Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАН» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 23.03.2018 р. був звільнений з ТОВ «НАН» з посади директора по виробництву, за угодою сторін. Останнім робочим днем відповідно до наказу та запису в трудовій книжці є 23.03.2018 р. Розмір місячної заробітної плати на дату звільнення становив 15003,19 гривень на місяць. Позивач посилається на те, що заробітна плата за лютий 2018 року була перерахована в розмірі 3220 гривень 02.03.2018 р. та в розмірі 5508 гривень 20.04.2018 . Заборгованість відповідача по заробітній платі за лютий 2018 р. становить 6274,59 гривень. Також позивач зазначає, що йому не була виплачена заробітна плата за 16 відпрацьованих робочих днів в розмірі 11431 гривня, компенсація за невикористану відпустку в розмірі 3000 гривень. Станом на 04.05.2018 р. заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку становить 20705,59 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку. Крім того, на підставі положень ст. 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30006,48 гривень. Посилаючись на порушення його прав з боку відповідача, що призвели до завдання моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначаючи на те, що позивач був звільнений 23.03.2018, до зміни директора Товариства, яка відбулась 28.03.2018 р. Після звільнення позивач будь-яких претензій з приводу невиплати заробітної плати не заявляв, що свідчить про намір заволодіти коштами Товариства. Крім того, представник відповідача зазначив, що відповідно до штатного розкладу розмір заробітної плати позивача становив 4000 гривень. Зазначені дані також подавались до контролюючих органів про сплату Товариством податків з доходів фізичних осіб. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.11.2017 р. [PERSON] був зарахований на посаду засупника директора по виробництву з визначенням посадового окладу в розмірі 15000 гривень. 23.03.2018 р. [PERSON] був звільнений з посади заступника директора по виробництву за згодою сторін відповідно до ст.36 КЗпП України. Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Зазначені положення закріплені також ст.24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу положень ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що відповідач при звільненні позивача не виплатив йому заборгованість по заробітній платі за лютий 2018 р. в розмірі 6274,59 гривень, заробітну плату з 16 фактично відпрацьованих робочих днів за березень 2018 року в розмірі 11431 гривня. Зазначені обставини не спростовані відповідачем. При визначенні розміру заробітної плати, суд виходить із розміру заробітної плати, визначеної в наказі про призначення на посаду, оскільки саме умовами трудового договору визначається розмір оплати праці, а не штатним розписом, на що посилався відповідач. Крім того, як вбачається з наданих виписок по особовому рахунку позивача в ПАТ КБ «ПриватБанк», саме виходячи з цього розміру позивачу була виплачена заробітна плата за грудень 2017 р. та січень 2018 р. Відомості, що відображені у звітності про суми нарахованої заробітної плати та суми нарахованого єдиного внесну на загальнообов»язкове державне соціальне страхування, де розмір заробітної плати позивача складав 4000 гривні не може свідчити про розмір заробітної плати, встановленої в трудовому договорі, а свідчить про порушення законодавства при стягненні ЄСВ, З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов»язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній плати за лютий-березень 2018 р. підлягають задоволенню, а з відповідача стягненню заборгованість в розмірі 20705,59 гривень. Також підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30006,48 гривень. Даний розрахунок проведений позивачем відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України № 100, не спростований відповідачем, а тому може бути прийнятий до уваги. Не підлягають, на думку суду, задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди. На підставі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з»ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з»ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надано суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, зміну способу його життя внаслідок затримки відповідачем розрахунку при звільненні. Також позивачем не надано доказів і не обґрунтовано при зверненні до суду, з чого він виходив визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 5000 гривень. В зв»язку з необґрунтованістю і не доведеністю вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial