Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги наступним. 26 вересня 2018 року [PERSON] отримав від позивача позику в розмірі 29 714 євро та 4 євроцента, що за курсом НБУ становить 786509 грн. 38 коп. на день звернення до суду та зобов`язувався повернути дану суму до 26.09.2019 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою від 26.09.2018 року. Як вбачається зі змісту розписки, відповідач взяв на себе зобов`язання повернути отримані від позивача грошові кошти до 26.09.2019 року. 26.09.2019 року [PERSON] не повернув відповідної суми. Станом на день звернення з позовом, відповідачем не вчинено жодних дій спрямованих на повернення грошових коштів. Враховуючи наявність розписки, між позивачем та [PERSON] виникли цивільні правовідносини, а саме було укладено договір позики від 26.09.18 року. Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частина 1 статті 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідач не вчинив жодних дій для виконання умов договору позики, який був укладений між сторонами та ухиляється від його виконання. Тому 26.09.2019 року з метою досудового врегулювання спору, позивачем було направлено на адресу відповідача претензію-вимогу повернути грошові кошти, за договором позики від 26.09.2018 року, що визначені в розписці. Відповідач не надав відповіді на дану вимогу-претензію та взагалі не відповідає на телефонні дзвінки, повідомлення, не має наміру вирішити мирним шляхом, у позасудовому порядку даний спір. Відповідно до ст. 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 29714 євро та 4 євроцента, що еквівалентна 786509 грн. 38 коп. по курсу НБУ на день звернення до суду; судові витрати покласти на відповідача. 20.12.2019 року Відповідач надав на адресу суду відзив на позов, обґрунтовуючи його наступним. Позивач в позовній заяві просить суд стягнути борг за договором позики в розмірі 786509 грн. 38 коп. грн., тобто позивач вважає, що вказана сума була надана відповідачеві за договором позики від 26.09.2018 року. Однак відповідач повністю заперечує як факт передачі йому зазначеної суми позивачем, так і укладення самого договору позики. Ключовим для укладення договору позики є факт передачі позивачем відповідачеві грошових коштів в сумі 29714,4 євро саме в позику, але самої передачі грошових коштів в позику не було, що також не підтверджується жодним доказом. Обставинам, на які в своїй позовній заяві посилався позивач, передували партнерські бізнес відносини його участі в ЗАТ «Bulves» - юридичній особі, зареєстрованій в Литовській Республіці, які було розпочато ще в 2016 році, про що свідчить переписка від 16.09.2016 року. Так, позивач спільно з відповідачем за власною ініціативою забажав вкласти грошові кошти в розмірі 29714,4 євро в розвиток бізнесу ЗАТ «Bulves». 02.11.2016 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу акцій ЗАТ «Bulves», внаслідок чого позивач придбав 43 прості іменні акції сукупною вартістю 1245,28 євро. Внаслідок укладення зазначеного договору купівлі-продажу акцій, грошові кошти в розмірі 29714,4 євро були вкладені позивачем в розвиток ЗАТ «Bulves» в 2016 році добровільно та виходячи із контексту переписки між сторонами від 16.09.2016 року позивач цілком усвідомлював значення своїх дій і самостійно керував ними. В результаті сплати позивачем грошових коштів у розмірі 29714,4 євро він став акціонером ЗАТ "Bulves", що підтверджується випискою з реєстру корпоративних прав Литовської Республіки від 21.11.2016 року. В 2018 році позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення вкладених коштів у розвиток зазначеного бізнесу через певні життєві обставини, для вирішення яких позивачеві терміново було необхідно позичити грошові кошти в інших осіб. У свою чергу відповідач зауважив, що за можливості надасть допомогу щодо повернення цих коштів. Позивач зазначив, що йому було потрібно позичити грошові кошти в інших осіб, тому і запитав у відповідача про можливість надати розписку, як підтвердження перед іншими особами, своїми потенційними позикодавцями того, що в найближчому майбутньому позивачу начебто повернуть заборгованість, на що відповідач погодився, але при цьому зауважив про свою умову, за якої позивач не мав вимагати вкладених грошей у підприємницьку діяльність у будь-які строки з огляду на вищезазначене. Так, з самого початку ні про які договори позики між сторонами не йшлося. Позивачем було запропоновано відповідачу написати розписку, яку відповідач склав, попри те, що гроші, зазначені в борговій розписці, насправді не були відповідачем одержані, а також відповідачем під час складання розписки були озвучені ті ж самі зауваження про неможливість позивача вимагати грошові кошти з боку відповідача в певні строки, які відповідач висловлював раніше. З огляду на всю ситуацію, описану вище, виходить, що обман в цьому випадку мав місце, оскільки відповідач під час складання боргової розписки, за якою грошових коштів так і не було передано, не був обізнаний щодо справжньої мети застосування цієї розписки, позивач лише стверджував, що йому ця боргова розписка була потрібна для того, щоб позичити гроші в інших осіб, а не для того, щоб вимагати їх стягнення з боку Відповідача спочатку шляхом надсилання претензії, а згодом - звернення до суду з позовною заявою. Відповідач просить суд у задоволенні позову про стягнення коштів відмовити у повному обсязі. 13.01.2020 року представник позивача [PERSON] надав на адресу суду відповідь на відзив, обґрунтовуючи його наступним. З позицією відповідача, яка висловлена у відзиві на позовну заяву не погоджується, вважає її необ`єктивною, упередженою та такою, що вводить суд в оману. В період з вересня по листопад 2016 року позивачка перераховувала на рахунок відповідача суму в розмірі 858675 грн., що еквівалентно за офіційним середнім курсом НБУ за цей період, 30352 євро. Перерахування вище вказаної суми відповідачу підтверджується відповідними квитанціями. В свою чергу дані квитанції підтверджують наявність боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, які зазначені в розписці від 26 вересня 2018 року. Таким чином, між позивачкою і відповідачем існували відносини з приводу договору позики. Щодо договорів купівлі-продажу акцій від 2 листопада 2016 року та від 26 вересня 2019 року, які відповідач надав у відзиві на позовну заяву, то слід зазначити, що фактична вартість акцій в пунктах 3.1 договорів становить 1245 євро 28 центів, що аж ніяк не співпадає з сумою, яку отримав відповідач від позивачки, як нібито розмір частки у статутному капіталі ЗАО «Bulves». Крім того, скріншоти, які надані відповідачем, як доказ не відповідають вимогам статті 100 ЦПК України - електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Враховуючи вищенаведене, слід дійти до висновків, що версія відповідача про існування договірних відносин з приводу купівлі-продажу акцій ЗАО «Bulves» в замін на існування боргових зобов`язань перед позивачкою не відповідають дійсності. Фактично відповідач побудував шахрайську схему з метою заволодіння грошовими коштами позивачки, а саме спочатку запевнив останню, що йому потрібні грошові кошти для розвитку свого бізнесу у Литовській республіці, згодом розуміючи, що позивачка запитуватиме за кошти запропонував нібито підписати договір купівлі-продажу акцій, звертаю увагу, що вартість акцій не співпадає з сумою грошових коштів отриманих відповідачем. Після відповідних дій позивачка почала вимагати повернення коштів наданих відповідачу у позику, а тому попросила відповідача написати розписку. Представник позивача просить задовольнити позов у повному обсязі. 30.01.2020 року відповідач [PERSON] надав на адресу суду заперечення на відповідь позивача від 10.01.2020 року на відзив відповідача, обґрунтовуючи його наступним. 16.12.2019 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву. У свою чергу позивачем було надано до суду відповідь на відзив. Відзив вважає обґрунтованим і таким, що не спростований позивачем у відповіді на відзив, а позовну заяву позивача - такою що не підлягає задоволенню з підстав, викладених у відзиві. Як вже зазначалось раніше, позивач має доказати всі твердження, які стали підставою для його позову, зокрема і твердження про укладеність договору позики. Договір позики за своєю правовою природою є реальним правочином, який вважається укладеним із моменту передачі грошових коштів позикодавцем позичальнику. І тільки тоді позичальник видає боргову розписку, яка свідчить і про факт передачі грошових коштів, і про факт укладення договору позики. У своїй відповіді на відзив позивач підтвердив, що в момент видачі боргової розписки грошові кошти відповідачу не передавалися. Позивач переказував грошові кошти відповідачу в період з вересня по листопад 2016 року. У той же час боргова розписка була видана аж 26.09.2018 року, що означає її недійсність у зв`язку з тим, що грошові кошти в той момент Відповідачу не були надані. Крім того, з огляду на чеки, в яких міститься інформація про переказ грошових коштів, не міститься жодного слова щодо такого цільового призначення як у виконанні договору позики. Замість такого цільового призначення платежів за всіма чеками вказано інше - надходження готівки за платіжними картками». І це також свідчить про те, що грошові кошти позивачем надавалися відповідачу з метою, не пов`язаною з наданням їх останньому як позику. Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що вона заперечує проти позову повністю, оскільки про договір позики між позивачем та відповідачем їй нічого не було відомо до моменту повідомлення відповідачем про вимоги позивача у цій справі, що порушує її права, оскільки вона не надавала жодної згоди на його укладення, як подружжя та не знала взагалі про факт його існування. Відповідач ніколи не приносив до сім`ї суми, яка вимагається позивачем за договором позики, що свідчить про неотримання таких грошових коштів відповідачем від позивача, а значить і про фіктивність правочину. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Позивач стверджує, що у період з вересня по листопад місяць 2016 року передала відповідачеві у борг грошові кошти, а 26.09.2018 року на підтвердження укладення договору позики відповідач написав письмову розписку від 26.09.2018 року. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики та його умов, в тому числі і факту передачі грошових коштів позивач відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України надала письмову розписку відповідача від 26.09.2018 року та заяви про переказ готівки відповідачеві. Згідно заяв про переказ готівки (а.с. 80 Том №1) від 21.09.2016 року (до зарахування 99495,02 грн.), від 30.09.2016 року (до зарахування 99495,02 грн.), від 10.10.2016 року (до зарахування 144270,02 грн.), від 12.10.2016 року (до зарахування 99495,0 2грн.), від 14.11.2016 року (до зарахування 84995 грн.), від 22.11.2016 року (до зарахування 153670 грн.) [PERSON] перерахувала на рахунок [PERSON] кошти на загальну суму 681420 грн. 08 коп. з призначенням платежу: надходження готівки за платіжними картами. Таким чином, вказані докази підтверджують факт передачі позивачем коштів відповідачеві відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Згідно розписки відповідача від 26.09.2018 року (а.с. 8 Том №1) [PERSON] підтвердив, що отримав у [PERSON] кошти еквівалентні 29714,4 євро в якості безпроцентної позики і зобов`язується повернути вказану суму до 26.09.2019 року. Вказана розписка відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України є доказом укладення договору позики між сторонами та його умов. Таким чином, заяви про переказ готівки відповідачеві і письмова розписка відповідача від 26.09.2018 року у сукупності підтверджують і факт передачі позивачем грошових коштів відповідачеві, і сам факт укладення договору позики та його умов (розмір грошових коштів, безпроцентна позика, строк повернення позики). Суд не буре до уваги, як неналежний доказ, надану позивачем заяву про переказ готівки від 17.10.2016 року (а.с. 80 Том №1), згідно якої [PERSON] (дочка позивача) перерахувала [PERSON] на рахунок кошти у розмірі 175000 грн. (до зарахування 174120,02 грн.), оскільки позивач не надала доказів того, що [PERSON] діяла в інтересах позивача і передала відповідачеві кошти, що належали позивачеві. Відповідач у відзиві заперечує факт укладення договору позики з позивачем і передачі йому коштів у позику. Стверджує, що позивач вклав кошти у розмірі 29714,4 євро у розвиток ЗАТ «Bulves» і 02.11.2016 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу 43 простих іменних акцій ЗАТ «Bulves» сукупною вартістю 1245,28 євро. Далі відповідач стверджує, що внаслідок укладення зазначеного договору купівлі-продажу акцій позивачем у 2016 році були добровільно вкладені грошові кошти в розмірі 29714,4 євро в розвиток ЗАТ «Bulves». На підтвердження вказаних обставин відповідач надав договір купівлі-продажу акцій від 02.11.2016 року, виписку з реєстру корпоративних прав від 21.11.2016 року, договір купівлі-продажу акцій від 26.09.2018 року, переписку від 16.09.2016 року та переписку в додатку «Вайбер» від 02.10.2019 року. Згідно договору купівлі-продажу акцій від 02.11.2016 року (а.с. 57-60 Том №1) [PERSON] продав, а [PERSON] купила 43 простих іменних акцій ЗАТ «Bulves» сукупною вартістю 1245,28 євро, за ціною 28,96 євро за одну акцію. При підписанні вказаного договору Продавець підтверджує, що отримав від Покупця 1245,28 євро за продані акції (п.3.1). Надану відповідачем виписку з реєстру корпоративних прав від 21.11.2016 року (а.с. 61 Том №1) суд не бере до уваги як недопустимий доказ, оскільки вказаний документ виготовлений на іноземній мові і не містить перекладу на українську мову. Наданий відповідачем договір купівлі-продажу акцій від 26.09.2018 року (а.с. 62-65 Том №1) суд не бере до уваги як неналежний і недостовірний доказ, оскільки він не підписаний жодною стороною, а тому на підставі нього не можна встановити дійсні обставини справи і підтвердити заперечення відповідача. Надану відповідачем переписку від 16.09.2016 року (а.с. 54-55 Том №1) суд не бере до уваги як неналежний і недостовірний доказ, оскільки зазначена у переписці електронна адреса не збігається з електронною адресою позивача по справі, а тому на підставі вказаної переписки не можна встановити між ким відбувалась переписка, не можна встановити дійсні обставини справи і підтвердити заперечення відповідача. Надану відповідачем переписку в додатку «Вайбер» від 02.10.2019 року (а.с. 56 Том №1) суд не бере до уваги як неналежний і недостовірний доказ, оскільки у переписці не вказано номер мобільного телефону позивача по якому можна ідентифікувати позивача, а тому на підставі вказаної переписки не можна встановити між ким відбувалась переписка, не можна встановити дійсні обставини справи і підтвердити заперечення відповідача. Також відповідачем було надано договір про розміщення акцій від 03.04.2018 р., який зроблений перекладачем [PERSON] , справжність підпису якого засвідчена нотаріусом (а.с. 169-176 Том №1), що відповідає вимогам ч. 2 ст. 79 закону України «Про нотаріат» та п.п. 2.1 Глави 8 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 (надалі Порядок). Згідно вказаного договору ЗАТ «Bulves» та його акціонери уклали договір про те, що акціонери розміщують 1200 од. простих іменних акцій номінальною вартістю 28,96 євро (п.2.1). Громадянка України [PERSON] , що має 104 од. звичайних іменних акцій товариства номінальною вартістю 28,96 євро підписує 59 од. нових звичайних іменних акцій товариства номінальною вартістю 28,96 євро (п.2.1.4) Акціонери зобов`язуються сплатити повну вартість розміщених акцій до 30.06.2018 року. Розміщення акції оплачуються банківськими переказами або готівкою в касу Товариства (п. 3.1) Якщо в установлений строк акціонери не сплачують акції, вважається, що акції набуло саме товариство, і договір про розміщення акцій з цією особою недійсний, а внески за розміщення акцій не повертаються (п.5.1) Доказів на підтвердження обставин купівлі позивачем у відповідності до п.3.1 Договору нових 59 звичайних іменних акцій відповідач не надав. Згідно наданої відповідачем Виписки даних про учасників юридичної особи, виданої Державним підприємством Центр Реєстрів від 23.01.2020 року (а.с. 144-147 Том №1), [PERSON] є акціонером ЗАТ «Bulves» від 02.11.2016 року і має 163 звичайних іменних акції, номінальна вартість кожної акції 28,96 євро. Вірність перекладу засвідчено нотаріусом, що відповідає вимогам ч.1 ст. 79 закону України «Про нотаріат» та п.п. 1.2 Глави 8 Розділу ІІ Порядку. Таким чином, із наданих відповідачем доказів вбачається, що відповідач 02.11.2016 року продав позивачеві 43 простих іменних акції ЗАТ «Bulves» сукупною вартістю 1245,28 євро і отримав ці кошти, але на підтвердження своїх заперечень не надав обґрунтованого пояснення і не надав доказів того, як і коли він отримав кошти у розмірі 1245,28 євро, яким чином позивач маючи 43 акції став власником 104 акцій, а потім ще 59 (а разом 163) акцій за відсутності сплати позивачем вартості акцій у період з 03.04.2018 р. по 30.06.2018 р. банківськими переказами або готівкою в касу ЗАТ «Bulves», як того вимагає п.3.1 Договору про розміщення акцій від 03.04.2018 р. Суд не бере до уваги як необґрунтоване і не підтверджене належними і допустимими доказами пояснення відповідача, що внаслідок укладення договору купівлі-продажу акцій від 02.11.2016 року позивачем у 2016 році були добровільно вкладені грошові кошти в розмірі 29714,4 євро в розвиток ЗАТ «Bulves». Отже відповідач не спростував доказів позивача про передачу йому грошових коштів у борг у період з вересня по листопад 2016 року на загальну суму 681420 грн. 08 коп., а написана ним письмова розписка від 26.09.2018 року підтверджує укладення договору позики та його умов відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Суд не бере до уваги як необґрунтоване пояснення відповідача щодо мотивів написання ним розписки від 26.09.2018 року (а саме підтвердження перед іншими особами, що позивачу в найближчий час повернуть заборгованість), оскільки воно не підтверджене жодним доказом, а суд розцінює такі дії відповідача як бажання не виконувати договір позики, що укладений між сторонами. Також суд не погоджується і не бере до уваги заперечення відповідача та третьої особи про відсутність письмової згоди дружини відповідача на укладення договору позики, що є предметом розгляду справи, оскільки грошові кошти не є цінним майном у розумінні ч. 3 ст. 65 СК України, а отже письмова згода дружини чинним законодавством не вимагається, а розмір грошових коштів впливає лише на форму договору, яка відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України повинна бути укладена в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Не погоджується суд і з доводами третьої особи про те, що оскільки чоловік не приносив до сім`ї коштів отриманих за договором, то це свідчить про неотримання цих коштів та фіктивності правочину, оскільки вони є необґрунтованими і спростовуються заявами про переказ готівки відповідачеві на загальну суму 681420 грн. 08 коп. та письмовою розпискою відповідача від 26.09.2018 року про отримання позики. У правовому висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг. Відповідний правовий висновок повинен враховуватися іншими судами при виборі і застосуванні таких норм права відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України та ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стягненню з відповідача за договором позики підлягають грошові кошти у національній валюті, оскільки позивачем доведено факт передачі відповідачеві у позику грошових коштів на загальну суму 681420 грн. 08 коп. і не надав докази про курс євро по відношенню до гривні на момент укладення договору, а суд, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності та диспозитивності, не повинен збирати докази у цивільній справі, оскільки це є обов`язком сторін. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що відповідач в порушення умов договору позики від 26.09.2018 року не повернув позивачеві суму позики у розмірі 681420 грн. 08 коп. до 26.09.2019 року, а тому відповідно до ст.ст. 526, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, відповідач зобов`язаний повернути позивачеві суму позики у розмірі 681420 грн. 08 коп., а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Крім того, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь позивача судового збору, понесеного останнім пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (86,638519 %), як це передбачено ст. 141 ЦПК України у розмірі 6814 грн. 21 коп. На підставі ст. ст. 526, 626, 1046, 1047, 1049 ЦК України, 10,11, 12, 81, 141, 259, 263, 265 ЦПК України

Outcome: partial