Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] (як правонаступника після [PERSON].) про встановлення факту родинних відносин між нею та [PERSON], [INFO], а саме що вона є племінницею останньої, а також встановлення факту, що вона постійно (однією сім'єю) проживала із спадкодавцем [PERSON], [INFO], на час відкриття спадщини, [INFO] року, визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO] р., усунути від спадщини [PERSON] [PERSON], визнати [PERSON] добросовісним набувачем квартири по [ADDRESS] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] р. померла її тітка [PERSON], яка була рідною сестрою її матері - [PERSON]. Спадкоємців першої черги у померлої не було. Оскільки в Свідоцтві про народження її матері по батькові зазначено «[PERSON]», а у [PERSON] по батькові зазначено «[PERSON]», виникла необхідність встановити факт родинних відносин між нею та померлою [PERSON] В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона здійснювала догляд за [PERSON], яка була інвалідом, тяжко хворіла, про що знала вся родина, нею були здійснені витрати на поховання. Після смерті [PERSON] рідні не заявляли будь-яких прав на спадщину, оскільки знали, що квартира, яка належала померлій, за Договором довічного утримання перейшла у її власність Щодо рухомого майна також не виникало будь-яких спорів. В грудні 2007 року [PERSON], яка є рідною сестрою померлої [PERSON], звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, хоча знала, що квартира на підставі Договору довічного утримання належала їй. Відповідач протягом життя не надавав допомогу, не здійснював за нею будь-який догляд. Позивач зазначає, що в зв'язку з тяжкими сімейними обставинами, а саме тяжкою хворобою доньки, яка померла [INFO] р. та доглядом за її малолітнім сином, вона не звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після подання такої заяви відповідачем. Однак, вона вважала себе власником квартири, а іншого нерухомого майна у померлої [PERSON] не було. В квітні 2008 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсним Договору довічного утримання від 26.05.2006 р. та заповіту, який [PERSON] склала на її ім'я. Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.03.2011 року даний позов був задоволений. В зв'язку з викладеним виникла необхідність оформити права на спадщину у встановлений законом спосіб, однак, строк із зазначених вище причин був пропущений. Всі родичі, а саме рідні племінники та племінниці [PERSON] знали, що догляд за [PERSON] здійснює виключно позивач [PERSON] та члени її сімї і тому ніхто з них, а живих племінників та племінниць в покійної [PERSON] на момент відкриття спадщини було і є 10 чоловік, які теж могли б претендувати на спадщину. Але з них ніхто не звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, тому, що знали що лише позивач [PERSON] доглядала тітку на протязі останніх 10 років. Із урахуванням безпорадного стану [PERSON] позивач [PERSON] та члени її сім'ї постійно перебували біля хворої [PERSON], яка за станом здоров'я вимагала постійного догляду. Після смерті [PERSON] позивач [PERSON] за власний рахунок здійснила всі необхідні процедури, поховання, поминальний обід, встановлення мармурованого пам'ятника, а також здійснює догляд за могилою. Крім того, зазначає, що із покійною [PERSON] в них був спільний сімейний бюджет, оскільки за станом здоров'я [PERSON] не могла здійснювати за собою догляд. Позивач [PERSON] постійно купувала ліки, особисто робила медичні процедури (уколи, перев'язки, обробку ран). За дорученням [PERSON] позивач отримувала пенсію, купувала продукти харчування та готувала їжу. 26 травня 2006 року уклала договір довічного утримання за яким у власність позивача [PERSON] перейшла квартира [ADDRESS]. Відповідно до рішення Апеляційного суду м.Києва від 21 березня 2011 року договір довічного утримання і заповіт [PERSON] за позовом [PERSON] визнанні недійсними. За станом здоров'я [PERSON] потребувала постійної сторонньої, в тому числі медичної допомоги, яка надавалася виключно позивачем [PERSON]. Про укладання договору довічного утримання було відомо всім родичам, які даний факт сприйняли як буденну закономірність, оскільки [PERSON] відносилась до позивача як до рідної дочки. Будучи медичним працівником і працюючи в поліклініці Голосіївського району, позивач постійно надавала [PERSON] необхідну медичну допомогу, вона оглядалась лікарями поліклініки за місцем проживання. Зазначені обставини належними доказами були встановлені в ході розгляду справи за позовом [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання. [PERSON] більше двадцяти років до смерті [PERSON] не підтримувала із нею будь-яких відносин. Незважаючи на часті поїздки в м. Києві до сина [PERSON], вона уникала зустрічей із сестрою [PERSON] важко переносила поведінку [PERSON] щодо неї. [PERSON] вважала, що саме [PERSON] повинна була здійснювати догляд за нею, оскільки свого часу вона надавала посильну допомогу останній. Вказані обставини сама [PERSON] підтвердила в судовому засіданні по справі про визнання недійсним договору довічного утримання. В суді [PERSON] пояснила, що звернутися до суду з таким позовом її схилив син [PERSON] [PERSON] було відомо, що [PERSON] хворіє, є інвалідом другої групи та у зв'язку із захворюванням не могла самостійно здійснювати необхідні покупки, відвідувати лікувальні заклади інші установи, самостійно отримувати пенсію. Оскільки вона має намір успадкувати у встановлений законом спосіб майно після смерті [PERSON], вона вимушена звернутись до суду з позовом за захистом своїх прав. В порядку ст. 31 ЦПК України [PERSON] (як правонаступник [PERSON].) звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому про визнання права власності на майно в порядку спадкування, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування. В подальшому позивачем за зустрічним позовом подано заяву про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом, в якій просив визнати за ним право власності в порядку на квартиру [ADDRESS], визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.10.2010 р. посвідчений приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 6867. В обґрунтування вимог позивач за зустрічним позовом зазначає про те, що [INFO] року померла рідна сестра [PERSON], [PERSON]. На момент смерті відкрилася спадщина, у складі якої входить і нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] відноситься згідно ст. 1262 ЦК України до другої черги спадкоємців за законом, так як спадкодавець була одинокою і спадкоємців першої черги не має. 11 грудня 2007 року, [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом до Другої державної нотаріальної контори м.Києва. За життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] від 25 лютого 2006 р., за № 1-242 та договір довічного утримання від 26 травня 2006 р. за № 1-696, які посвідчувалися нотаріусом Сімнадцятої державної нотаріальної контори м.Києва. У квітні 2008 р. [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання договору довічного утримання та заповіту недійсними. 18 грудня 2008 р. 21 березня 2011 р. рішення Апеляційного суду м. Києва позов було задоволено, визнано недійсними договір довічного утримання та заповіт, укладений [PERSON] в інтересах [PERSON] З рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2011 р. [PERSON] звернулася до Другої київської нотаріальної контори, а потім з заявою до Київського бюро технічної інвентаризації, з проханням виконати зазначене рішення. У відповідь отримала повідомлення, що рішення суду не може бути виконане, так як майно перейшло у власність іншій особі. У жовтні 2011 року ухвалою Голосіївського районного суду КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» була витребувана копія договору купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2010 р., який посвідчений приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 6867 . Згідно запису в договорі купівлі-продажу, договір довічного утримання був зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.09.2010 р. за реєстровим номером 31483719 в книзі д. 1251-239. Таким чином до 13.09.2010 р. договір довічного утримання був неукладений, а відповідно майно, яке утримувала [PERSON] не мало правової підстави ( ст.210, 640 ЦК України). Позовна давність у відповідача за зустрічним позовом скінчилася 08.07.2010 р. і на цю дату відповідач не мав жодних прав на спадкове майно. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У квітні 2013 року [PERSON] (правонаступник [PERSON].) звернулася до суду з позовом, в якому просила суд зобов'язати [PERSON] передати їй квартиру [ADDRESS] та отримані доходи за ас користування; визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. В подальшому [PERSON] ( як правонаступник після [PERSON].) подав позовну заяву з доповненнями в якій просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.10.2010 р. посвідчений приватним нотаріусом Некриловим К.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 6867; визнати за правонаступником [PERSON], [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]; зобов'язати відповідача [PERSON] передати правонаступникові [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь правонаступника [PERSON], [PERSON] кошти за користування чужим майном з [INFO] р. по 06.10.2010 р. по ціні оренди однокімнатних квартир економ класу у Голосіївському районі м.Києва та стягнути на його користь судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.04.2015 року об'єднано в одне провадження цивільну справу № 752/21805/13-ц, провадження № 2/752/552/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, усунення від права на спадкування, визнання добросовісним набувачем за оплатним договором,та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно в порядку спадкування, та цивільну справу № 752/6766/13-ц, провадження № 2/752/1602/15 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та стягнення збитків. Присвоєно цивільній справі номер 752/6766/13-ц, провадження № 2/752/1602/15. В судовому засіданні позивач та її представник за первісним позовом заявлені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, заперечуючи проти задоволення зустрічних позовних вимог та позовних вимог [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та стягнення збитків. У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом проти задоволення первісних позовних вимог заперечував, посилаючись на безпідставність позовних вимог, а також зазначив про сплив позовної давності, у зв'язку з чим просив відмовити їх задоволенні та просив задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення зустрічного позову та просив задовольнити позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некрилов К.Ю. у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачається, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна, припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення. [PERSON] народилась [INFO]. В Свідоцтві про народження позивача її ім'я зазначено «[PERSON]». Відповідно до Свідоцтва про народження матір'ю [PERSON] є [PERSON]. Народження було зареєстровано Аркадіївецькою сільською радою Хмельницького району Хмельницької області. [PERSON], [INFO], уклала шлюб з [PERSON] [INFO] р., про що Відділом РАЦСУ Подільського району м. Києва видано відповідне Свідоцтво про шлюб. У шлюбі [PERSON] взяла прізвище «[PERSON]». [PERSON] - мати позивача - народилась [INFO] р. в с. Аркадіївці Хмельницького району Хмельницької області і її батьками були: [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] померла [INFO] [PERSON] народилась [INFO] р. в с.Аркадіївці Хмельницького району Хмельницької області і її батьками були:[PERSON], [PERSON]. [PERSON] [INFO] р. уклала шлюб з [PERSON] і у шлюбі взяла прізвище «[PERSON]». [PERSON] померла [INFO] р. Факт того, що [PERSON] є племінницею [PERSON] підтверджується зібраними у справі письмовими доказами, а також не оспорюється відповідачем. Крім того, зазначений факт знайшов своє підтвердження в ході розгляду Голосіївським районним судом м. Києва та Апеляційним судом м. Києва справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними заповіту та Договору довічного утримання, а отже на підставі ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Як встановлено судом, 25.02.2006 р. [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON], що був посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої державної нотаріальної контори м.КиєваМатвієнко Т.В.1, відповідно до якого заповідала їй все своє майно . 26.05.2006 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір довічного утримання, що був посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної конториМатвієнко Т.В.1, відповідно до умов якого [PERSON], передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. В ході розгляду справи було встановлено, що [PERSON] здійснювала догляд за [PERSON] до її смерті в зв'язку з її станом здоров'я. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Судом встановлено, що в серпні 2007 року, після смерті [PERSON], [PERSON] звернулась до Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про зняття заборони з квартири [ADDRESS]. 11 грудня 2007 року [PERSON] звернулася до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ( том 3 а.с. 36). У квітні 2008 р. [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про визнання договору довічного утримання та заповіту недійсними. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2008 року [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2011 р. позов було задоволено, визнано недійсними договір довічного утримання та заповіт, укладений [PERSON] в інтересах [PERSON] В силу ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначалось вище, квартира [ADDRESS] на час смерті [PERSON] не належала їй на праві власності, оскільки за Договором довічного утримання від 26.05.2006 р. була передана у власність [PERSON] Інше нерухоме майна, яке б належало померлій на день смерті, було відсутнє. Про наявність у померлої [PERSON] рухомого майна, крім речей домашнього вжитку, сторонам не було відомо. Під час прийому нотаріусМатвієнко Т.В.1 надала [PERSON] роз'яснення, що в зв'язку з відсутністю майна, яке входило до складу спадщини після смерті [PERSON], підстав для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини не має. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого Виконавчим комітетом Веселокутської сільської ради Таращанського району Київської області 13.12.2013 р. ( том 1 а.с. 102). Згідно свідоцтва про право на спадщину від 25 вересня 2014 року спадкоємцем майна [PERSON] є її син [PERSON] ( том 2 а.с. 86, 87). Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Судом встановлено, що на день смерті [PERSON] спадкоємці першої черги були відсутні. [PERSON] була спадкоємицею другої черги, оскільки була рідною сестрою померлої [PERSON]. До другої черги спадкоємців після смерті [PERSON] за правом представлення належить як [PERSON], яка є племінницею померлої, так і [PERSON] Згідно з ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно з спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України передбачено, що за заявою спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як зазначалось вище, [PERSON] не звернулась у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини, оскільки вважала себе власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору довічного утримання, а інше майно, яке б входило до складу спадщини, було відсутнє. З заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до Другої Київської державної нотаріальної контори звернулась її рідна сестра [PERSON] 11.12.2007 р., що підтверджується матеріалами спадкової справи. Під час звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і отримання Свідоцтва про право на спадщину відповідачу було відомо, що квартира, яка належала померлій, перейшла у власність [PERSON] на підставі Договору довічного утримання. [PERSON] не повідомила нотаріусу про наявність інших спадкоємців після смерті [PERSON] В подальшому, в квітні 2008 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання заповіту від 25.02.2006 р. та Договору довічного утримання від 26.05.2006 р. недійсними. Відповідно до рішення Апеляційного суду м.Києва від 21.03.2011 р. позов [PERSON] був задоволений, а заповіт, складений на ім'я [PERSON], та Договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON], були визнані недійсними. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Враховуючи викладене, оцінюючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними в ході судового розгляду справи, а тому підлягають задоволенню. Як роз'яснено у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно п. 5.2 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Наведені обставини повинні носити систематичність та тривалість їх здійснення за часом, крім того, спадкодавець має потребувати такої опіки, матеріального забезпечення, надання іншої допомоги, через, зокрема безпорадний тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Як роз'яснено у абзаці 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухвалою Голосіївського районного суду м Києва від 14.04.2016 року за клопотанням представника позивача за первісним позовом [PERSON] у справі призначено посмертну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України», а провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта. 19.09.2016 року до суду надійшов висновок комісійної посмертної судово-медичної експертизи № 182/16 від 14.09.2016 року. Згідно висновку комісійної посмертної судово-медичної експертизи № 182/16 від 14.09.2016 року вбачається, що [PERSON]. знаходилась з 1971 року під наглядом лікарів психіатрів з приводу «Травматической цереб-растении, ипохондрического синдрома». У 1972 р. гр. [PERSON] була визнана інвалідом II групи за основним діагнозом: «Травматическая церебрастения со стойкими истерическими реакциями», з 1977 року їй встановлювався діагноз: «Инволюционный параноид. Остаточные явления органического поражения ЦНС». Згідно з наданою медичною документацією з 1971 р. по 2007 р. гр. [PERSON] стояла на обліку у психо-неврологічному диспансері та регулярно оглядалася лікарями-психіатрами з приводу: «Астено-депрессивного синдрома. Инволюционного параноида. Церебросклероза со слабоумием». З 1975р. у гр. [PERSON] діагностувалося: «Атеросклеротический кардиосклероз. Хроническая коронарная недоста-точность 1 степени», з 1980р - «Цереброваскулярная недостаточность», а з 1995 року -«Трофические язвы левой голени. Вторичный лимфостаз. Лимфорея». У 1997 році гр. [PERSON] встановлювалися діагнози: «ИБС. Атеросклеротический кардиосклероз. ХНК II А. Трофическая язва правой голени», у 1999 році «Нейропатия нижних конечностей в результате метаболических процессов. Церебральный атеросклероз НА степени. ИБС атеросклеротический кардиосклероз, ХНК I», а у 2001 році - «Хронический артрозо-артрит коленных суставов в стадии нестойкой ремиссии. ИБС. Атеросклеротический кардиосклероз. Варикозное расширение вен голеней». У 2007 році гр. [PERSON] отримувала лікування з приводу; «атеросклероза сосудов нижних конечностей, трофические нарушения нижних конечностей. Универсальный атеросклероз, ЦАС, ДЭ ІІІ-ІУ ст. ИБС. Атеросклероз.» Згідно з свідоцтвом про смерть, [INFO] року гр. [PERSON] померла у віці 84 років. У [PERSON] з 1971 року мали місце ознаки порушення психічної діяльності, пов'язані з органічною патологією центральної нервової системи у вигляді церебрального атеросклерозу. У подальшому з 1995 року у гр. [PERSON] відмічалися прояви IV стадії (критичної ішемії) хронічної артеріальної недостатності у вигляді трофічних виразок нижніх кінцівок, що проявляється вираженими функціональними порушеннями рухової активності, а у 1997 році була діагностовано субкомпенсована хронічна серцева недостатність 2А ступеня (обумовлена хронічним кардіосклерозом), для якої є характерним симптоматика у вигляді задухи навіть при незначному фізичному навантаженні, серцебиття, тяжкість в правому підребір'ї, безсоння. Враховуючі дані матеріалів справи та представленої медичної документації, слід відмітити, що у гр. [PERSON] мала місце системна органічна патологія судинної системи з тривалим хронічним прогресивно-рецидивуючим перебігом, яка викликала функціональні порушеннями в організмі: недостатність кровообігу в судинах головного мозку, хронічну серцеву недостатність, хронічну артеріальну недостатність. Внаслідок ураження судин головного мозку, у гр. [PERSON] виникли психо-неврологічні порушення, які характеризувалися психо-органічним синдромом, що супроводжувалися зниженням контролю емоційного стану, погіршенням когнітивних та інтелектуально-мнестичних функцій (здатність сприймати, розуміти, передавати, запам'ятовувати та використовувати зовнішню інформацію) й призвели до її дезадаптації у повсякденному житті. А ураження серцево-судинної системи, з проявами патології коронарних судин серця та судин нижніх кінцівок значно обтяжувало загальний стан гр. [PERSON] внаслідок вираженого зниження фізичної активності на фоні наявних порушень психічної діяльності. Виходячи з вищевикладеного, необхідно вказати, що з 2002 по 2007 рік наявність вищезазначеної тяжкої хронічної психо-соматичної патології суттєво впливало на стан здоров'я гр. [PERSON], значно обмежувало її життєдіяльність та спроможність своїми силами забезпечувати власні потреби й викликала необхідність постійного стороннього догляду та медичної допомоги, «в тому числі, але не виключно особою, яка мала навики надання первинної медичної допомоги». Таким чином, слід вважати, що з 2002 по 2007 рік, стан здоров'я гр. [PERSON] зумовлений її віком та наявними тяжкими хворобами, відповідав критеріям «безпорадного стану», визначеним в п.6 Постанови № 7 Пленуму Верхового Суду України від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», як «стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування». У ході розгляду справи судом безспірно встановлено обставини того, що [PERSON] з 2002 року до дня смерті через тяжку хронічну психо-соматичну патологію потребувала постійного стороннього догляду та медичної допомоги. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], суду показала, що являється сусідкою [PERSON], та проживає в сусідньому під'їзді, останній раз бачила [PERSON] в 2006 році, однак остання самостійно не пересувалась, потребувала по сторонньої допомоги, зазначила, що стосунки між ними були добрі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що у 2006 році разом з [PERSON] приїздили в м. Києва, та заїжджали до [PERSON], де бачив стареньку жінку, як виявилось це була тітка [PERSON] - [PERSON] Свідок [PERSON] допитаний у судовому засіданні пояснив суду, що останній раз бачив [PERSON] у 2006 році, зазначив, що були хворі ноги, догляд здійснювала за нею [PERSON] Зазначив також про те, що також являється родичем [PERSON], однак відмовився від спадщини. Також декілька разів був в 1992 році віддував [PERSON], стан здоров'я був задовільний, відхилень не спостерігав. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], являється сусідкою [PERSON], зазначала про те, що бачила як [PERSON] ходила на прогулянки з [PERSON] Також спілкувалась з [PERSON], остання зазначила, що в неї є сестра, однак вона її не провідує, про рідних нічого більше не розказувала. Також зазначила, що до [PERSON] приходила медсестра з поліклініки, оскільки в останньої були рани по ногах. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], зазначила про те, що з 1978 року проживала по сусідству з [PERSON] та знає, що [PERSON] доглядає за останньою. [PERSON] померла в 2007 році після Нового року у [PERSON] на [ADDRESS] Зазначила про те, що спілкувалася з [PERSON] та остання говорила, що нікому не потрібна, ні сестрі, ні племіннику. Похоронами [PERSON] займалась [PERSON] Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], зазначила про те, що кожного місяця відвідувала [PERSON], оскільки приносила їй пенсію та бачила кілька разів соціального працівника, бачила саме що [PERSON] робила перев'язки. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] зазначив, про те що у 2007 році померла тітка [PERSON] Останній раз її бачив в 1995 році. В останні роки тітка потребувала догляду, і догляд здійснювала [PERSON] Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], суду показав, що в 2000 році стан здоров'я [PERSON] був важкий та потребувала сторонньої допомоги, не працювала. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], суду показала, що являється дружиною [PERSON] [PERSON] знала з 1977 року, на той час була психічно хвора. Фізичний стан був нормальний. З своїм чоловіком відвідували часто, купували продукту харчування, меблі. З 1980 року на вулицю самостійно не виходила, за продуктами не виходила. Свідок [PERSON] допитаний у судовому засіданні, приходив до [PERSON] якості лікаря та зазначив, що остання потребувала сторонньої допомоги. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Отже, оцінюючи наведені вище докази в їх сукупності, судом встановлено, що [PERSON] тривалий час перебувала у безпорадному стані, що зумовлений тяжкими хворобами, внаслідок чого вона не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, при цьому позивач весь цей час опікувалась, матеріально забезпечувала та надавала всіляку допомогу спадкодавцеві. Частиною 5 ст. 1224 ЦК України (в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Свою позицію щодо ухилення [PERSON] від надання допомоги померлій [PERSON], сторона позивача акає ґрунтує на ст. 267 ч. 2 СК України. За змістом положень ч. 2 ст. 267 СК України, в редакції на момент спірних правовідносин, Повнолітні брати і сестри зобов'язані утримувати непрацездатних повнолітніх братів і сестер, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони не мають чоловіка, дружини, батьків або повнолітніх дочки, сина, за умови, що повнолітні брати та сестри можуть надавати матеріальну допомогу. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечувати умови свого життя, потребує стороннього догляду допомоги та піклування. При встановлені факту ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Тобто, для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку її надання. При цьому, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Таким чином, ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналізуючи зміст ч. 5 ст. 1224 ЦК України, з урахуванням узагальнення судової практики в справах про спадкування, що закріплено в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16 травня 2013 року за N 24-753/0/4-13, що рішення про усунення від права на спадкування за законом приймається лише у тому випадку, коли мають значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Відповідно до ст. ст. 212, 213 ЦПК України рішення ґрунтується на досліджених наявних в справі доказів. Письмовими доказами, наявними у матеріалах цивільної справи, дослідженими судом у їх сукупності, підтверджуються наступні обставини. Померла [PERSON] народилась у 1923 році. Померла [PERSON] народилась у 1929 році. [PERSON] за життя постійно мешкала одна за адресою: [ADDRESS] що стверджується довідками селищної ради та заявами, складеними від імені [PERSON] до нотаріальної контори (т. 1 а.с. 94,101) Аналізуючи викладене, суд надходить до висновку про те, що і спадкодавець [PERSON], і спадкоємець [PERSON] були особами похилого віку, на момент смерті спадкодавця [PERSON], спадкоємцю [PERSON] було 78 років. Суд також враховує і те, що спадкоємець і спадкодавець не проживали в одному населеному пункті (м. Києві). Позивачем [PERSON] не надано належних доказів, а матеріали цивільної справи їх не містять, які б доводили наявність обставин, окрім перебування спадкодавця [PERSON] у безпорадному стані, що є доведеним в ході розгляду справи, також і наявність інших обставин у сукупності, а саме, що спадкоємець [PERSON] ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві [PERSON], а також могла її надавати. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст. 58,59 ЦПК України, існування у сукупності обставин, передбачених ст. 1224 ЦК України, за наявності яких закон пов'язує можливість усунення від права на спадкування за законом. А тому, у задоволенні позовної вимоги про усунення відповідача від права на спадкування після смерті [PERSON] слід відмовити. Крім того, на думку суду, факт здійснення [PERSON] догляду за померлою [PERSON], не є беззаперечним доказом постійного проживання (однією сім'ю) [PERSON] і [PERSON] на час смерті останньої, тобто на час відкриття спадщини. Доказів саме постійного проживання (однією сім'єю) [PERSON] та [PERSON] на момент відкриття спадщини матеріали цивільної справи не містять. В частині позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.10.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Некриловим К.Ю., витребування вказаного майна з володіння [PERSON] та стягнення збитків, суд виходить з наступного. 6 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. за реєстровим номером 6867 (т. 1 а.с. 9). На момент укладення вказаного вище договору, [PERSON] була власником зазначеної квартири на підставі договору довічного утримання, посвідченого 26.05.2006 року. В подальшому рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.03.2011 року вказаний договір довічного утримання від 26.05.2006 року визнано недійсним. Позивач за зустрічним та об'єднаним позовом [PERSON] просить визнати вказаний договір купівлі-продажу недійсним та витребувати вказану вище квартиру на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України, а також визнати право власності на спірну квартиру за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. Згідно роз'яснень, наданих у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого сулу України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Матеріалами справи стверджується, що спадкодавець [PERSON] за своїм волевиявленням на підставі договору довічного утримання у травні 2006 року передала право володіння та розпорядження спірною квартирою [PERSON] і до моменту смерті (липня 2007 року) не зверталась до останньої з вимогами про розірвання договору, внаслідок його невиконання, або до суду про визнання договору недійсним, а тому спірна квартира вибула з володіння [PERSON] за її волевиявленням. Протилежне в ході розгляду справи суду не доведено. У зв'язку із чим позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна не підлягають задоволенню. З урахуванням вказаних обставин, відсутні у суду передбачені законом підстави і для визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру в порядку спадкування. В частині позовних вимог про відшкодування збитків, суд виходить з наступного. Частиною другою статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). В ході розгляду справи [PERSON] не доведено факту порушення його права та завдання останньому збитків в розумінні ст. 22 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене та оцінюючи у сукупності вказані обставини, суд надходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] в частині встановлення факту родинних відносин, а саме, що [PERSON], [INFO], є рідною племінницею [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року, у іншій частині позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Також, суд надходить до висновку про відсутність для задоволення позовних вимог [PERSON] за зустрічним та об'єднаним позовами.

Outcome: partial