Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до з позовом з урахуванням уточнених позовних вимог прохав стягнути з відповідача на його користь одноразову грошову допомогу в сумі 11699,64 грн., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в сумі 6998,22 грн., моральну шкоду в сумі 12000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що наказом від 25.10.2002 року №351-к його було прийнято на роботу 29.10.2002 року на посаду страхового експерта по охороні праці відділення виконавчої дирекції Фонду в Жовтневому районі м. Харкова. 01.09.2006 року наказом №238 від 31.08.2006 року позивач був переведений на посаду страхового експерта з охорони праці відділу профілактики нещасних випадків на виробництві та профзахворювань управління виконавчої дирекції Фонду у Харківській області. 01.10.2014 року наказом №277-к від 01.10.2014 року переведений на посаду страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму управління у звязку з реорганізацією структури. 25.12.2014 року наказом №385-к від 19.12.2014 року звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. При звільненні, відповідач повинен був виплатити позивачу грошову допомогу, в розмірі десяти місячних посадових окладів в сумі 14410,00 грн.(чотирнадцять тисяч чотириста десять грн.), згідно з розрахунком: посадовий оклад 1740,00 грн. * 10 років=17400,00 грн., відрахування складають: військовий збір 17400,00 грн. * 1,5% =261,00 грн., прибутковий податок 2728,60 грн., всього до видачі з урахуванням обовязкових відрахувань повинно бути виплачено 14410,40 грн. Однак, відповідач виплатив позивачу 2710,76 грн. Тобто остаточний розрахунок було виплачено не в повному обсязі, а саме сума заборгованості з вказаної виплати складає 11699,64 грн.(одинадцять тисяч шістсот девяносто девять грн. 64 коп.). До цього часу відповідач не розрахувався з позивачем в повному обсязі. Вважає, що відповідач повинен згідно ст. 117 КЗпП України виплатити йому середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку. Середній заробіток працівника при його звільненні розраховується відповідно Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року, виходячи із заробітної плати за два місяці, що передують звільненню з роботи. Середньоденний заробіток позивача складає 205 грн. 83 коп. Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 26.12.2014 року в сумі: 29639,52 грн. згідно розрахунку : 205 грн. 83 коп.* 144 робочих дня =29639,52 грн. Також, вважає, що невиплата йому остаточного розрахунку при звільнені стала результатом нечуйного, неповажного відношення відповідача до нього. Все це призвело до моральних страждань. Йому прикро, що його принизили перед колективом. Зазначає, що погіршився стан його здоровя, порушився звичайний уклад життя та оцінює спричинену йому моральну шкоду в сумі 12000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Додатково зазначив, що оскільки він знаходився у трудових відносинах з відповідачем понад 12 років: з 29.10.2002 року по 25.12.2014 року та звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України, йому належить до виплати грошова допомога по 1 посадовому окладу за кожен рік роботи виходячи з розміру - 1740,00 грн. Тобто, з урахуванням обмеження, розмір грошової допомоги становить виключно 10 посадових окладів. Таким чином, відповідач повинен був нарахувати 17400,00 грн та виплатити йому при звільненні грошову допомогу (з урахуванням обовязкових відрахувань) в розмірі десяти місячних посадових окладів в сумі 14410,00 грн. Однак йому було нараховано 3246,42 грн. та виплачено лише 2710,76 грн., що свідчить про те, що відповідач не виплатив йому всі належні суми в день звільнення. Зазначив, що з 22.05.2014 року набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з роботи за власним бажанням, повязаним із виходом на пенсію за віком, тому відповідач був зобовязаний передбачити в кошторисі видатків установи на 2014 рік кошти на виплату йому одноразової грошової допомоги в сумі 17750 грн. (станом на 01.01.2014 року посадовий оклад становив 1775 грн.). Тобто на початку 2014 року кошти на виплату йому одноразової грошової допомоги планувалися. Звертав увагу суду на те, що протягом 2014 року, працівникам робочих органів виконавчої дирекції Фонду у Харківській області виплачувалась одноразова грошова допомога при звільненні з роботи за власним бажанням, повязаному із виходом на пенсію за віком, у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, надала суду письмові заперечення, в яких зазначила [PERSON] був звільнений 25.12.2014 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Остаточний розрахунок з позивачем проведено у повному обсязі. При звільненні [PERSON] була виплачена грошова допомога у звязку з виходом на пенсію у розмірі 3246,42 грн., яка розрахована в межах наявного фонду оплати праці на дату подачі заяви про звільнення 15.12.2014 року. Виплата одноразової грошової допомоги в повному обсязі не є обовязковою. Виплата вказаної допомоги передбачена локальним нормативним документом - Положенням про умови оплати та стимулювання праці, та здійснюється лише в межах фонду оплати праці. Стосовно звільнення [PERSON] пояснює, що [PERSON] з 09.12.2014 року по 29.12.2014 року знаходився у щорічній відпустці, при цьому перебував на санаторно-курортному лікуванні. Зазначила, що згідно зі ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (редакція, що діяла до 01.01.2015 року ) до коштів Фонду застосовується казначейська форма обслуговування. Згідно з наказом виконавчої дирекції Фонду від 19.12.2014 року № 1036 про завершення бюджетного 2014 року, платіжні доручення на перерахування коштів необхідно було надати до органів ДКСУ до 24 грудня 2014 року. Таким чином, виплатити допомогу при виході на пенсію у більшому розмірі не було можливості. Вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час нездійснення кінцевого розрахунку згідно з ст. 117 КЗпП України вважала безпідставними та необґрунтованими. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені факти та відповідні ним правовідносини. 25.10.2002 року №351-к позивача було прийнято на роботу до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та 29.10.2002 р. на посаду страхового експерта по охороні праці відділення виконавчої дирекції Фонду в Жовтневому районі м. Харкова (а.с. 5-7). 01.09.2006 року наказом №238 від 31.08.2006 року [PERSON] був переведений на посаду страхового експерта з охорони праці відділу профілактики нещасних випадків на виробництві та профзахворювань управління виконавчої дирекції Фонду у Харківській області. 01.10.2014 року наказом №277-к від 01.10.2014 року позивач був переведений на посаду страхового експерта з охорони праці відділу профілактики виробничого травматизму управління у зв'язку з реорганізацією структури. На підставі особистої заяви від 15.12.2014 року, наказом Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області №385-к від 19.12.2014 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 8). Позивачу було нарахована грошова допомога в розмірі 3246,42 грн., та виплачено 2710,76 грн. в межах наявного фонду оплати праці. Із зазначеним суд не погоджується, та при вирішенні даного спору враховує наступні обставини та нормативні положення. Пунктом 6.5 Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та її робочих органів, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 24.02.2004 року № 12 із змінами одноразова грошова допомога надається працівникам виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів (крім працівників, які працюють за сумісництвом) при звільненні з роботи за власним бажанням, пов'язаному із виходом на пенсію за віком, за умови, якщо право на державне пенсійне забезпечення за віком настало виключно у період перебування таких працівників у трудових відносинах з виконавчою дирекцією Фонду або її робочими органами. Відповідно до Положення, грошова допомога виплачується один раз з розрахунку місячного посадового окладу за кожен рік роботи у виконавчій дирекції Фонду та її робочих органах, але не більше 10 місячних посадових окладів, що відповідачем вчинено не було. Згідно п. 6.6 Положення, виплата матеріальної (грошової) допомоги, передбаченої пунктами 6.1, 6.2, 6.5 цього Положення, здійснюється в межах фонду оплати праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів (а.с. 94-101). Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідач не надав належних доказів правомірності не здійснення нарахування та виплати грошової допомоги позивачеві при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію в розмірі 10 посадових окладів у відповідності до вище зазначеного Положення. Виходячи з вимог ст. 19 ч. 2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, відповідач, не дотримав вимоги закону про захист охороняємих прав, свобод та інтересів фізичних осіб, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією\~та законами України, що дає суду підстави для задоволення позову в частині щодо зобов"язання його здійснити нарахування та виплату позивачеві одноразової грошової допомоги при звільнені у зв"язку з виходом на пенсію в розмірі 10 місячних посадових окладів на підставі викладеного вище. З урахуванням вже виплачених коштів, а саме: в розмірі десяти місячних посадових окладів в сумі 14410,00 грн.(чотирнадцять тисяч чотириста десять грн.), згідно з розрахунком: посадовий оклад 1740,00 грн. * 10 років=17400,00 грн., відрахування складають: військовий збір 17400,00 грн. * 1,5% =261,00 грн., прибутковий податок 2728,60 грн., всього до видачі з урахуванням обовязкових відрахувань повинно бути виплачено 14410,40 грн. Однак, відповідач виплатив позивачу 2710,76 грн. Тобто остаточний розрахунок було виплачено не в повному обсязі, а саме сума заборгованості з вказаної виплати складає 11699,64 грн.(одинадцять тисяч шістсот девяносто девять грн. 64 коп.), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо решти позовних вимог, то вони на думку суду не підлягають задоволенню, оскільки є недоведеними та необґрунтованими в розумінні, оскільки зі змісту\~ст. 116 КЗпП України вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. А від так, відповідач виплатив позивачеві не оспорювану суму грошової допомоги в розмірі 3246,42 грн. Щодо решти не виплати позивачеві останнього, то суд не вбачає його провини, оскільки він діяв в даному випадку з урахуванням наявного фонду оплати праці, а від так, згідно до\~ст. 117 КЗпП України, суд не вбачає підстав для задоволення цієї частини позову. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то ці вимоги позивачем не доведені. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; Частиною другою п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial