Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Позивачі 21 вересня 2017 року звернулись до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з даним позовом (а.с.1-2). В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 25.02.1995 року, який на підставі рішення Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 06.09.2017 року розірвано. Зі згоди співвласників вказаної квартири [PERSON] 18.02.1999 року був зареєстрований в [INFO]. Починаючи з 2003 року відповідач не проживає у вказаній квартирі, його особистих речей в ній не має. У зв'язку із тим, що у позивачів виникають проблеми із правом розпорядження і користування своїм майном, а також тим, що вони зобовязані нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстровані особи, які не проживають, - вимушені були звернутися до суду із даним позовом. Посилаючись на викладені обставини позивачі просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №110 у буд.№16 по вул.. Коробова у м. Дніпропетровську. 15 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] про вселення у житлове приміщення, зобовязання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням (а.с.25-29). У обґрунтування вимог зазначив, що з 25.02.1995 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. Шлюб було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 06.09.2017 року. Він та відповідачки були членами сімї, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, проживали спільно за адресою: [ADDRESS]. За згодою всіх членів родини він був зареєстрований за вказаною адресою з 18.02.1999 року. В серпні 2003 року він із родиною: дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON], переїхали та стали проживати за адресою: [INFO]. Зазначає, що за адресою: [ADDRESS] на теперішній час зареєстрованим є тільки він. Проживаючи однією сімєю у спірній квартирі він особисто за спільні кошти робив ремонт, встановив броньовані двері, повторно проводив ремонт у 2014 році. Під час його проживання в квартирі сплачувались комунальні послуги і квартирна плата з врахуванням знижки у - 50% вартості, у звязку із тим, що він до 29.07.2016 року працював в системі МВС України і користувався вказаною пільгою. У звязку із розірванням шлюбу та погіршенням відносин між сторонами, [PERSON] вимушений був залишити місце проживання за адресою: [INFO], та вирішив поселитися у квартирі [ADDRESS], але [PERSON] відмовилась надати йому ключі від даної квартири. 19 травня 2017 року він намагався вселитися у спірну квартиру, викликавши для цього працівників ЖБК-248 та поліції. На теперішній час він вимушений знімати житло за договором найму для свого проживання, так як [PERSON] та [PERSON] перешкоджають йому проживати в [INFO]. Посилаючись на викладені обставини та обґрунтування викладені у позові [PERSON] просить суд вселити його у квартиру [ADDRESS]; зобовязати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням за адресою: м.\~Дніпро, вул.. Метробудівська, буд.№16, кв.№110. Позивачі за первісним позовом та відповідачі за зустрічним [PERSON], [PERSON] та адвокат [PERSON], який представляє інтереси [PERSON] за договором, в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримали та просили задовольнити. Проти вимог зустрічного позову заперечували та просили відмовити у їх задоволенні. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON], у судовому засіданні проти вимог первісного позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] суду пояснив наступне. У спірній квартирі не проживає із 2003 року, у звязку із тим, що родина переїхала проживати у іншу квартиру по вул.. Метробудівська, він також змінив місце проживання, але у спірній квартирі продовжував робити ремонт. У лютому-березні 2017 року дружина вигнала його із квартири по вул.. Метробудівській, і він прагнув вселитися в квартиру [ADDRESS]. Вважає, що реєстрація у квартирі та вкладені свого часу грошові кошти, зусилля в утриманні квартири дають йому право вселитися та проживати в ній. Ці самі обставини підтверджуються висновком ДОП Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 03.06.2017 року (а.с.7), де зазначено із його пояснень, що у спірній квартирі він мешкав у період з 1995 року по 2003 рік, та за вказаний період сплачував комунальні послуги. Особистих речей не має у квартирі, але зніматись із реєстраційного обліку не має бажання. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а вимоги зустрічного не підлягають задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 1997 року виданого ПАТ «Дніпроспецбуд» [PERSON] та [PERSON] являються співвласниками квартири [ADDRESS] (а.с.4). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). 25 лютого 1995 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який на підставі рішення Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року розірвано (а.с.33,41). Встановлено, що за адресою: [ADDRESS], зареєстрований, але фактично не проживає з 2003 року [PERSON] (а.с.8). Також, факт не проживання у вказаній квартирі з 2003 року підтверджено самим [PERSON] в судовому засіданні та відомостями із висновку ДОП Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 03.06.2017 року (а.с.7). В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №110 в буд. №16 по вул. Коробова у м. Дніпрі є законними, обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню. Так, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст..3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що вимоги [PERSON] та [PERSON] щодо зобовязання зняття з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] є такими, що не підлягають задоволенню, так як визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і є підставою для зняття її з реєстрації. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про вселення у житлове приміщення, зобовязання не чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням, суд виходить із наступного. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу. Достовірно встановлено, що [PERSON] не являється членом родини [PERSON] та [PERSON], тривалий час не проживає за адресою розташування спірної квартири, не являється співвласником, жодних речових прав на вказану квартиру він не має, а тому його вимоги про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням є безпідставними та незаконними. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст.. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що із [PERSON] на користь [PERSON] як платника, слід стягнути сплачений судовий збір в сумі 640,00 грн., та на користь держави за вимоги немайнового характеру в сумі 704,80 грн.; стягнути із [PERSON], [PERSON] у рівних частках на користь держави судовий збір у сумі 704, 80 грн. за вимоги немайнового характеру. На підставі викладеного та

Outcome: partial