цивільної дієздатності. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначили її батьки і дитина змушена з ними проживати за іншою адресою. Відтак дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, причини її не проживання у житловому будинку є поважними, а тому сам по собі факт її не проживання у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надав, хоча це відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2003, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010). Окрім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, зважаючи на її малолітній вік та цивільну дієздатність відповідно до ст. 30 ЦК України. З урахуванням установлених обставин, суд вважає, що визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в матеріалах справи наявні квитанції про сплату судового збору на загальну суму 2305,20 грн. (а.с.1,18), то суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] суми судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1536,80 грн.

Outcome: partial