Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів на утримання дитини. Посилалася на те, що вони із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням суду від 24.10.2012 року шлюб між ними було розірвано. Від спільного життя сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Цим же рішенням суду з [PERSON] було стягнуто на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі по 500 гривень щомісячно, починаючи з 17.07.2012 року до повноліття дитини. Окрім того, позивач зазначила, що довгий час після призначення судом аліментів у розмірі по 500 гривень щомісячно відповідач аліменти не сплачував, внаслідок чого утворилась заборгованість і було відкрито виконавче провадження. Відповідач погасив заборгованість, яка існувала на той час та виконавче провадження було закрите. Однак протягом останніх років аліменти на утримання сина не сплачує та не надає жодної допомоги на утримання сина, а також уникає будь-якого спілкування з нею та сином, не цікавиться його розвитком та здоров`ям, не бере участі у його вихованні. Вона на даний час стабільного заробітку не має та працює на тимчасових роботах. Зазначила, що відповідач є працездатним, має добрий заробіток. На диспансерному обліку з приводу хронічних хвороб не перебуває, а також інших осіб, які перебувають на його утриманні немає. На даний час витрати на утримання їх сина значно зросли, а тому розмір аліментів у сумі 500 гривень, які були раніше визначені судом, на даний час є недостатнім. Просила збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.10.2012 року. Стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини твердій грошовій сумі у розмірі по 4500 гривень (але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку). Крім того, просила негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідачем [PERSON] відзиву на позов подано не було. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням суду від 24.10.2012 року шлюб між ними було припинено (а.с.6). Від спільного життя сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Неповнолітній проживає разом із позивачем. Вказану обставину відповідач не оспорював. [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дитини, запис про батьківство не оспорював. У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.10.2012 року було вирішено стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі по 500 гривень щомісячно. (а.с. 6). Таким чином між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст. 7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 192 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Одночасно частиною другою статті 182 СК України в редакції від 03.07.2018 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що на даний час з урахуванням положень ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» становить 2318 грн. 00 коп. При цьому в абзаці третьому частини 2 статті визначено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Проаналізувавши усі обставини справи та ознайомившись із доводами сторін, суд вважає, що матеріальний стан одержувача аліментів змінився, оскільки діти подорослішали, внаслідок чого їх потреби зросли. З огляду на зазначені вище принципи захисту та піклування про дітей, суд вважає, що позовні вимоги про зміну розміру аліментів обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому суд акцентує увагу на тому, що [PERSON] є повнолітньою особою працездатного віку та зобов`язаний матеріально утримувати власну дитину. На підставі вищевикладеного та враховуючи матеріальний стан сторін, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, змінивши розмір аліментів, що стягується на дитину. Щодо вимоги про допущення рішення в частині стягнення аліментів у межах суми за один місяць до негайне виконання, суд вважає, що вона не може бути задоволена, виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Перелік рішень які суд попускає до негайного виконання є вичерпним. За своєю природою правовідносини щодо стягнення аліментів уперше та зміна розміру аліментів не є тотожними, крім того згідно роз`яснень пленуму Верховного суду України у постанові " Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів " розмір аліментів у новому розмірі сплачуються з дня набрання рішення законної сили, а не з дня подачі позову. Таким чином суд вважає, що підстав для допущення рішення до негайного виконання немає. Крім того, відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial