Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Вимоги позивача та доводи на їх обгрунтування Позивач подала до Арбузинського районного суду Миколаївської області позов, яким висунула вимоги про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітніх дітей та суми на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Зокрема, позовні вимоги обгрунтувала тим, що від шлюбу з відповідачем має двох неповнолітніх дітей, які наразі проживають разом з нею та перебувають на її утриманні, оскільки відповідач проживає окремо, участі у матеріальному забезпеченні сім`ї не приймає. Тож, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх сина [PERSON] та доньки [PERSON] у розмірі 1/2 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімумів для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. А також стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмір 1/6 частки усіх видів його заробітку щомісячно до досягнення донькою [PERSON] трирічного віку, тобто до [INFO] , починаючи з дня пред`явлення позову. Процесуальні дії у справі Провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2019 року, розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 27 травня 2019 року судом витребувано докази за власною ініціативою у порядку ч.2 ст. 13 ЦПК України, позаяк, це було необхідно для захисту прав та інтересів малолітньої дитини, які долучено до матеріалів цивільного провадження. Позиція сторін Позивач в судове засідання не з`явилась, про його дату, час і місце повідомлена належно, надала заяву, якою просила розглянути справу за її відсутності та висловила позицію про підтримання своїх вимог. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання також не прибув, про його дату, час і місце повідомлявся належно неодноразово, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, причин неявки не зазначив, При цьому, відповідач будь - яких заяв, у тому числі й по суті справи, або ж клопотань до суду не направляв, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач неодноразово повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, відзив на позов не подав, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи, що підтверджується відповідною заявою його представника. При цьому, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин з посиланням на докази, а також оцінка аргументів, наведених позивачем У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, дослідивши надані йому докази та оцінивши їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні доказів, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини і зробив такі висновки. В судовому засіданні установлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 10 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис № 34. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] ( а.с. 6) та [PERSON] , [INFO] ( а.с. 7). Наразі діти проживають разом із позивачкою ( а.с. 8). Між тим, стаття 180 СК України установлює обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок, виходячи із аналізу вказаної правової норми, стосується обох батьків. При цьому, способи виконання батьками цього обов`язку визначаються за домовленістю між ними, а за домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі ( ч.1,2 ст. 181 СК України). Та у цьому випадку, суд не установив наявності між сторонами домовленості щодо способів утримання їх спільної дитини, чи то у грошовій, чи то у натуральній формі, що прямо випливає із змісту позовної заяви. За такого, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормою ч.3 ст. 181 СК України, згідно якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка ж від заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом ( ч.1 ст. 183 СК України). Тож, виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, слідує, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину/дітей той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Та у будь - якому випадку при визначення розміру аліментів суд ураховує обставини, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України. Тому у цьому аспекті суд бере до уваги вік, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, який, зокрема, останній а Арбузинській ЦРЛ на лікуванні не перебуває, нерухомого майна на правах володіння не має, не є учасником виконавчих проваджень, має автомобіль марки ЗАЗ 110307 12000, д/н [NUMBER] , пенсійні виплати не отримує. А як наслідок, з урахуванням викладеного, з огляду на обов`язок відповідача утримувати свою дитину, суд приходить до висновку, що він має сплачувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх дітей, та оскільки сторони добровільно не дійшли згоди про утримання сина, то розмір аліментів повинен визначити суд. У цьому контексті, суд виходив із того, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ч.2 ст. 182 СК України). А відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789- ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Тож, інтереси та потреби дитини превалюють у даному, конкретному випадку, а той факт, що відповідач не працює і не має доходів, не може бути для суду переконливим аргументом у бік вкрай значного зменшення розміру аліментів або взагалі відмови у їх стягненні. Суд, при цьому, зважає ще й на те, що відповідач не є учасником виконавчих проваджень, перебуває у працездатному віці, володіє транспортним засобом, у той час, як повинен нести відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку своїх дітей. Між тим, суд, у контексті установлених ним фактичних обставин, із числа тих, що регламентовані ч.1 ст. 182 СК України, приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), а тому, у цій частині вимога підлягає частковому задоволенню. При цьому, суд виходив із того, що у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. А матеріальний же стан позивача не впливає на право отримувати аліменти на утримання дитини та визначення їх розміру, позаяк, суд враховує спроможність платника у кожному конкретному випадку, у той час, обов`язок утримувати дитину стосується обох батьків і звертає увагу на те, що аліменти мають чітко визначене цільове призначення щодо задоволення потреб дитини і їх розмір жодним чином не може ставитись у залежність від доходу того з батьків, з ким проживає дитина. Суд, крім того, не установив жодної із обставин, що передбачені ст. 188 СК України. До того ж, за правилами ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду із дня пред`явлення позову, а тому у цій ситуації їх слід стягувати з 28 березня 2019 року, тобто з дня пред`явлення позову до суду та згідно п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Стосовно ж вимоги про стягнення коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, то суд виходить із такого. Відповідно до ч.2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу ( ч.4 ст. 84 СК України). Тож, ураховуючи те, що відповідач перебуває у працездатному віці, володіє транспортним засобом, то суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні вимоги про стягнення із нього коштів на утримання дружини. Зокрема, суд установив наявність усіх передумов, за яких норма ч.2 ст. 84 СК України може бути застосована, як то, позивач є дружиною відповідача, діти проживають разом з нею, і при цьому, її матеріальне становище не має значення, а так само і те, чи вона працює. До того ж, суд не установив будь - яких даних, які б свідчили про неспроможність відповідача утримувати дружину. Тобто, вимога про стягнення коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку підлягає до задоволення у розміні, що заявлений позивачем, а саме : 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Як наслідок, у цілому, позов підлягає частковому задоволенню, а саме : на утримання дітей з відповідача слід стягнути аліментів у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу), а на утримання дружини - у розмірі 1/6 частки. Суд, однак, звертає увагу на те, що СК України не передбачає стягнення коштів на утримання дружини з дня пред`явлення позову. Така норма регулює початок стягнення аліментів на утримання дитини/дітей, а не дружини. А тому у цій частині частку заробітку з відповідача на утримання дружини слід стягувати з дня набрання цим рішенням законної сили. При цьому, аліменти у такому розмірі належить стягувати з відповідача на дітей - до досягнення найстаршою дитиною повноліття, а на дружину - до досягнення найменшою дитиною трьох років. Щодо розподілу судових витрат На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. Тож, у цьому випадку, з урахуванням часткового задоволення позову, він підлягає розподілу за правилами ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, має бути покладений на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи дане питання, суд виходив із положень ст. 176 ЦПК України щодо ціни позову, а також із того, що згідно ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" він не може бути меншим, аніж 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на сьогоднішній день становить 768, 40 грн. З цих мотивів,

Outcome: partial