Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

У липні 2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (далі по тексту - ПАТ«Азовелектросталь») про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем та звільнилась з ПАТ «Азовелектросталь» за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Проте відповідач не розрахувався із нею при звільненні до теперішнього часу. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 13403,09 грн., середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Під час розгляду справи в суді представник позивачки надав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі у розмірі 13403,09 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., середній заробіток за весь час затримки по день винесення судом рішення у розмірі 11137,28 грн., а також 2757,73 грн. з урахуванням індексу інфляції. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заперечення, у якому позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що заборгованість по заробітній платі перед позивачкою становить 5435,52 грн. Так, позивачка була звільнена з підприємства 03.12.2014 року та згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення не працювала, з письмовою вимогою про виплату йому заборгованості із заробітної плати не зверталась, тому відповідач вважає, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку відсутні. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то позивачкою не надано належних доказів в підтвердження вказаних вимог. Просив задовольнити позовні вимоги частково в частині стягнення заборгованості з заробітної плати в сумі 5435,52 грн., в задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], 03.02.2014 року звільнилась з ПАТ «Азовелектросталь» за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Позивачкою заявлено позовні вимоги щодо стягнення на її користь заборгованості із виплати заробітної плати у розмірі 13403,09 грн., проте ця сума не підтверджується жодними доказами. Так, згідно довідки № 1890 від 14.08.2015 року, наданої відповідачем, заборгованість за підприємством по заробітній платі перед позивачкою станом на 13.08.2015 року становить 5435,52 грн. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] не була виплачена їй заборгованість по заробітній платі у розмірі 5435,52 грн. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Позивачкою заявлено позовні вимоги щодо стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день винесення рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що позивачка в день звільнення не працювала, про що свідчить табель обліку робочого часу, наданий відповідачем. Позивачка не надала суду доказів того, що вона зверталась із заявою до відповідача про виплату їй заборгованої суми заробітної плати. Так, із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачка звернулась 30.07.2015 року, про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116,117 КЗпП України, позивачка має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.07.2015 року по день ухвалення рішення, оскільки з вини відповідача заборгованість по заробітній платі позивачці не погашена на цей час і доказів про сплату заборгованості відповідачем суду не надано. Згідно графіку роботи позивачки кількість робочих днів починаючи з 30.07.2015 року по день винесення рішення судом складає 21. З довідки № 1889 від 14.08.2015 року, наданої відповідачем, вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 63,28 грн.. Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 30.07.2015 року по 27.08.2015 року складає: 21 дн. х 63,28 грн. = 1328,88 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 1328,88 грн. Стаття 625 Цивільного кодексу України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунків, наданих представником позивачки сума інфляції від суми заборгованості по заробітній платі на момент винесення рішення складає 2757,73 грн. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачці частини заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 10000,00 грн. є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивачки, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial