Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач [PERSON]. Позивач зазначає, що відповідач в зазначеному будинку не проживає, не здійснює утримання житлового приміщення, особистих речей не має, чим позбавляє позивача вільно розпоряджатись належним йому нерухомим майном, а тому просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] із зняттям йогог з реєстраційного обліку. Позивач в судове засідання не з`явилася, подавши до суду письмову заяву про слухання справи у її відсутності, вимоги позову підтримує та проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 11.07.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Кізім С.О. та Будинковою книгою (а.с. 7, 8). Відповідач [PERSON] в зазначеному будинку не проживає, не здійснює утримання житлового приміщення, особистих речей не має, що підтверджується Актами обстеження житлових умов від 10.02.2018 р., 10.06.2018 р., 01.09.2018 р. (а.с. 11, 12, 13). Згідно ст. 71 ЖКУ, за особою, що без поважних причин відсутня в житловому приміщенні, право користування ним зберігається на протязі шести місяців. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до положень ч. 1 ст. 316, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право на річ (майно), яке вона здійснює, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положенням ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, та ст.41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть в тих випадках, коли воно відчужене особою, яка не мала на це право. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, крім у випадках і в порядках, встановлених законом. Крім того, положення ч.2 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами, що позивач являється власником житлового будинку [ADDRESS] , суд приходить до висновку про необхідність захисту майнових прав позивача, шляхом визнання відповідача такими, що втратив право користування спірним вищезазначеним житловим приміщенням. Однак, що стосується позовних вимог про зняття відповідача з реєстрації то відповідно до ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, приведена норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є прямим доказом для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для зняття даної особи з реєстрації. На підставі наведеного та

Outcome: partial