Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

В серпні 2014 року позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей звернулися з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що [PERSON] належить на підставі свідоцтва про право на спадщину 1/2 частина житлового будинку №61 по вул.Косіора в м.Вознесенську з відповідними надвірними будівлями та спорудами. Відповідачу належить інша 1/2 частка вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину. Посилаючись на те, що відповідач перешкоджає в користуванні належної [PERSON] ? часткою житлового будинку, що призводить до того, що власник та його члени сім'ї вимушені проживати в літній кухні, позивачі просили усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та вселити їх в ? частину житлового будинку. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснили, що з позивачами склалися неприязні відносини, тому їх проживання в житловому будинку буде порушувати її права як власника. Крім того зазначили, що позивачі проживають в літній кухні, оскільки такий порядок користування житловим будинком був встановлений ще за життя попереднього власника [PERSON], після смерті якого були успадковані належні їм частки. Заслухавши пояснення позивачів, відповідача, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої вознесенської державної нотаріальної контори 03.12.2013 року, належить 1/2 частка житлового будинку розташованого за адресою Миколаївська область місто Вознесенськ, вулиця Косіора № 61., яку вона успадкувала після смерті своєї матері [PERSON], яка померла 19.06.1994 року. Відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої вознесенської державної нотаріальної контори 31.03.2014 року, належить 1/2 частка житлового будинку розташованого за адресою Миколаївська область місто Вознесенськ, вулиця Косіора № 61., яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON], який помер 04 травня 2013 року. Вказаний житловий будинок згідно технічного паспорта від 02.12.2014 року складається з житлового будинку літ «А-1»; прибудови літ «а-1»; тамбур літ «в-1»; прибудови літ «в-1»; літньої кухні «В-1»; сарай літ «Г-1»; вбиральня «Ж-1»; душ «Е-1»; споруди №1,2,3,4,5. До складу житлового будинку входять наступні приміщення: сіни «І» - пл. 6,60 кв.м., коридор «І» пл.6,80 кв.м., житлової кімнати «2» - пл.14,20 кв.м., житлової кімнати «3» - пл. 7,90 кв.м., кухні «4» - пл. 9,70. Всього площа житлового будинку становить 45,20 кв.м., в тому числі житлова 22,10 кв.м. В судовому засіданні було встановлено, що у житловому будинку проживає відповідач [PERSON] Позивачі [PERSON], її чоловік [PERSON] та їх повнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають у літній кухні, яка має площу 50,4 кв.м. Також в судовому засіданні було встановлено та не заперечувалося сторонами, що такий порядок користування житловим будинком був встановлений ще за життя матері позивача [PERSON] [PERSON], яка померла 19 червня 1994 року. Позивачі зареєстровані в житловому будинку з 2000 року та постійно проживають в літній кухні. Звертаючись з позовом до суду позивачі зазначили, що вони позбавлені права користуватися належною [PERSON] ? часткою житлового будинку, оскільки відповідач чинить їм перешкоди. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст. ст. 15\~,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Поняття права власності визначено законодавцем у ч. 1\~ст. 316 ЦК України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 \~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК України. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Як роз'яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст.\~391,\~396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Право громадян на житло передбачено \~ст. 1 Житлового кодексу\~УРСР (далі:\~ЖК України). Коментована стаття відповідно до ст.ст.\~47,\~48 Конституції України\~закріпляє право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право. За приписами \~ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до\~ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені законодавцем у\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статті\~150,\~156 ЖК України\~передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. \~\~ Аналогічну норму містить також \~стаття 405 ЦК України. На підставі ст. 358 ЦК \~\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. \~\~Виходячи з положень\~ст.13 ЦК України, право власності має обмеження. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Суд вважає, що враховуючи встановлений законом правової режим спільної часткової власності, не може бути поновлено право однієї особи шляхом порушення прав іншої особи. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає за можливим задовольнити позов частково. Порушені права позивачки [PERSON] на користування і розпорядження власністю підлягають захисту та її необхідно вселити у 1/2 частину житлового будинку, зобов'язати відповідача [PERSON], як співвласника не чинити позивачці перешкоди у користуванні її часткою житлового будинку. Що стосується позовних вимог інших позивачів, які є членами сім'ї [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення, то вважає, що відсутні правові підстави для їх задоволення, оскільки для їх вселення необхідно дотримання порядку, що встановлений ст.156 ЖК України, а саме згода власника будинку, яким є в тому числі і відповідач [PERSON]

Outcome: partial