Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-30 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], [PERSON], яким просив стягнути з них у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №DN81AR22140302 від 27 грудня 2007 року у розмірі 539282 гривні 67 копійок. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 31 грудня 2015 року, позовні вимоги до [PERSON] та [PERSON] були роз`єднані. Вимоги позивача до [PERSON] про стягнення боргу у солідарному порядку, через подання останнім зустрічного позову до банку про визнання недійсним договору поруки, заперечень та клопотань, у тому числі щодо призначення графологічної експертизи, стали предметом розгляду іншої справи. А в цій справі суд розглядає вимоги банку про стягнення боргу з [PERSON], як основного боржника за кредитним договором. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 31 грудня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не зявились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 11 грудня 2015 року та 31 грудня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом надання кредиту. А відповідач свої зобов`язання по його поверненню, сплаті процентів та комісій у строки, встановлені договором не виконав. Тому у банка виникло право вимоги сплати цих платежів з відповідача. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення пені за невиконання грошових зобовязань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і її. На основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Двадцять сьомого грудня 2007 року, [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) та закрите акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (код ЄДРПОУ: 14360570) уклали кредитний договір №DN81AR22140302 від 27 грудня 2007 року (а.с.12-14,17,19,21,22). За вказаним договором, банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит у сумі 172821 гривня 68 копійок, строком з 27 грудня 2007 року по 26 грудня 2014 року включно, на наступні цілі: 112492 гривень на купівлю автомобіля; 34 гривні для сплати за реєстрацію предмета застави; 6412 гривень 04 копійки на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №DN81AR22140302 від 27 грудня 2007 року; 8999 гривень 36 копійок для сплати винагороди за надання фінансового інструменту; 44884 гривні 28 копійок для сплати страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктом 2.1.3.,2.2.7. даного договору, а [PERSON] взяла на себе зобов`язання у строки, встановлені цим договором, повернути кредит, сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а також комісійні винагороди (комісії) у вигляді щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту шляхом сплати кожного місяця, з 24 по 28 число кожного місяця, платежу у розмірі 2746 гривень 02 копійки (а.с.12-14). Взяті на себе зобов`язання щодо надання кредиту банк виконав (а.с.5,15). Сімнадцятого липня 2009 року, у звязку із зміною типу та найменування, публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК, як правонаступник закритого акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, отримало нове свідоцтво про державну реєстрацію (а.с.19,21,22). Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 02 грудня 2011 року з [PERSON] за кредитним договором №DN81AR22140302 від 27 грудня 2007 року була стягнута заборгованість станом на 07 вересня 2011 року у розмірі 332559 гривень 26 копійок, яка складалась з наступного: 140113 гривень 32 копійки заборгованість за кредитом; 59151 гривня 52 копійок заборгованість з по процентам за користування кредитом; 22344 гривні 61 копійка заборгованість по комісії (а.с.5). А 25 вересня 2015 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк ПРИВАТБАНК звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким просив стягнути з неї заборгованість, що виникла за кредитним договором №DN81AR22140302 від 27 грудня 2007 року, станом на 22 липня 2015 року, у розмірі 539282 гривні 67 копійок, через невиконання нею взятих на себе зобов`язань (а.с.3-4). Із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством комерційний банк ПРИВАТБАНК та [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування, комісії та неустойки. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. А користуючись положеннями статті 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Із встановлених судом обставин вбачається, що позивач та відповідач 27 грудня 2007 року уклали договір саме про надання споживчого кредиту. За яким, банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит у сумі 172821 гривня 68 копійок, строком з 27 грудня 2007 року по 26 грудня 2014 року включно, на наступні цілі: 112492 гривень на купівлю автомобіля; 34 гривні для сплати за реєстрацію предмета застави; 6412 гривень 04 копійки на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №DN81AR22140302 від 27 грудня 2007 року; 8999 гривень 36 копійок для сплати винагороди за надання фінансового інструменту; 44884 гривні 28 копійок для сплати страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених пунктом 2.1.3.,2.2.7. даного договору (а.с.12-14). І свої зобов`язання банк виконав (а.с.5,15). Перевіряючи виконання зобов`язання відповідачем суд виходить з наступного: З огляду на положення частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивач та відповідач, як сторони кредитного договору встановили, що кредит надається позивачем строком з 27 грудня 2007 року по 26 грудня 2014 року включно, при цьому [PERSON] взяла на себе зобов`язання у строки, встановлені цим договором, повернути кредит, сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а також комісійні винагороди (комісії) у вигляді щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту шляхом сплати кожного місяця, з 24 по 28 число кожного місяця, платежу у розмірі 2746 гривень 02 копійки (а.с.12-14). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитним договором №DN81AR22140302 від 27 грудня 2007 року (а.с.6-8), відповідач, як позичальник, взяті на себе зобовязання належним чином не виконала. У звязку з чим, у неї утворилась заборгованість в розмірі 871841 гривня 93 копійок, яка станом на 22 липня 2015 року складається з: 150795 гривень 31 копійка - заборгованість за кредитом; 87133 гривні 89 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 39616 гривень 24 копійки заборгованість по комісії. Однак, суд враховує те, що рішенням від 02 грудня 2011 року Рубіжанським міським судом Луганської області з [PERSON] за цим же договором вже була стягнута заборгованість станом на 07 вересня 2011 року у розмірі 332559 гривень 26 копійок, яка складалась з наступного: 140113 гривень 32 копійки заборгованість за кредитом; 59151 гривня 52 копійок заборгованість з по процентам за користування кредитом; 22344 гривні 61 копійка заборгованість по комісії. Тому, суд не може допустити стягнення з [PERSON] такої заборгованості, яка б включала в себе частину заборгованості вже присудженої судом. Отже, з метою недопущення безпідставного стягнення однієї й тієї ж суми боргу, присудженню на користь позивача підлягає заборгованість у розмірі 55935 гривень 99 копійок, та яка складається з наступного: 10681 гривня 99 копійок - заборгованість за кредитом (оскільки із загальної суми боргу у розмірі 150795 гривень 31 копійка слід вирахувати присуджену судом раніше суму в розмірі 140113 гривень 32 копійки); 27982 гривні 37 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом (оскільки із загальної суми боргу у розмірі 87133 гривні 89 копійок слід вирахувати присуджену судом раніше суму в розмірі 59151 гривня 52 копійки); 17271 гривня 63 копійки заборгованість по комісії (оскільки із загальної суми боргу у розмірі 39616 гривень 24 копійки слід вирахувати присуджену судом раніше суму в розмірі 22344 гривні 61 копійка). Тож, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобовязання у вигляді повернення кредиту, сплати процентів та комісії на підставі кредитного договору, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобовязанні, на отримання від відповідача, як боржника, наданого йому кредиту, сплати процентів та комісії у вказаному вище розмірі. А тому, матеріально-правову вимогу позивача до [PERSON] про стягнення з неї наступної заборгованості: 10681 гривня 99 копійок - заборгованість за кредитом; 27982 гривні 37 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 17271 гривня 63 копійки заборгованість по комісії, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, позивач та відповідач у кредитному договорі встановили, що у випадку порушення позичальником зобов`язання із сплати кредиту чи процентів, чи комісії у вигляді щомісячної винагороди, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (а.с.12-14). Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитним договором №DN81AR22140302 від 27 грудня 2007 року (а.с.12-14), належним чином свої зобов`язання вона не виконала, у тому числі допустила прострочки платежів. У звязку з чим, банк використав своє право на нарахування пені та заявив на підставі умов договору до стягнення 594296 гривень 49 копійок. Перевіряючи наявність підстав для присудження на користь банку вказаних грошових коштів у вигляді пені, суд виходить з наступного. По-перше. Повна сума заявленої позивачем пені не може бути присуджена судом до стягнення, оскільки частина пені, зокрема у розмірі 110949 гривень 81 копійка вже була присуджена судом раніше. По-друге. Відповідно до положень частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Разом з цим, постановою від 03 вересня 2014 року (справа №6-100 цс14), Верховний Суд України задовольняючи заяву про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї ж норми матеріального права, висловив наступну правову позицію: «частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків; отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків». За таких обставин суд вважає, що слід застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України, які передбачають право суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Застосовуючи вказану норму матеріального права суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджується сума збитків позивача у вигляді виданого кредиту на суму 150795 гривень 31 копійка. А нарахована позивачем неустойка у вигляді пені, за вирахуванням раніше стягнутої судом складає: 483346 гривень 68 копійок, що значно перевищує розмір доведених збитків. Тому суд вважає за необхідне зменшити розмір пені до рівня доведених банком збитків, які являють собою неповернуту суму кредиту у розмірі 150795 гривень 31 копійки. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, у розмірі 206731 гривня 30 копійок, з яких: 10681 гривня 99 копійок - заборгованість за кредитом; 27982 гривні 37 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 17271 гривня 63 копійки - заборгованість по комісії; 150795 гривень 31 копійка - пеня. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Однак, суд враховує і те, що згідно положень пункту 39 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. З огляду на це судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 8089 гривень 24 копійки, які понесені позивачем по цій справі, і які суд вважає документально підтвердженими (а.с.23), підляають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі. Отже,

Outcome: partial