Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

Заступник прокурора Приморського району міста Одеси звернувся до суду в інтересах [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк», згідно із уточненим позовом від 19 травня 2015 року просив стягнути з відповідача заборгованості за депозитним договором, зокрема, просив: · стягнути суму боргу за індексом інфляції за час прострочення виплати з 01.01.2014 року по 20.11.2014 року за договором № 009005123-Ф/11-р у розмірі - 8 770,23 гривень; · стягнути суму боргу 3% річних від простроченої суми з 01.01.2014 року по 20.11.2014 року за договором № 009005123-Ф/11-р у розмірі - 1 099,97 гривень; · у зв'язку з невиконанням договірних умов, які вчинили страждання і значні матеріальні збитки [PERSON], відміною курортного лікування, хірургічної операції і створивши нервове перенапруження невиплатою банком грошей, стягнути на користь [PERSON] суму морального відшкодування у розмірі 40 000,0 гривень; · стягнути з банку на користь держави суму належної до сплати судового збору. В обґрунтування позову посилався на наступні обставини. Між ПАТ «Конверстбанк» та [PERSON] укладено 22.08.2011 року договір за №009-0005123-0/11-Р «Про відкриття рахунку з платіжною карткою та розрахункове обслуговування», відкрито особистий пенсійний рахунок [NUMBER]. Відповідно до виписки з особового рахунку [NUMBER] за договором №009-005123-0/11-р, яка надана ПАТ «Міський комерційний банк», за період з 01.08.2014 року по 23.09.2014 року на рахунок вкладника перераховано 41 305,50 гривень. Вказана сума виплачена [PERSON] 30 березня 2015 року, що підтверджується копією квитанції. Проте, оскільки, відповідач не повернув позивачу у визначені договором строки суму внеску та не сплатив суму нарахованих за користування ним процентів, то відповідач порушив умови договору й зобов'язаний сплатити 3% річних, інфляційні втрати та відшкодувати завдану моральну шкоду позивачу. Представник відповідача в судове засідання не з'являвся, проте подав заперечення проти пред'явленого позову 29 квітня 2015 року, проти задоволення якого заперечував, посилаючись на те, що під час дії тимчасової адміністрації у банку не здійснюються нарахування неустойки, фінансових санкцій тощо. Суд у зв'язку неявкою відповідача та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача, представник якого не з'явився, у загальному порядку розгляду справи, оскільки сторона відповідача скористалася наданим їй процесуальним правом, висловивши свою правову позицію щодо позову, надавши відповідні документи на її обґрунтування. Прокурор Коваленко І.А. та особа, в інтересах якої подано позов, у судовому засіданні уточнені позовні вимоги від 19 травня 2015 року підтримали повністю, наполягали на задоволенні позову. На обґрунтування поданого позову [PERSON] повідомив про усі ті страждання, які довелось йому пережити через невиконання банком своїх зобов'язань. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову з огляду на таке. Щодо фактичних обставин по справі. Відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду України у Приморському районі м.Одеси від 28.08.2014 № 4785/10 [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Пенсія перераховувалась Управлінням на поточний пенсійний рахунок [NUMBER], відкритий в ПАТ «КонверстБанк». Між ПАТ «Конверстбанк» та [PERSON] 22.08.2011 року укладено договір за №009-0005123-0/11-Р «Про відкриття рахунку з платіжною карткою та розрахункове обслуговування», відкрито особистий пенсійний рахунок [NUMBER]. Відповідно до виписки з особового рахунку [NUMBER] за договором №009-005123-0/11-р, яка надана ПАТ «Міський комерційний банк», за період з 01.08.2014 року по 23.09.2014 року на рахунок вкладника перераховано 41 305,50 гривень. Щодо порушення банком істотних умов договору. Згідно з умовами договору пенсійні виплати, що нараховуються позивачу органами пенсійного фонду України зараховуються на особистий рахунок [PERSON], а банк приймає грошові кошти в валюті на вказаний у договорі рахунок, у порядку та на умовах визначених в цьому договорі. Крім того, в п. п. 6.5-6.6 договору передбачено, що після подачі клієнтом заяви про закриття рахунку, залишок коштів, що перебуває на цьому рахунку повертається клієнту готівкою, або шляхом перерахування на інший рахунок. Позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою про розірвання договору та повернення йому коштів, за твердженням сторони позивача, що не спростовано протилежною стороною, у грудні 2013 року, втім кошти йому було повернуто значно пізніше, лише після звернення позивача до органів прокуратури та після введення тимчасової адміністрації у банку. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За правилом ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Клієнт банку - це будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Таким чином, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема, у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Відповідно, захист його прав як споживача регламентується Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного кодексу України. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на належну якість обслуговування. Правилом статті 1074 ЦК України забороняється обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, крім випадків, встановлених законом. Згідно із ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За положенням ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Враховуючи наведені положення закону, у відповідача виник обов'язок з повернення вкладу у зв'язку зі зверненням вкладника до банку з відповідною заявою, проте відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином, в установлені законом та умовами договору строки, не виконав. Договір банківського вкладу є одностороннім, тобто з моменту його укладення у банку виникає обов'язок повернення суми вкладу та нарахованих відсотків чи доходу в іншій формі, а у вкладника - право вимагати виконання зазначених дій. Додатково судом враховано, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відмовляючи задовольнити вимогу вкладника про розірвання договорів та повернути вкладені грошові кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному. У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимог Цивільного кодексу. Всупереч умовам цього договору до цього часу відповідач не дотримався вказаних зобов'язань, у зв'язку із чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з п. п. 1 та 3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки грошове зобов'язання відповідачем не виконано, є наявним порушення п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, відповідно до якого банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. За договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З грудня 2013 року (дати звернення позивача з заявою про повернення коштів) і до дати перерахування коштів банківського вкладу відповідач не повертав позивачу грошові кошти депозитного вкладу, тим самим не виконав своїх зобов'язань за договором. Відповідно до змісту ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, відповідач зобов'язаний був у встановлені терміни повернути суму вкладу у зв'язку з зверненням вкладника з такою заявою, а відмова від такої видачі чи відмова у розірванні договору є неправомірними. Таким чином, право на повернення депозитних вкладів у позивача, так само, як і обов'язок відповідача повернути суму вкладів виникло у сторін після закінчення строків дії вказаного договору банківського вкладу - тобто зі спливом певного проміжку часу, після звернення [PERSON] до банку із заявою про повернення коштів банківського вкладу, що передбачено умовами договору, а тому суд вбачає підстави для настання правових наслідків, що передбачені на випадок порушення банком своїх зобов'язань. Щодо стягнення коштів з урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції. Судом встановлено, що банком виконане зобов'язання з повернення [PERSON] суми банківського кладу з значним запізненням, - лише після запровадження рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО № 124 від 20 листопада 2014 року тимчасової адміністрації банку, позивач не отримав від відповідача суму боргу, у встановлені договором строки. З огляду на це, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних вказана заборгованість, з часу звернення [PERSON] до банку із заявою про повернення коштів, збільшилась. Згідно із ст. ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За правилом ст. 625 ЦК України та розрахунком позивача, який не був заперечений відповідачем, три проценти річних від простроченої суми боргу, становить 1 099,97 гривень, оскільки позивач заявив вимогу про стягнення зазначених процентів, нарахованих у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання. Вказаний розрахунок позивача суд визнає обґрунтованим та таким, що не суперечить закону. Також позивач просить стягнути інфляційні втрати за вказаним договорам, згідно з розрахунком розмір таких втрат складає за договором позики 8 770,23 гривень. Згідно з ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, відповідач, який прострочив виконання зобов'язання по поверненню позики зобов'язаний сплатити індекс інфляції за весь час прострочення в сумі 8 770,23 гривень, тобто до 20 листопада 2014 року (дати запровадження тимчасової адміністрації у банку). Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. При цьому, судом також враховано, що відповідно до вимог чинного законодавства Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з 20 листопада 2015 року по 19 березня 2015 року в ПАТ «Міський комерційний банк» запровадив тимчасову адміністрацію та призначив уповноважену особу. Відповідно до п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Проте, розрахунок заборгованості, що наданий стороною позивача в обґрунтування позову, здійснений за період прострочення зобов'язань відповідача перед позивачем з 01 січня 2014 року по 20 листопада 2014 року, тобто до запровадження тимчасової адміністрації у банку. Таким чином, суд бере до уваги розрахунок позивача, який не був заперечений стороною відповідача та відповідає вимогам ст. 625 ЦК України. Резюмуючи, суд має констатувати, що в оцінці доводів позивача та обставин по справі в частині вимог про нарахування та виплату [PERSON] коштів з урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції у зв'язку з порушенням термінів повернення суми депозитного владу, заявлених та визначених в обґрунтування цього позову, протиправність дій банку й порушення ним умов договору депозитного вкладу, з огляду на що, суд вбачає підстави для задоволення позову у цій частині вимог. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди. Суд вважає встановленим факт порушення строків повернення суми депозитного владу та, як наслідок, умов укладеного між сторонами договору. Беручи до уваги обставини справи, зокрема, порушення банком умов договору простроченням виплати основної суми депозиту та відсотків за ним, факт звернення [PERSON] до банку із заявою про повернення коштів та неотримання в установлені законом та договором строки вказаних коштів, суд визнає, що моральна шкода, завдана позивачу, полягає, у моральних переживаннях та стражданнях у зв'язку з протиправними діями банку, у порушенні його права власності, а також у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя через суттєве погіршення стану здоров'я у зв'язку з неможливістю оплати свого лікування. Судом належить врахувати, що позивач є особою похилого віку та у сукупності з важкою хворобою, на яку страждає [PERSON] та лікування якої потребує хірургічного втручання, що, в свою чергу, не було здійснене саме з вини банку через невиплату цьому вкладнику належних його коштів, потерпав від нестачі коштів не тільки на своє лікування, а й на продовження нормального, попередньо усталеного способу життя. Характер моральних страждань [PERSON] значно підсилився через його вік та безпорадний стан, в якому він перебував в силу погіршення стану його здоров'я та позбавленням можливості отримати належну оплатну медичну допомогу. З огляду на це характеристики особи [PERSON] мають бути враховані під час визначення характеру тих страждань, яких він зазнав, а також під час визначення належного розміру компенсації завданої йому протиправними діями відповідача моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. За правилом ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно до п.п. 7, 8 зазначеної постанови, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Отже, суд визнав доведеним факт несвоєчасності повернення коштів позивачу внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, що повною мірою доводиться наданими документами та не заперечувалось стороною відповідача. Маючи право повною мірою розраховувати на свої кошти, позивач був змушений докладати додаткових зусиль для їх отримання, потерпав від неможливості поліпшення стану свого здоров'я, що, у свою чергу, призвело до його значного погіршення. Виходячи з принципу розумності та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, у сумі 40 000,0 гривень такою, що відповідатиме тим моральним стражданням, що спричинені особі незаконними діями та бездіяльністю відповідачів. Враховуючи, що прокурор не відмовився від решти позовних вимог, втім відпали правові підстави їх задоволення через вирішення спору в цій частині у позасудовому порядку, суд має позов задовольнити частково. Згідно зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються органи прокуратури - при здійсненні своїх повноважень. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: partial