Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду звернулась [PERSON] з позовом до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» про визнання протиправним та скасування наказу №24-к від 28.01.2016року про звільнення, поновлення її на посаді начальника житлово-експлуатаційної дільниці КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди в сумі 5000грн.. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що з 04.05.20111року вона працювала у відповідача на посаді начальника житлово-експлуатаційної дільниці. 09.11.2015року відповідач видав наказ №131 про скорочення штату працівників. Яким було скорочено посаду- начальника житлово-експлуатаційної дільниці. З 01.12.2015року по 18.01.2016року вона перебувала у щорічній відпустці, а в останній день відпустки захворіла та перебувала на лікарняному до 27.01.2016року, у звязку з чим щорічну відпустку було продовжено на один день, тобто 28.01.2016року. Однак всупереч вимогам ст.11 ЗУ «Про відпустки» , ст. 40 ч.3 КЗпП України, її було звільнено у період перебування у відпустці. Зазначена обставина є підставою для визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення та поновлення на роботі а також стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Окрім того протиправними діями відповідача їй завдана моральна шкода, оскільки вона перенесла стрес, позбавилась роботи та погіршилось її матеріальне становище. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги підтримали навели аналогічні доводи. Відповідач- КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» , вимоги не визнав вважаючи оскаржуваний наказ обґрунтованим. При цьому послався на те, що позивачка перебуваючи у відпустці в останній її день 18.01.2016року захворіла, ця обставина була підставою для видання наказу №13к від 18.01.2016року про поновлення дії наказу №131 від 09.11.2015року та термін відпустки продовжено на один день і визначено вважати днем звільнення останній день відпустки, тобто 28.01.2016року. що відповідає вимогам ст.3 ЗУ «Про відпустки». Оскільки звільнення позивача відбулось із дотриманням вимог діючого законодавства, вважає також відсутніми підстави для відшкодування моральної шкоди. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 233 КЗпП України\~визначено випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі:\~\~\~\~\~розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Як вбачається з матеріалів справи, наказ про звільнення [PERSON] було видано 28.01.2016року. Трудову книжку при звільненні позивачці було видано було видано 29.01.2016року. Із позовом позивачка звернулась до суду 26.02.2016року, оскільки хоча позов зареєстровано 03.03.2016року. його було направлено до суду поштою та на конверті міститься штамп поштового відділення про прийняття пошти и саме 26.02.2016року. За таких обставин слід вважати , що позов подано в межах передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду. Судом встановлено, що позивачка наказом №120-к від 04.05.2011року прийнята на роботу до КП «Сервіскомуненерго». Наказом №56-к від 29.02.2012року переведена на посаду начальника житлово-експлуатаційної дільниці. (а.с.3) Наказом директора КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» №131 від 09.11.2015року у звязку з необхідністю скорочення витрат на заробітну платню та оптимізацію штатної структури, прийнято рішення про скорочення з 18.01.2016року посади начальника дільниці-1 одиниця.(а.с.4) Відповідно до штатного розпису на час видання зазначеного наказу, в структурі житлово-експлуатаційної дільниці була одна посада начальника зазначеної дільниці.(а.с.44-49) Статтею 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у\~пунктах 1,\~2\~і\~6\~цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Статтею 49-2 КЗпП України передбачено порядок вивільнення працівників, яким передбачено що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до\~статті 48\~Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Позивач , як на підставу своїх вимог про незаконність наказу про звільнення. послалась на те, що наказ №24к від 28.01.2016року було видано в день. колди вона перебувала у відпустці, оскільки відпустку продовжено у звязку з перебуванням на лікарняному і останнім днем її відпустки був саме день видання наказу, тобто 28.01.2016року. Тобто її звільнення відбулось з порушенням вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до розяснень наданих в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992року з наступними змінами, - при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Як зазначено вище, підставою звільнення [PERSON] наказом №24-к від 28.01.2016року є скорочення штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України) (а.с.12) Стосовно доводів позивача про незаконність звільнення у звязку з порушенням вимог ч.3 ст.40 КЗпП України суд приходить до переконання, що такі доводи є слушними. В суді встановлено, що після видання наказу №131 від 09.11.2015року про скорочення штатної одиниці- начальника дільниці, яку обіймала [PERSON], наказом №7470 від 21.12.2015року за заявою [PERSON], останній було надано частково щорічну відпустку на період з 04.01.2016року по 18.01.2016року (а.с.35) В останній день відпустки 18.01.2016року позивачка захворіла та перебувала на лікарняному з 18.01.2016року по 27 .01.2016року включно. (а.с.36) Наказом №13к від 18.01.2016року , відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України продовжено строк дії наказу №131 від 09.11.2015року «Про скорочення штату працівників» [PERSON], захворівшої під час перебування її у відпустці до відновлення її працездатності. Після виходу з лікарняного продовжено на один календарний день. Датою звільнення за скороченням штату, вважати останній день відпустки.(а.с.34) Наказом №24к від 28.01.2016року [PERSON] звільнена за скороченням штату на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. (а.с.12) Статтею 11 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Таким чином [PERSON] обґрунтовано було продовжено строк відпустки на один день, враховуючи перебування її на лікарняному 18.01.2016року, тобто останнім днем відпустки позивачки було 28 січня 2016 року. ЗУ «Про відпустки» (ст.3) передбачає, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Саме на це наголошує відповідач, заперечуючи проти позову. Суд однак з такими доводами погодитись не може. Аналіз наведено норми закону дає підстави дійти висновку, що зазначена норма застосовується в разі надання відпустки працівнику з наступним звільненням. В нашому випадку на час видання наказу № №7470 від 21.12.2015року про надання [PERSON] відпустки, ніякого наказу про звільнення останньої не було, зазначене питання було вирішено лише 28.01.2016року наказом №24к.( а.с.35) Тобто на час звернення позивача із заявою про надання відпустки та видання наказу №4770 від 21.12.2015року про надання відпустки з 04.01.2016року по 18.01.2016року, рішення відповідним органом про звільнення позивача не приймалось. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України зазначений час ( з моменту прийняття рішення про скорочення штату два місяці), як гарантія трудових право робітника передбачається для працевлаштування працівника. Тому положення ст.3 ЗУ «Про відпустки» не може застосовуватись в даному випадку. При цьому встановлено, що [PERSON] була звільнена саме під час перебування у відпустці 28 січня 2016року. Саме таке обмеження для випадку звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, передбачено ч.3 зазначеної норми. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992року. Окрім того перевіряючи законність звільнення [PERSON]., суд перевіряє і дотримання відповідачем вимог передбачених ст. 49-2 КЗпП України. В суді встановлено, що [PERSON] повідомлялась про наступне вивільнення у звязку із скороченням штату працівників та їй було запропоновано одну вакантну посаду двірника на підприємстві. У звязку з відмовою підпису зазначеного повідомлення, складено акт від 17.11.2015року (а.с.106-107) Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті\~40, частини третьої статті\~49-2\~КЗпП України\~щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Разом з тим в суді встановлено, що у двомісячний термін, що передбачений законом для працевлаштування працівника при скороченні штату, у відповідача були і інші вакантні посади, крім двірника, посада якого пропонувалась позивачці. Так відповідно до довідки про наявність вакансій за період з 09.11.2015року по 28.01.2016року у КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго» мались вакантні посади: двірника, тракториста, слюсаря сантехніка 3 разряду, слюсаря ремонтника 6 разряду. Разом з тим в суді встановлено, що зазначені вакантні посади [PERSON] не пропонувались. При цьому відповідачем не надано доказів і того, що позивачка не могла виконувати роботу за цими посадами з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду, тощо. Наведені обставини свідчать про порушення відповідачем встановленого порядку звільнення працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а тому є порушенням прав та гарантій позивача, які підлягають захисту. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України\~\~від 8 лютого 1995 року № 100 Відповідно до затвердженого Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Враховуючи викладене та встановлені обставини, суд приходить до переконання, що часом вимушеного прогулу слід визнати час з 29 січня 2016року по день ухвалення судом рішення. При цьому суд враховує пояснення позивача стосовно того, що день видання наказу про звільнення 28 січня, який був останнім днем відпустки було оплачено при наданні відпустки. Таким чином з довідки про заробітну плату [PERSON], табелів обліку робочого часу, встановлено, що при пятиденній робочій неділі, в грудні 2015року позивачка не працювала перебуваючи у відпустці. Тобто два місяці, що передують звільненню для обчислення середньої заробітної плати слід визначити - листопад та жовтень 2015року. Відповідно до табелів обліку робочого часу, у листопаді 2015року [PERSON] працювала 6 днів. У жовтні 2015року - 21 день. У жовтні їй нараховано заробітної плати 4475,36грн.( заробітна плата 4469грн.; 6,36грн.-компенсація втрати частки заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати), у листопаді 3833,62грн., з яких 1276,86грн. заробітна плата, 3833,62грн. допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.(а.с., 17, 37, 97) Відповідно до п.4 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995року, При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Таким чином здійснюючи вирахування за формулою визначеною Постановою КМУ №100 від 08.02.1995року, встановлено, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 307грн.74коп.(4469,00 + 1276,86: 27= 212,81 грн.. ) Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу становить- 76 дні. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу становить- 16173,56грн.(212,81 х 76) Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Свої вимоги в цій частині, позивачка обгрунтувала тим, що вона позбавилась роботи з вини відповідача, що погіршило її матеріальне становище. Вона вимушена була обмежити себе у придбанні продуктів харчування, ліків, одягу. Перебуває у пригніченому стані. В суді встановлено, що порушення прав позивача мало місто. На думку суду , встановлене порушення призвело до моральних страждань, а тому підстави для відшкодування моральної шкоди є. Разом з тим відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи встановлені у справі обставини, тривалість встановленого порушення, суд вважає достатнім та справедливим для відшкодування моральної шкоду буде сума в розмірі 1000грн.. В решті зазначених вимог слід відмовити. Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, судові витрати позивача за надання правової допомоги адвоката в сумі 3000грн.(а.с.52) підлягають стягненню з відповідача. Також з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 551,20грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial