Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги просила: - визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON]; - відібрати малолітню дитину [PERSON], [INFO], від батька [PERSON] та передати матері [PERSON]; - встановити [PERSON] наступні способи участі у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO]: кожну першу та третю суботу місяця з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. в присутності матері дитини [PERSON]; кожну другу та четверту неділю місяця з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. в присутності матері дитини [PERSON]; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти за минулий час, починаючи з 01 квітня 2014 року до 28 травня 2014 року в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно; - допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], від батька [PERSON] та передачі на постійне проживання матері [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.02.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Посилається, що з моменту народження сина вона займалась доглядом за дитиною, його розвитком, лікуванням та вихованням, а після припинення подружніх стосунків, позивач з сином проживали в трикімнатній квартирі [ADDRESS], де дитина займає окрему кімнату, облаштовану всім необхідним для повноцінного проживання і розвитку дитини. Позивач зазначає, що вона в повній мірі забезпечує потреби дитини в харчуванні, одязі, необхідному лікуванні, сезонному оздоровленні, а також потребу дитини в материнській любові, турботі та захисті. Разом з тим посилається, що з відповідачем виник спір щодо місця проживання малолітнього сина, внаслідок чого 29.05.2014 року відповідач застосувавши силу до позивача, забрав дитину та не дозволяє позивачу бачити сина, переховуючи його від останньої. Враховуючи, що відповідач не має наміру повертати сина позивачу добровільно, [PERSON] просила визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO] разом з нею та відібрати дитину у відповідача. Також, позивач просила встановити відповідачу графік зустрічей з сином, з метою врегулювання спору між нею та відповідачем щодо способів участі відповідача у вихованні сина, враховуючи інтереси дитини та його психологічного сприйняття батька. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача аліменти за квітень-травень 2014 року , тобто за минулий час в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно. В обґрунтування даної позовної вимоги зазначає, що протягом лютого-березня 2014 року відповідач добровільно перераховував позивачу 1000,00 грн. щомісячно на утримання сина в якості аліментів, проте за квітень-травень 2014 року відповідач самоусунувся від виконання батьківського обов'язку по утриманню дитини. Також позивач просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття. Не погоджуючись з первинним позовом, 09.09.2014 року відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив: - визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом із батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]; - встановити [PERSON] для участі у вихованні сина [PERSON], [INFO], спосіб виховання у вигляду регулярних зустрічей: щотижня кожної суботи з 10 год. 00 хв. до 15 год.00 хв. в присутності батька дитини - [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог за зустрічним позовом, відповідач зазначає, що на сьогоднішній день син проживає разом з ним. Підставою для відібрання дитини стала та обставина, що під час відвідування дитини у дошкільному дитячому навчальному закладі ним було виявлено тілесні ушкодження, які завдала дитині [PERSON] Посилається, що в провадженні слідчого СВ Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві, перебуває кримінальне провадження № 12014100090004702 за фактами завдання дитині тілесних ушкоджень з боку матері дитини. Досудове слідство триває. Крім того, відповідач зазначив, що через постійні сварки та побої дитина боїться спілкуватися зі своєю матір'ю. Разом з тим, у сім'ї відповідача за місцем проживання дитини між членами родини склалися теплі відносини, які дозволяють дитині почуватися безпечно, захищено та отримувати гармонійний розвиток. В зв'язку з вищевикладеним просив зустрічний позов задовольнити. Ухвалою суду від 19.09.2014 року зустрічний позов об'єднано в одне провадження з первинним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник первинний позов підтримали та просили суд його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Відповідач та його представники просили зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первинного позову, відмовити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації проти задоволення зустрічного позову заперечувала та просила суд задовольнити первинний позов. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації проти задоволення зустрічного позову заперечувала та просила суд задовольнити первинний позов. Зазначила, що підтримує наданий ними висновок та вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первинний позов підлягає задоволенню частково, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Згідно ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства". Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення питання щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони з 23.01.2010 року по 21.02.2014 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Солом'янського суду м. Києва від 21.02.2014 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а.с.14-15). 23.06.2010 року у сторін народився син [PERSON] (т.1 а.с.13). Встановлено, що з січня 2014 року сторони проживають окремо, малолітній син сторін, проживав разом з матір»ю за адресою: [ADDRESS]. Разом з цим, встановлено, що на даний момент малолітній [PERSON] фактично проживає разом з батьком [PERSON] та матір'ю відповідача за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.243). Як встановлено в ході розгляду справи, 29.05.2014 року відповідач забрав малолітнього сина з території ШДС «Стежина» та повертати дитину матері, тобто позивачу по справі, відмовляється. Також встановлено, що дитина на даний час жодного із дошкільного закладу не відвідує, перебуває повністю під опікую батька та матері відповідача. Як вбачається з пояснень позивача, за період часу розгляду справи в суді, мати дитини мала лише одну зустріч з сином, а саме у січні 2015 року. Відповідно до акту обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] за адресою його фактичного проживання вбачається, що дитина проживає у трикімнатній квартирі з усіма зручностями. У кімнаті 9,7 м2 розташовано: м'який диван, книжна шафа, шафа одягу, комп'ютер, телевізор, 2 журнальні столики, тумбочка, в достатній кількості іграшки, в тому числі спортивні і розвиваючі (т.1 а.с.68,166). Батько дитини, громадянин [PERSON], згідно з довідкою обслуговуючого кооперативу «Автомобільний гаражно-будівельний» кооператив «Кооперативний-1» від 04.09.2014 № 37 працює в даному кооперативі з 01.08.2014 та займає посаду охоронця. Зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Фактично проживає за адресою: [ADDRESS] у трикімнатній квартирі з усіма зручностями (т.1 а.с.166,167,178). Згідно з довідкою центру перепідготовки та підвищення кваліфікації керівних кадрів Міністерства доходів і зборів України від 03.06.2014 № 220 [PERSON] працює в даному центрі з 12.05.2006 року та займає посаду фахівця 2 категорії організаційно-навчального та аналітичного відділу (т.1 а.с.211). Згідно характеристики наданої центром перепідготовки та підвищення кваліфікації керівних кадрів Міністерства доходів і зборів України від 14.05.2014 року вбачається, що [PERSON] за період перебування (з 2006 року) на посаді фахівця ІІ категорії організаційно-навчального та аналітичного відділу зарекомендувала себе дисциплінованим працівником. Покладенні обов'язки виконує у повному обсязі. Приймає активну участь в організації навчального процесу працівників органів доходів і зборів. Уміє триматися в колективі, підкоряється його вимогам (т.1 а.с.105). Згідно з акту обстеження умов проживання від 07.08.2014 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], у трикімнатній квартирі з усіма зручностями. Для дитини обладнана окрема кімната площею 9 м2. В кімнаті є дитячий диван, меблева стінка, шафа для одягу та речей, полиці для речей та іграшок, письмовий стіл, комп'ютер, телевізор, відведений облаштований куточок для ігор. У хлопчика є в кімнаті багато іграшок, книжок та ігор за віком. В квартирі чисто, охайно, прибрано (т.1 а.с.218). Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позивач та відповідач по справі є хорошими батьками та характеризуються позитивно, а тому можуть виконувати покладені на них законом батьківські права та обов'язки. Разом з тим, виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, віку дитини та особливості його розвитку, суд вважає, що дитина має проживати з матір»ю, виходячи з наступного. З характеристики Школи-дитячого садка І ступеня «Стежина» вбачається, що [PERSON], [INFO], відвідує молодшу групу № 7. Садочок відвідує несистематично тому що хворіє. Дитина активна. Охоче спілкується з однолітками та вихователем. В ігровій та навчальній діяльності приймає посильну участь. Знання, уміння й навички відповідають віковим особливостям дитини. Любить малювати, конструювати, з задоволенням слухає казки. Хлопчик завжди охайний, доглянутий. Приводить і забирає дитину з садочка мама, [PERSON], яка завжди цікавиться чим займалася дитина протягом дня (т.1 а.с.103). Психологом Школи-дитячого садка І ступеня «Стежина» проведено психологічне обстеження Володі, за результатами якого 21.05.2014 року надано наступний висновок: розвиток пізнавальних психічних процесів (мислення, увага, пам'ять) та ігрової діяльності відповідають віковим нормам. Дитина психологічно довіряє і сприймає як близьких маму [PERSON], діда [PERSON] та бабусю [PERSON]. Бажаним оточенням для [PERSON] є мама та мамині батьки, які створюють позитивну емоційну атмосферу навколо дитини (т.1 а.с.104). Разом з тим, згідно висновку психологічного обстеження громадської організації «Центр допомоги сім'ї» від 02.07.2014 року, висновку спеціаліста-психолога Центру у справах сім'ї та жінок «Родинний дім» №80 від 27.08.2014 року, висновку патопсихологічного обстеження Київського міського психоневрологічного диспансеру №4 від 23.10.2014 року за №569 вбачається, що на час обстеження дитина [PERSON] продемонстрував прив'язаність у стосунках з батьком [PERSON] та конфліктні стосунки з матір'ю [PERSON], страх спілкування з мамою та одночасно потребу в ньому. Як вбачається з Висновку №80 від 27.08.2014 року, дитини переживає стрес через напружені стосунки , конфлікті стосунки між батьками, нерозуміння їх впливу на обставини власного життя, а саме: окреме проживання батьків , їх участь у своєму вихованні та свою роль у цих подіях. Це та можливе фізичне насильство з боку матері може бути причиною переважено переважно негативно забарвленого емоційного стану дитини, тривоги та страху бути покараним за проявлену ініціативу. З Висновку від 02.07.2014 року вбачається, що формування у дитини негативного ставлення до одного з батьків може призвести до дестабілізації психоемоційного стану дитини, виникнення внутрішнь-особистісного конфлікту і, як наслідку, психоматичних захворювань, а тому було рекомендовано батькам застосувати сімейну медіацію(т.1 а.с.69-71, т.2, а.с. 45-51,56-60). З листа № 550/56 від 04.11.2014 року вбачається, що 04.09.2014 року до Святошинського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді звернулася громадянка [PERSON] з приводу конфлікту, що виник між нею та її колишнім чоловіком [PERSON] щодо участі у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO] З метою з'ясування ситуації [PERSON] було запрошено до Центру. 29.09.2014 року [PERSON] з'явився на прийом до директора Центру. Під час розмови [PERSON] було запропоновано провести психологічне тестування сина [PERSON] з метою вивчення психологічного стану дитини. Від даної пропозиції [PERSON] відмовився, мотивуючи тим, що з дитиною вже працював психолог центру «Родинний дім» (т.2 а.с.87). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] (мати позивача за первинним позовом), [PERSON] (батько позивача за первинним позовом), [PERSON] зазначили, що [PERSON] належним чином піклується про дитину, любить його та є хорошою матір'ю. Пояснили, що син прив'язаний до матері та має тісний психологічний зв'язок з нею, проте відповідач силоміць забрав дитину у останньої і позбавив її можливості бачитися з дитиною. Крім того зазначили, що ніколи не бачили, щоб [PERSON] била свого сина. Підтвердили, що [PERSON] є хорошою матір'ю. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності та покази свідків, не зважаючи на те, що висновки від 02.07.2014 року, 27.08.2014 року та 23.10.2014 року були складені за звернення відповідача та містять факти про обставини і події, викладені зі слів відповідача, суд вважає, що з даних висновків вбачається, що до відібрання дитини у матері, [PERSON] мав прихильність до матері. Згідно Висновку від 03.10.2014 року за №90 та від 29.09.2014 року вбачається, що позивач має сильну прив'язаність до дитини та розлука з дитиною є свідченням підвищеної тривоги та емоційної нестабільності ( а.с. 218-223, т.1). Крім того, оцінюючи покази вказаних вище свідків у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд приходить до висновку, що позивач та відповідач є хорошими та турботливими батьками, які прагнуть для створення належних умов виховання та утримання своєї дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Суд зважає також на те, що в Декларації прав дитини (принцип 6) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до Конвенції ООН про права дитини діти мають право на належне спілкування та допомогу. Дані гарантії закріплені і в інших нормативних документах щодо охорони дитинства. Так, відповідно до ч. 4 ст. 150 СК України батьки повинні поважати дитину; ст. 155 цього ж Кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. Як роз'яснено ст. 161 СК України, суд при вирішенні спору про місце проживання дитини має враховувати те, хто із батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, особисті якості батьків, можливість створення належних умов до виховання дитини. Згідно Висновку Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.10.2014 року №107-6754/40 вбачається, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, рекомендує визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю, громадянкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.243-244). Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, віку дитини та особливості характеру його розвитку, суд вважає, що дитина має тісний психологічний зв'язок з матір'ю незважаючи на її теперішнє оточення у сім'ї батька та бабусі. Та обставина, що за твердженням відповідача дитина не бажає спілкуватися з матір'ю, суд пов'язує саме з нестабільним психоемоційним станом дитини, пов'язаного з розлученням батьків, впливу на формування негативного ставлення дитини до матері з боку теперішнього оточення та відсутності регулярних зустрічей з матір'ю. Доказів того, що дитина має бути розлучена з матір'ю, відповідачем не надано та в ході розгляду справи не встановлено. Посилання відповідача на те, що дитина не може бути передана позивачу внаслідок того, що в провадженні Солом'янського РУГУ МВС України в м. Києві знаходиться кримінальне провадження № 120141100090004702 порушене 03.06.2014 року відносно [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ст.125 КК України (нанесення тілесних ушкоджень малолітньому [PERSON], 23.06.2010 р.н.), суд вважає безпідставними. Так, на даний час досудове розслідування триває (т.1 а.с.140), факт завдання тілесних ушкоджень дитині [PERSON] на даний час не встановлено. Крім того, з довідки № 42 від 18.09.2014 року виданої Школою-дитячим садком І ступеня «Стежина» вбачається, що 29.05.2014 року [PERSON], [INFO], тобто до факту відібрання дитини батьком, знаходився в дитячому садку без тілесних ушкоджень та візуально здоровий (т.1 а.с.214). З огляду на викладене та оцінюючи матеріали справи, приймаючи до уваги вік дитини, особливості його розвитку, суд приходить до висновку, що проживання малолітнього [PERSON], [INFO] саме з матір'ю, відповідатиме інтересам дитини та забезпечить його права на належне виховання, розвиток, оздоровлення, утримання та безпеку. За таких обставин, суд вважає, що доцільним буде визначити проживати дитину разом з матір'ю, тобто позивачем за первинним позовом по справі, при цьому суд вважає, що визначення місця проживання дитини на постійній основі та в певному місці, тобто за вказаною позивачем адресою, не підлягають задоволенню, виходячи з вимог чинного законодавства, що регулює порядок визначення місця проживання дитини. Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] за первинним позовом в частині визначення місця проживання дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. В судовому засіданні встановлено, що позивач протягом тривалого часу не спілкувалася з дитиною в достатній та повній мірі, з причин створення їй перешкод у спілкуванні з сином відповідачем та наявністю конфліктних стосунків між ними. З огляду на викладене та приймаючи до уваги те, що судом визначено місце проживання дитини разом з матір'ю, ту обставину, що дитина була забрана батьком від матері силоміць, без її згоди та за відсутності відповідного рішення суду, батько в добровільному порядку відмовляться повернути дитину матері, а тому суд приходить до висновку про відібрання дитини [PERSON], [INFO] у батька, тобто відповідача по справі та передачі під опуку матері, тобто позивачу по справі. Відповідно до Висновку Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.02.2015 року №107-1056/40 вбачається, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки і піклування, вважає за недоцільне встановлювати батьку, громадянину [PERSON], графік спілкування з малолітнім сином, [PERSON], [INFO], у зв'язку з його категоричною відмовою. Разом з тим, враховуючи обставини справи та вимоги чинного законодавства, суд вважає за необхідне визначити відповідачу способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON], [INFO], оскільки задоволення вимог за первісним позовом в цій частині відповідатиме інтересам дитини. Таким чином, вирішуючи питання щодо визначення способів участі відповідачу у вихованні малолітнього сина [PERSON], [INFO], суд вважає за необхідне шляхом встановлення зустрічей з дитиною щотижня кожну першу та третю суботу місяця з 10 год.00 хв. до 13 год.00 хв., кожну другу та четверту неділю місяця з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв. в присутності матері дитини [PERSON]. Що стосується позовної вимоги позивача за первинним позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON], то суд приходить до наступного. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, відповідно до ст.ст. 181, 183, 184 СК України аліменти за рішенням суду присуджуються у частці від доходу матері, батька або при нерегулярному, мінливому доході, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, - у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] (т.1 а.с.13). З вищевикладеного вбачається, що суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги позивача за первинним позовом в частині визначення місця проживання дитини разом матір'ю та відібрання дитини від батька і передання матері. Позивач за первинним позовом не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню її потреб, а саме: матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, витрат на забезпечення життєдіяльності, відвідування навчальних закладів та кружків. Договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Судом встановлено, що відповідача за первинним позовом працює, а тому може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідно до закону обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Згідно ст. ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Отже, суд вважає, що позовні вимоги позивача за первинним позовом в цій частині є обґрунтованими і є законні підстави для їх задоволення з урахуванням потреб дитини. Крім цього, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, а тому виходячи з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання, суд вважає за необхідне визначити до стягнення з відповідача за первинним позовом на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.03.2015 року, тобто з дати ухвалення даного рішення у справі і до досягнення дитини повноліття. При вирішенні питання щодо дати стягнення аліментів, суд враховує ту обставину, що дитина з 29.05.2014 року проживала разом з батьком. Разом з цим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини з 01.04.2014 року по 28.05.2014 року, тобто за минулий час, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 79 СК України - аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік. Позивачем за первинним позовом не надано доказів на підтвердження того, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача та ухиляння відповідача від їх сплати. Згідно вимог ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А тому в суду відсутні підстави для стягнення аліментів з відповідача за минулий час. Таким чином, вимоги позивача за первинним позовом підлягають частковому задоволенню. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову [PERSON] Суд звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини відповідно до закону. Відповідно до 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. Також, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. Виходячи з вимог ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання малолітнього [PERSON], [INFO] від батька [PERSON] та передачі матері [PERSON], стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial