Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Тульчинської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] і після його смерті відкрлась спадщина за законом, яка складається із земельної ділянки, розташованої на території Кирнасівської селищної ради, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя батько передав 1/2 частину цієї земельної ділянки в оренду ПСП "Кряж". На момент смерті батька він був неповнолітнім, а тому є таким що спадщину прийняв. До 2017 року він отримував орендну плату за батькову земельну ділянку. Однак, в 2017 році у видачі орендної плати йому було відмовлено по причині видачі іншому спадкоємцеві свідоцтва на спадщину на земельну ділянку його батька. Як йому стало відомо, крім нього, ще одним спадкоємцем є ще один син його батька - [PERSON] , який теж спадщину прийняв та 15.11.2016 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене Тульчинською державною нотаріальною конторою. Тобто, під час оформлення спадщини відповідач не надав в нотаріальну контору відомостей про існування інших спадкоємців, зокрема, його. Оскільки в його свідоцтві про народження було допущено помилку, то йому довелось через суд встановлювати факт родинних відносин між ним та його батьком [PERSON] . Рішенням Тульчинського районного суду від 15.03.2019 даний факт було встановлено. Через дані обставини були порушені його права і він був позбавлений права на спадкування. В зв`язку з чим, він змушений звернутися з даним позовом до суду. Просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.11.2016, посвідчене Тульчинською державною нотаріальною конторою, видане на ім`я [PERSON] про право на спадщину після смерті батька [PERSON] на земельну ділянку, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Кирнасівської селищної ради. В судове засідання позивач не з`явився, від його представника надійшла заява, згідно якої вона просить справу слухати без її участі, на задоволенні позовних вимог наплягає і просить позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином в силу п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, згідно наявного в матеріалах справи конверту з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою та оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, і не повідомив суд про причини своєї неявки, у встановлений судом строк відзив не подав. Відповідач - представник Тульчинської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася. В матеріалах справи наявна заява від неї, згідно якої вона просить слухати справу без участі представника Тульчинської державної нотаріальної контори, позов визнається повністю та безумовно. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність нез`явившихся учасників справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії повторного свідоцтва про смерть від 25.04.2017 серія [NUMBER] (а.с.7) [INFO] в селищі Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області помер [PERSON] , який в свою чергу являвся батьком позивача, про що свідчить копія рішення Тульчинського районного суд Вінницької області від 15.03.2019 у справі 148/1737/17, яке набрало законної сили від 19.04.2019 (а.с.9-10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом. На момент смерті [PERSON] позивачу було 15 років, про що свідчить копія його паспорту серія [NUMBER] , виданого 28.07.2008 Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області (а.с.4). 14.05.2019 [PERSON] , яка діяла від імені позивача, звернулась до Тульчинської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав [PERSON] на земельну ділянку, розташовану на території Кирнасівської селищної ради, Тульчинського району, Вінницької області, площею 2,13 га в межах згідно з планом, яка належала померлому [PERSON] , однак державним нотаріусом у листі від 14.05.2019 вих.№218/01/16 (а.с. 12) їй було повідомлено, що видати свідоцтво на право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] не представляється можливим у зв`язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом було видано на ім`я спадкодавця за законом, який подав заяву для прийняття спадщини та рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання щодо спадкування, що підтверджується відповідним повідомлення. Згідно довідки виконкому Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 24.04.2019 №992 (а.с.11) [PERSON] дійсно являється спадкоємцем на майно після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , згідно актового запису №75. Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи№850/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.77-107) 02.11.2016 до Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] про прийняття спадщини, де останній вказав, що крім нього, спадкоємцем першої черги є дочка померлого [PERSON] . Також, того ж дня до Тульчинської державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] , де остання вказала, що спадщину вона своєчасно не прийняла та на неї не претендує, до суду за продовженням строку на прийняття спадщини звертатись не буде, не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину синові померлого [PERSON] 02.11.2016 відбулась реєстрація спадкової справи спадкодавця [PERSON] за №59747122 у спадковому реєстрі. 01.12.2016 державним нотаріусом Тульчинської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну ділянку, розташовану на території Кирнасівської селищної ради, Тульчинського району, Вінницької області, площею 2,13 га в межах згідно з планом, яке було зареєстровано в реєстрі за №2-2126. Дане свідоцтво позивач вважає недійсним, обгрунтовуючи це тим, що відповідачем [PERSON] в Тульчинську державну нотаріальну контору було надані недостовірні відомості щодо спадкоємців, в зв`язку з чим, було порушено його права як спадкоємця, так як на момент смерті він був неповнолітнім, а тому є таким, що спадщину прийняв. В даному випадку судом встановлено, що між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] наявний спір про право на спадщину. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами ЦК України. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1-2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.3 та 4 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. За змістом норм статей 1268 - 1269 ЦК України слід прийти до висновку, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 подання заяви про прийняття спадщини особами, вказаними у частинах третій, четвертій статті 1269 ЦК, слід вважати їхнім правом, здійснення якого не суперечить нормі частини четвертої статті 1268 цього Кодексу. Для з`ясування обставини прийняття неповнолітньою особою спадщини необхідно встановити факти, що спадкоємець є дитиною спадкодавця, на час відкриття спадщини є неповнолітньою особою, неповнолітньою особою не подано заяви про відмову від прийняття спадщини. Постановою Верховного Суду від 29.08.2018 у справі № 183/4406/16 було зроблено висновок, відповідно до якого ч.4 ст.1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини 2-4 ст.1273 ЦК України). З огляду на викладене, з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що позивач є сином спадкодавця і має право на спадкування за законом у першу чергу. На час відкриття спадщини позивач був неповнолітньою особою, заяву про відмову від прийняття спадщини за законом не подавав. Відтак, суд приходить до висновку, що позивач прийняв відповідну спадщину в силу прямої дії норми ч.4 ст.1268 ЦК України. Відповідно до ст.68 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент видачі спірного свідоцтва) передбачено, що нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Відповідно до підпункту 1.2 п.1 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (надалі Порядок) (в редакції, чинній на момент видачі спірного свідоцтва), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Відповідно до підпункту 3.7 п.3 Глави 10 Порядку неповнолітня особа має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Відповідно до підпункту 3.9 п.3 Глави 10 Порядку малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не було подано заяву про відмову від прийняття спадщини з дотриманням вимог, встановлених законодавством. Відповідно до підпункту 4.14 п.4 Глави 10 Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Відповідно до підпункту 4.21 п.4 Глави 10 Порядку видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. З матеріалів спадкової справи №850/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.77-107) вбачається, що державним нотаріусом факт прийняття спадщини було перевірено на підставі довідки виконкому Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 02.11.2016 №4565, де зазначено, що після смерті батька [PERSON] спадкоємцем на майно згідно законом залишився син - [PERSON] , який зареєстрований в [ADDRESS] . Також у вказаній довідці ззазначено, що іншим спадкоємцем являється дочка померлого [PERSON] . Інших спадкоємців передбачених законом чи заповітом немає. Таким чином, судом достовірно встановлено, що право на спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] мають позивач та відповідач [PERSON] , як діти померлого спадкодавця, віднесені законом до першої черги. Між тим, оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.12.2016 було видано державним нотаріусом лише на ім`я [PERSON] . Відтак, дане свідоцтво було видане без врахування кола всіх спадкоємців, які були живі на час відкриття спадщини, через те, що у державного нотаріуса відомостей про наявність ще одного спадкоємця після смерті [PERSON] не було. Отже, при видачі оспорюваного свідоцтва було порушено право позивача на спадщину внаслідок видачі свідоцтва про право на спадщину у цілій частці виключно одному спадкоємцю. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 2 ст. 1297 ЦК України передбачено, що якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. У постанові від 11.12.2019 у справі № 414/811/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Разом з тим, зі змісту абз. 5 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» можна зробити висновок, що у разі порушення права спадкоємців на частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, у якій це право порушене, а не про визнання недійсним такого свідоцтва в цілому. Враховуючи той факт, що позивач відповідно до норми ч.4 ст.1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] , оскільки ним не було подано нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини, тому він має право на все належне майно, що належало його батькові на момент смерті. Втім, беручи до уваги той факт, що відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України інший син померлого - відповідач по справі [PERSON] також є таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , тому в даному випадку і позивач і відповідач [PERSON] мають право на 1/2 частину спадкового майна. На підставі вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених судом обставини суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для визнання оспорюваного свідоцтва недійсним лише в частині спадкування 1/2 частини земельної ділянки, розташованої на території Кирнасівської селищної ради, Тульчинського району, Вінницької області, площею 2,13 га в межах згідно з планом, так як підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.12.2016 в цілому недійсним немає, оскільки відповідач [PERSON] правомірно володіє 1/2 частиною вищевказаної земельної ділянки. Окрім цього, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог до Тульчинської державної нотаріальної контори, через таке. Так, з аналізу змісту позову вбачається, що фактично позивач не погоджується з фактом видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та його оспорює, а отже Тульчинська державна нотаріальна контора є неналежним відповідачем у вказаних спірних відносинах, оскільки у неї відсутня юридична зацікавленість у результаті вирішення даної справи судом. Суд вважає необхідним роз`яснити позивачу, що вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, визначена позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача до Тульчинської державної нотаріальної контори необхідно відмовити, оскільки вимога з якою він звернувся пред`явлена до неналежного відповідача. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, відповідач [PERSON] не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 768, 40 грн ( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: partial