Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Інституту проблем кріобіології і кріомедицини НАН України, в якому просить: скасувати наказ відповідача про звільнення [PERSON] №33-ОС від 07.03.2017 та поновити його на роботі у відповідача на посаді головного енергетика служби з експлуатації та ремонту енергомереж та котельної; у зв'язку з незаконним звільненням стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.03.2017 по день розгляду справи судом у розмірі шляхом множення середньої заробітної плати 98,55 грн. на кількість календарних днів вимушеного прогулу; у зв'язку з затримкою оплати лікарняного листа за грудень 2016 р. не у день звільнення, а лише 15.03.2017 стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток з 08.03.2017 по 15.03.2017 у розмірі 788, 4 грн.; у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.03.2017 по день розгляду справи судом у розмірі шляхом множення середньої заробітної плати 98, 55 грн. на кількість календарних днів вимушеного прогулу; у зв'язку з затримкою виплати остаточного розрахунку стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток з 08.03. 2017 по день розгляду справи судом у розмірі шляхом множення середньої заробітної плати 98, 55 грн. на кількість календарних днів вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що працював у відповідача на посаді головного енергетика з 06.09.2016 по 07.03. 2017, є інвалідом III групи з дитинства, через що відповідач «виживав» його з роботи. Так, в порушенні вимог ст. 172 КЗпП України, відповідач безпідставно відмовив на прохання встановити неповний робочий тиждень замість неповного робочого дня та відмовив у створенні пільгових умов праці. Відповідач безпідставно вимагав нотаріально завірені документи (довідку МСЕК), які позивач надавав до відділу кадрів, що суперечить вимогам ст. 25 КЗпПУ, оскільки відповідач сам мав завіряти копії документів згідно наданих оригіналів. В порушенні вимог колективного договору відповідач не надав [PERSON] і матеріальну допомогу у зв'язку із тривалою хворобою. Лікарняний лист за грудень 2016 р. відповідач оплатив тільки 15.032017 . Станом на 20. 03. 2017 відповідач не видав позивачу трудову книжку, безпідставно відмовив у наданні щорічної відпустки, як працюючому інваліду. Станом на 20.03.2017 відповідач не виплатив остаточний розрахунок, не провів атестацію робочого місця «головний енергетик» за умовами праці. З 12.12. 2016 по 24.02. 2017 позивач був на лікарняному, через розбійний напад на нього, за фактом чого Холодногірським відділом поліції м. Харкова було порушено кримінальне провадження. 24.02.2017 згідно довідки ЛКК Мереф'янської ЦРЛ № 716 від 24.02.2017 з діагнозом «постравматична контузійна нейропатія лівого лучьового та срединного нервів» позивачу було рекомендовано звільнення від робіт, пов'язаних з підйомом вантажів, та протипоказана робота на висоті, на термін з 25.02.2017 по 25.03.2017. Оскільки до обов'язків головного енергетика у відповідача входять вантажно-розвантажувальні роботи (завантаження металолому, перенесення вантажів, тощо) та підйом на висоту понад 1, 3 метри, а відповідач не ознайомив позивача з результатами атестації робочого місця «головний енергетик» за умовами праці та картою умов праці і фотографією робочого дня головного енергетика. За станом здоров'я [PERSON] не міг працювати на посаді «головного енергетика» з 25.02.2017 по 25.03.2017. Тому позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про надання щорічної відпустки, як працюючому інваліду, однак відповідач відмовився прийняти у нього заяву. Тоді позивач в порядку ч. 6 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», 25.02.2017 надіслав відповідачу на його електронну адресу сгуо@оnlіnе.khаrkоv.uа заяву про надання йому щорічної основної оплачуваної відпустки повної тривалості 26 календарних днів, з 27 лютого 2017 року по 24 березня 2017 р., як працюючому на підприємстві інваліду III групи в порядку, визначеному ст. 10 Закону України «Про відпустки». Таким чином, відповідачу було відомо про причину невиходу позивача на роботу, оскільки відповідач фактично отримав заяву позивача про надання відпустки, яка була належним чином обґрунтована і зобов'язувала відповідача надати інваліду щорічну відпустку. Обов'язок роботодавця надавати щорічні відпустки за бажанням працівника-інваліда у зручний для нього час в обов'язковому порядку свідчить про наявність поважних причин у позивача для невиходу на роботу. Фактично у даному випадку позивач був звільнений з роботи за порушення порядку отримання відпустки, а не за прогул, що не відповідає тяжкості скоєного порушення трудової дисципліни. В судове засідання позивач з'явився, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, уточнив позовні вимоги в частині збільшення розміру позовних вимог, розрахувавши їх на день ухвалення рішення та на підставі середньої заробітної плати - 108,65 грн. Представник відповідача - Шкурупій Ю.О. до суду також з`явився, проти задоволення позову первісного та уточненого позову заперечував, посилаючись на підстави, зазначені у письмових запереченнях, вважаючи, що позивач надав до суду неправдиві матеріали і заявив неправомірні вимоги, а його дії мають ознаки злочину, передбаченого ст.. 384 КК України. Суд, заслухавши обґрунтування позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.. Відповідно до роз'яснень, що містяться у ст. ст. 17, 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», звільнення за ініціативою адміністрації з роботи з мотивів інвалідності працівника не допускається. Підприємства, установи, організації, які використовують найману працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством України. Відповідно до роз'яснень, що містяться у ст. 10 Закону України «Про відпустки», щорічні відпустки за бажанням працівника у зручний час надаються інвалідам в обов'язковому порядку. Позивач є інвалідом ІІІ групи з дитинства, що підтверджується пенсійним посвідченням серія [NUMBER] від 09.11.2012. Позивач перебував з 06.09.2016 по 07.03. 2017 у трудових відносинах з Інститутом проблем кріобіології і кріомедицини НАН України, обіймав посаду головного енергетика служби з експлуатації та ремонту енергомереж та котельної, що не заперечувалось в судовому засіданні представником відповідача. Згідно листка непрацездатності серія АГЦ №484185 від 22.10.2016, позивач перебував на лікарняному з 22.10.2016 по 17.11.2016. Згідно витягу із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №7540 від 13.12.2016 [PERSON] діагностовано ЗЧМТ, струс головного мозку, садна лобної області, забиття лівого передпліччя, забиття лівої кисті. Як вбачається з довідки ЛКК №716 від 24.02.2017, позивачу був встановлений діагноз «посттравматична контузійна нейропатія лівого лучьового та срединного нервів», рекомендовано звільнення від робіт, пов'язаних з підйомом вантажів, та протипоказана робота на висоті, на термін з 25.02.2017 по 25.03.2017 25 лютого 2017 року позивач електронною поштою направив на адресу відповідача заяву про надання йому відпустки тривалістю 26 календарних днів, з 27 лютого 2017 року по 24 березня 2017 року. Крім того, 27.02.2017 позивач поштовим засобом зв'язку направив на адресу відповідача заяву про надання щорічної відпустки як працюючому інваліду, заяву про перерахунок лікарняних листків, виходячи із 100% середнього заробітку, заяву про надання матеріальної допомоги [PERSON] через хворобу, лікарняний лист серія АГЦ №484185 від 22.10.2016, довідку ЛКК №716 від 24.02.2017. 27 лютого 2017 позивача листом №206/78 було повідомлено прохання оформити відпустку у встановленому порядку, написавши заяву з оригіналом підпису та візою керівника, а для надання відпустки на підставі п. 2 ч. 7 ст. 10 Закону України «Про відпустки» надати оригінал довідки МСЕК або нотаріально завірену копію цієї довідки, а також надати пояснювальні документи відсутності на роботі з 20 лютого 2017 по 24 лютого 2017 року. 07.03.2017 позивача було звільнено з займаної посади наказом №33-ОС від 07.03.2017 за прогули 27 та 28 лютого 2017 року (на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України), про що його повідомлено листом №206/101 від 07.03.2017. У пункті п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 судам було роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника,самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки,залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно до статті 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Як вбачається із статті 149 Кодексу законів про працю України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до ч.2 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 (за прогул без поважних причин), може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Суд вважає, що у даному випадку відповідача було повідомлено про причину невиходу позивача на роботу, оскільки він фактично отримав заяву позивача про надання відпустки як інваліду, однак фактично у даному випадку позивачем був порушений порядок отримання відпустки, а не допущений прогул, що не відповідає тяжкості скоєного порушення трудової дисципліни. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 13.03.2017 позивач направив відповідачу поштою та на електронну адресу заяву з проханням надіслати на його адресу трудову книжку, довідку про середньоденну зарплату та розмір місячного окладу у відповідності до порядку обчислення середньої зарплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Листом №206/120 від 17.03.2017 позивачу були направлені поштою трудова книжка, копія наказу про звільнення, сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду, медична довідка про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, картка працівника, який підлягає попередньому (періодичному) медичному огляду, копії довідок з пенсійного фонду форми ОК-5 та ОК-7, розрахункові листи по заробітній платі з вересня 2016 року по березень 2017 року, які були отримані [PERSON] 22 03.2017, про що свідчить його підпис на поштовому повідомленні в матеріалах справи, та підтвердив в судовому засіданні допитана у якості свідка [PERSON] У зв'язку з цим вимога позивача про зобов'язання видати йому трудову книжку не підлягає задоволенню. Як визначено частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Проте у день звільнення [PERSON] в порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України, з ним не здійснено остаточного розрахунку по виплаті заробітної плати, як і станом на день розгляду справи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-64цс13, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. За приписами частини 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», зарплата включає: доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Положеннями п.п. 14.1.148 ст. 14 Податкового кодексу України також встановлено, що заробітна плата - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та розрахунок вихідної допомоги працівника при звільненні здійснюється відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок) основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Згідно довідки про середню заробітну плату позивача за час роботи в Інституті проблем кріобіології і кріомедицини НАН України його середня заробітня плата складає 760,53:7=108,65 грн. Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 у справі №1-13/2013 дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовується порядок обчислення середньої зарплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Пунктом 4 цього порядку визначено, що коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (3000 гри.). Середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) за один календарний день визначається шляхом ділення тарифної ставки (посадового окладу), на середньомісячну кількість календарних днів (30, 44). Середньомісячна заробітна плата (дохід) обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати (доходу) за один календарний день (108,65 грн.) на кількість календарних днів. Середній заробіток обчислюється з наступного дня після звільнення, тобто починаючи з 08.03. 2017 в порядку, визначеному ст. 235 КЗпП України. У відповідності зі ст.. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином, відповідачем було порушено право позивача на відпустку та обов'язок керівництва підприємства її надати, а також - підстави та порядок звільнення працівника з роботи, - вимога позивача про скасування наказу про його звільненню підлягає задоволенню. З урахуванням того, що відповідачем не проведено з позивачем повного розрахунку у день звільнення, то, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіток за період з 08.03.2017 по день ухвалення рішення, що становить суму у розмірі 869,20 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.03.2017 по 13.05.2017 - у розмірі 7279 грн. 55 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням звільнення позивача від сплати судових витрат, з відповідача підлягає стягнення відповідна сума судового збору в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial