Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом та просила постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь: - половину вартості додаткових витрат на дитину [PERSON] , [INFO] , а саме грошові кошти в сумі 51 500.00 гривен до закінчення навчання або до досягнення дитиною 23 річного віку. - аліменти на повнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 01.04.2019 року щомісяця до закінчення навчання або до досягнення дитиною 23 річного віку. Свої вимоги мотивує тим, що на даний час їх спільна з відповідачем донька навчається у «Економічному університеті Варна» (Республіка Болгарія). Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини після досягнення нею повноліття - не надає. Стверджувала, що відповідач сплачував аліменти на доньку [PERSON] до березня 2019 року, тобто до її повноліття, а з квітня 2019 року позивач несе усі витрати самотужки, не зважаючи на те, що на її утриманні є ще одна дитина. Наразі донька [PERSON] є повнолітньою та з вересня 2018 року навчається в «Економічному університеті Варна» (Республіка Болгарія). В зв`язку з цим вона, позивач несе додаткові витрати на утримання дитини у вигляді витрат на проїзд, проживання доньки у гуртожитку та сплати комунальних послуг в ньому, здійснює перекази на банківську картку, крім того передає продукти харчування. Тому просила врахувати усі обставини викладені в позові, та задовольнити у повному обсязі. Позивач підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні, подала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.66). Відповідач та його представник (а.с.44) у судове засідання не прибули, подали заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.65). Згідно поданого відзиву, відповідач позовні вимоги не визнав (а.с.37-60), зазначивши що свій обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття він виконав у повному обсязі, сплачував аліменти на утримання доньки до квітня 2019 року. Звертав увагу суду на те, що повнолітня донька [PERSON] з позивачем не проживає, так як має постійне місце проживання у м. Варна (Республіка Болгарія), а тому у позивача [PERSON] відсутнє право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини. Таке право на думку відповідача належить виключно доньці [PERSON] .. Крім того, з наданого позивачем Запевнення № 3-13975/2019-09-26 вбачається, що навчання [PERSON] закінчується у вересні 2020 року, що свідчить про безпідставність вимоги про стягнення аліментів до досягнення дитиною [PERSON] двадцяти трьох років. Крім того відповідач зазначив, що у нього відсутня можливість надавати матеріальну допомогу доньці, з огляду на те, що на його утриманні перебувають неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , який потребує регулярного профілактично лікування, оскільки страждає на хронічну форму алергічного бронхіту, та мати [PERSON] , [INFO] , яка є непрацездатною пенсіонеркою. Стосовно стягнення додаткових витрат на утримання дитини, відповідач вважає, що сам розмір витрат не доведений жодним належним доказом, а відтак відповідач [PERSON] просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Згідно із ч. 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Вирішуючи питання стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, передбаченого ст.141 СК України, а також приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, у відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією ГА ООН від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 року. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст.51 Конституції України, ст.ст.3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.180-184, 191 СК України. Відповідно до ст.ст.3, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 2 ст. 141 СК України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Судовим розглядом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є позивач та відповідач по справі (а.с.7). Позивач [PERSON] в свідоцтві про народження дитини значиться під прізвищем « [PERSON] » (а.с.7). 16.04.2009 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Позивач разом з донькою [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Донька [PERSON] у вересні 2018 року виїхала на навчання в Республіку Болгарія без зняття з реєстрації. На утриманні [PERSON] перебувають діти: донька - [PERSON] , син - [PERSON] , що підтверджується довідкою Табаківської сільської ради Болградського району Одеської області від 10.10.2019 року (а.с11). На теперішній час [PERSON] є повнолітньою (а.с.12) та згідно запевнення від 26.09.2019 року за № 3-13975 [PERSON] , навчається на денній формі навчання та записана на зимовий семестр навчання на 2019/2020 року у Варненському Університеті "Икономически Университет - Варна" (Республіка Болгарія) до вересня 2020 року, та у період навчання проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на повнолітню дитину, суд вважає наступне. Відповідно до ст.199 СК України\~якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Таким чином, в силу названих положень СК України безпідставними є твердження відповідача, що позивач не має права звертатися до суду з даними вимогами, оскільки згідно довідки сільської ради, дитина хоча і навчається в «Економічному університеті Варна», але вона перебуває на утриманні позивача. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви . Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Вимогами ст.182 СК України\~передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. 3. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати Частина 2 ст.182 СК України\~передбачає гарантію, що надана державою, дитині та тому з батьків, з ким вона проживає, щодо мінімального розміру аліментів, які можуть стягуватись з їх платника. Підвищивши цей мінімальний розмір Законом України №2037-VІІІ від 17.05.2017 року, держава підвищила соціальні стандарти в галузі охорони прав дитини. При визначенні розміру аліментів суд виходить з того, що відповідач [PERSON] є дієздатною, працездатною людиною. Перебуває з 12.05.2006 року в другому шлюбі з [PERSON] (а.с.48). Від цього шлюбу має сина [PERSON] , [INFO] (а.с.49). До складу сім`ї відповідача окрім дружини та сина входить також син дружини від її першого шлюбу [PERSON] , 1994 року народження (а.с.46). Відповідач з сім`єю проживає в службовому житлі за адресою: [ADDRESS] (а.с.46-47). Будь-які об`єкти нерухомості за відповідачем не зареєстровані (а.с.60). Син відповідача [PERSON] , [INFO] потребує регулярного профілактично лікування, оскільки страждає на хронічну форму алергічного бронхіту, що підтверджується випискою з історії хвороби № 7387 Одеської дитячої клінічної лікарні та висновком лікаря (а.с.50-53). Відповідач працює у військовій частині [NUMBER] , отримує щомісяця заробітну плату, з якої утримувалися аліменти на доньку [PERSON] відповідно до Виконавчих листів № 2-658 від 08.06.2004 року, виданими військової частиною [NUMBER] Міністерства оборони України за № 1176 від 09.07.2019 року за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 рік та № 1177 від 09.07.2019 року за період з 01.01.2019 року по 30.04.2019 року у розмірі 25% від заробітної плати (а.с.58, 59). Суд розцінює критично доводи відповідача, що його мати [PERSON] (а.с.54), яка перебуває на диспансерному обліку у лікаря (а.с.57) та проживає одна за адресою: [ADDRESS] (а.с.57) - перебуває на його утриманні, оскільки згідно пенсійного посвідчення Пенсійного фонду України № [NUMBER] вона пенсіонеркою довічно (а.с.56), та отримує відповідну пенсію. Обставини, які б спростовували зазначене, позивачем не надані до суду. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до 183 СК України, частка заробітку(доходу)матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Конвенцією про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримає захист та допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ст.198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Як регламентує ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N3, від 15.05.2006\~вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. На підставі досліджених доказів, враховуючи: - наявність на утриманні у відповідача малолітнього сина, який хворіє, і потребує постійного лікування, - той факт, що у відповідача відсутнє будь яке нерухоме майно та разом з дружною та дітьми проживають на службовій квартирі, - доказів, що відповідач окрім заробітної плати має ще й інший достатній регулярний дохід, позивачем не надано, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на повнолітню дитину є в деякій мірі обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. А відтак, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] на утримання доньки [PERSON] аліменти на період навчання дитини в розмірі 1/6 частини від усіх доходів відповідача, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і до закінчення навчання. Такий визначений судом розмір аліментів буде відповідати принципам справедливості і розумності відповідно до загальних засад регулювання сімейних відносин, закріплених у ст. 7 СК України. Суд приймає до уваги, що згідно запевнення від 26.09.2019 року за № 3-13975 [PERSON] , навчається на денній формі навчання та записана на зимовий семестр навчання на 2019/2020 року у «Економічному університеті Варна» (Республіка Болгарія) до вересня 2020 року (а.с.9), а тому аліменти підлягають стягненню з дати подачі позову до суду з 16.10.2019 року і до закінчення навчання 31.08.2020 року. \~ \~ \~ \~ Що стосується позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, то суд виходить з такого. За змістом вимог ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину Відповідно до вимог ч. 2 ст.185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 18 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаченої ст.185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Позивач, а ні звертаючись до суду, а ні в судовому засіданні не довела належними і допустимими доказами понесення нею тих витрат, про які вона зазначала. Суд розцінює критично доводи позивача про те, що понесені нею витрати є додатковими, які підлягають стягненню з відповідача, оскільки в розумінні ст.185 СК України ці витрати не викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, хворобою, каліцтвом тощо). Той факт, що повнолітня дитина навчається у вищому навчальному закладі, і саме в зв`язку з цим позивач несе витрати на її утримання, на оплату проїзду на навчання і в зворотному напрямку, тощо, свідчить про наявність підстав для стягнення щомісячно аліментів з відповідача на утримання дитини. Позивачем було надано лише історію по картковому рахунку та витяг з сайту про вартість білету на автобус за сполученням Болград- Варна. Дані документи, на думку суду, розглядаються критично в контексті додаткових витрат, адже позивач не врахувала наступного. Згідно ст.185 ч.1 СК України маються на увазі додаткові витрати, а не додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти потрібні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови життя дитини. Однак в окремих випадках в силу особливих обставин, про які йшлося вище, потрібні крім звичайних значні додаткові витрати. Тому розмір стягуваних додаткових витрат має визначатися залежно від понесених або передбачуваних витрат. Визначення обставин, які можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду, який розглядає позов про визначення розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину, зумовлених особливими обставинами. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини або чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути, наприклад, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба тощо), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Тому, розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. Таким чином, при розгляді даної справи, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача додаткових витрат, понесених на дитину, позивачем не доведені відповідними доказами, з огляду на які суд міг би зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст.141 ч.1, ч.6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином суд вважає обґрунтованим відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 768.40 гривен, встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2019 року. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial