Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м.\~Черкаси з позовом (в подальшому уточнений) до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 13 квітня 1995 року по 20 квітня 2010 року та з 18\~червня 2012 року по 10 липня 2017 року, тобто, протягом більш ніж 20 років він працював на ПАТ\~«Азот» на різних посадах. Проте, 10 липня 2017 року, внаслідок систематичних затримок у виплаті заробітної плати він був змушений звільнитись, на підставі ст. 38 КЗпП України. У день звільнення, тобто, 10 липня 2017 року ПАТ «Азот» виплатив йому заробітну плату за 10 днів липня в сумі 3\~568\~грн. 88 коп., однак повний розрахунок з виплати заборгованості по заробітній платі з ним так і не було проведено. Враховуючи вищевикладене, 20 червня 2018 року він звернувся з письмовою вимогою до підприємства про надання довідки з помісячним зазначенням відомостей про розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати, а також щомісячні суми фактично утриманого ЄСВ та суми нарахованого, але не сплаченого ЄСВ з відповідним періодом проведення такого нарахування. Одночасно, з вказаним листом була направлена вимога про виплату заборгованості по заробітній платі, однак довідку про нараховану та не виплачену заробітну плату так і не було видано, як і не виплачено заборгованість. З отриманої позивачем зведеної форми персоніфікованих даних ОК-5, - ПАТ «Азот» у липні місяці 2017 року нараховано та виплачено суму в розмірі 3\~568 грн. 88 коп., в червні - 13\~103 грн. 62коп., в травні - 2\~659 грн. 58 коп., в квітні 3\~156\~грн. 01 коп., в березні - 7\~367 грн. 89 коп., в лютому - 10\~658 грн. 05 коп., в січні - 10\~026 грн. 95\~коп. Таким чином, позивач прийшов до висновку, що відповідачем не було виплачено йому заробітну плату за березень - 3\~290 грн. 16 коп., за квітень - 7\~502 грн. 04 коп., за травень 7998 грн. 47\~коп., а всього 18\~790 грн. 67 коп. Також, зазначає, що відповідно до довідки форми ОК-5, яка видана 19 червня 2018 року, можна встановити, що за травень 2017 року йому було нараховано та виплачено 2659 грн. 58 коп., а за червень 2017 року - 13\~103 грн. 62 коп. Тобто, середній заробіток в день за останні два місяці перед звільненням складає 366 грн. 58 коп. Крім того, вказує, що заробітну плату він не отримував протягом 12 місяців. Саме через затримку по виплаті заробітної плати він змушений був звільнитися. У звязку зі значною затримкою виплати заробітної плати він відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві звязки, був змушений економити на харчах, одязі, навіть не мав змоги купити хоча б якийсь подарунок дитині, дружині при святкуванні їхніх днів народження, змушений був виїхати за кордон на заробітки, що призвело до значних душевних переживань. Завдана йому моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням прав, втратою, у зв'язку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Таким чином, просить суд, - стягнути з ПАТ «АЗОТ» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 18 790 грн. 67 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 липня 2017 року по 04 липня 2018 року у розмірі 90 178 грн. 68 коп., моральну шкоду у розмірі 30\~000 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1\~409 грн. 60 коп. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували. 23 жовтня 2018 року, на виконання вимог ст. 278 ЦПК України, представником відповідача за довіреністю [PERSON] надано до суду письмовий відзив на позовну заяву та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову. Просить у задоволенні позову відмовити, оскільки невиплата належних сум при звільненні позивачу сталась не з вини ПАТ «АЗОТ», а через відсутність обєктивної можливості здійснити таку виплату. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 травня 2017 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ПАТ «АЗОТ» в межах суми стягнення 611\~872\~475\~грн. 30 коп. При цьому, жодному з рахунків ПАТ\~«АЗОТ» ані чинним законодавством, ані постановою державного виконавця не було надано статусу «захищеного», що унеможливило виплату заробітної плати з цих рахунків. Крім того, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 11 квітня 2018 року було арештовано грошові кошти у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 43\~851\~523,90 грн. Також вказано на те, що07.03.2017р. відбулася повна зупинка виробництва, що призвело до поглиблення скрутного фінансового становища і лише з червня 2017р. підприємство почало відновлювати свою роботу, проте з-за простою є гостра нестача оборотних коштів. Вважає, що форма персоніфікованих даних ОК-5 не містить даних, на підставі яких може бути визначена заборгованість по зарплаті та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, оскільки вина ПАТ «АЗОТ» щодо невиплати заробітної плати [PERSON] при звільненні відсутня, то і його позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню. Крім цього, зазначено, що в разі задоволення позовних вимог [PERSON], сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню з огляду на принцип співмірності, а також на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «АЗОТ» повинен буде сплатити до бюджету. Щодо вимог позивача про стягнення заподіяної моральної шкоди у розмірі 30\~000 грн. 00\~коп., то вважає, що вказані вимоги позивачем обгрунтовано лише словами, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяну йому моральну шкоду та її розмір, а тому позивачеві необхідно відмовити у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди у повному обсязі. Крім того, 19 листопада 2018 року представник позивача за довіреністю [PERSON] подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій зазначив, що згідно даних довідки, наданої відповідачем разом із відзивом на позов, загальна сума невиплаченої заробітної плати на момент звільнення складає 9 865 грн. 45 коп. Тобто, відповідно до довідки від 16 жовтня 2018 року за № 578, що видана відповідачем, позивач визнав, що середньоденний заробіток за останні два місяці перед звільненням складав 277 грн. 21 коп. Також зазначає, що з дня звільнення та по день судового розгляду справи за позовом про стягнення заробітної плати (19 листопада 2018 року) минуло 16 місяців, середня кількість робочих днів у якому, відповідно до Порядку № 100 складає 20,5 робочих дні, а тому сума компенсації за затримку виплати коштів складає 90\~924 грн. 88 коп. (277,21 * 20,5 * 16 = 90\~924 грн. 88 коп.). Таким чином, остаточно просить суд, - стягнути з ПАТ «АЗОТ» на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 9 865 грн. 45 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 липня 2017 року по 19 листопада 2018 року у розмірі 90\~924\~грн. 88 коп., моральну шкоду у розмірі 30\~000 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1\~409 грн. 60 коп. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з?явилися. Між тим, 19 листопада 2018 року представником позивача [PERSON] подано заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Відповідь на відзив подано не було. В судове засідання представник відповідача ПАТ «АЗОТ» не зявився, про причину неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. 23 жовтня 2018 року подано відзив на позовну заяву, в якому ПАТ\~«АЗОТ» позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Враховуючи думку позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків: в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON], [INFO] працював в ПАТ «АЗОТ» та 10 липня 2017 року був звільнений з займаної посади машиніста за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України (наказ № 666-вк від 10\~липня 2017 року). В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач ПАТ «АЗОТ» в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Як вказав позивач у своїй позовній заяві, на момент звернення до суду із вказаним позовом, заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена. Крім того, на час розгляду справи, відповідачем не спростована інформація позивача щодо не здійснення з ним розрахунку по заробітній платі. Відповідно до даних довідки № 587 від 18 жовтня 2018 року, станом на 16 жовтня 2018 року, загальна сума заборгованості по заробітній платі ПАТ «АЗОТ» перед [PERSON] становить 9\~865 грн. 45 коп., а саме: за лютий 2017\~року 2 712 грн. 28 коп., за березень 2017 року 4 290 грн. 76 коп., за квітень 2017 року 1 815\~грн. 63 коп., за травень 2017 року 1\~046 грн. 78 коп. В судовому засіданні також встановлено, що станом на час розгляду справи ПАТ «АЗОТ» (код ЄДРПОУ: 00203826) не ліквідоване. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із трудових правовідносин, який регулюється Кодексом законів про працю України (глава VІІ). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даного спору визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.\~3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.\~78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 04 липня 2018 року) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] не виплачена. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як визначено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини підприємства, а через накладений державним виконавцем арешт на банківські рахунки підприємства, що унеможливило проведення будь-яких банківських операцій; з-за зупинки виробництва; гострої нестачі оборотних коштів; поглиблення скрутного фінансового становища підприємства. Однак, суд звертає увагу на те, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків/коштів/майна не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено і вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Таким чином, під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 9 865\~грн. 45\~коп. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 9 865\~грн. 45\~коп. Як зазначалося раніше, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999\~року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, в даному випадку сторони по справі погодились із розміром заборгованості, який становить 9 865\~грн. 45\~коп., а тому доводи представника відповідача, які висвітлені у відзиві на позов, про те, що розмір заявленої до стягнення позивачем суми середнього заробітку значно перевищує розмір самої заборгованості по зарплаті, є безпідставними. За таких обставин, до стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2017 року по 19\~листопада 2018\~року (на дату постановлення судового рішення). Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом пятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №\~100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2017 року по 19\~листопада 2018\~року суд виходить з наступного: згідно із даними довідки про доходи № 578 від 16 жовтня 2018 року, середньоденний заробіток [PERSON] перед звільненням становив 277 грн. 21 коп. Як вбачається з матеріалів справи, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2017 року по 19\~листопада 2018\~року становить 342 робочих дні. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із пятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05 серпня 2016 року №\~11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 липня 2017 року по 19\~листопада 2018\~року становить 94 805 грн. 82 коп. (із розрахунку 277\~грн. 21 коп. (середньоденний заробіток) х 342 робочих дні), який і підлягає до стягнення з ПАТ\~«Азот» на користь [PERSON] Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, як на думку суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів, передбачених законодавством України. В даному випадку, посилання представника відповідача, викладені у відзиві про необхідність застосування такого відрахування, суперечать нормам законодавства. Вирішення даного спору узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа №6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа №6-54цс11, від 25 квітня 2012 року справа №6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа №6-144цс13, від 27\~квітня 2016 року №6-113цс16. Крім того, частиною першою ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоди визначені статтею 1167 ЦК України. Так, моральна шкода,\~завдана фізичній\~або юридичній\~особі неправомірними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю,\~відшкодовується особою,\~яка її\~завдала,\~за наявності\~її вини,\~крім випадків,\~встановлених частиною\~другою цієї\~статті. Моральна\~шкода відшкодовується\~незалежно від\~вини органу\~державної влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим,\~органу місцевого\~самоврядування,\~фізичної або\~юридичної особи,\~яка її\~завдала: 1)\~якщо шкоди\~завдано каліцтвом,\~іншим ушкодженням\~здоров'я\~або смертю\~фізичної особи\~внаслідок дії\~джерела підвищеної\~небезпеки; 2)\~якщо шкоди\~завдано фізичній\~особі внаслідок\~її незаконного\~засудження,\~незаконного притягнення\~до кримінальної\~відповідальності,\~незаконного застосування\~запобіжного заходу,\~незаконного затримання,\~незаконного накладення\~адміністративного стягнення\~у вигляді\~арешту або\~виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Як передбачено ст. 23 ЦК України, особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода відшкодовується\~грішми,\~іншим майном\~або в\~інший спосіб. Розмір\~грошового відшкодування\~моральної шкоди\~визначається судом\~залежно від\~характеру правопорушення,\~глибини фізичних\~та душевних\~страждань,\~погіршення здібностей\~потерпілого або\~позбавлення його\~можливості їх\~реалізації,\~ступеня вини\~особи,\~яка завдала\~моральної шкоди,\~якщо вина\~є підставою\~для відшкодування,\~а також\~з урахуванням\~інших обставин,\~які мають\~істотне значення.\~При визначенні\~розміру відшкодування\~враховуються вимоги\~розумності і\~справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові від 25.04.2012року у справі № 6-23цс12, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті\~4,\~5 ЦПК України в ред. ЗУ від 03.10.2017 року). КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1\~цього\~Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, - повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Враховуючи,\~що відповідач\~станом на\~день ухвалення\~рішення суду\~так і\~не розрахувався\~з позивачем,\~суд вважає,\~що позивачеві\~була завдана\~моральна шкода\~внаслідок бездіяльності\~відповідача,\~а саме:\~невиплати заробітної\~плати,\~середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні.\~Визначаючи розмір\~відшкодування моральної\~шкоди,\~суд враховує\~обставини справи,\~у тому\~числі тривалість\~порушення прав\~позивача,\~характер порушення\~прав позивача,\~характер та\~обсяг душевних\~страждань,\~втрату нормальних\~життєвих зв'язків,\~здійснення додаткових\~зусиль для\~організації власного\~життя,\~зусиль,\~вжитих для\~відновлення порушених\~прав,\~а також\~принципи розумності\~та справедливості.\~Тому суд\~вважає обґрунтованою\~вимогу позивача\~про відшкодування\~йому моральної\~шкоди у\~розмірі 500грн.00коп.,\~яка є\~достатньою і\~справедливою компенсацією\~завданої \~моральної шкоди. В іншій частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, як на думку суду, слід відмовити, яка є явно завищеною. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, а відповідач своїх заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення уточнених позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача ПАТ «АЗОТ» слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 716 грн. 79 коп. (позивач сплатив за подачу позову судовий збір в розмірі 1409грн. 60коп. за квитанцією від 20.07.2018 року), а також необхідно з відповідача в дохід держави стягнути судовий збір в розмірі 341 грн. 92 коп., враховуючи розмір задоволених позовних вимог. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial