Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 1973 року перебував у трудових правовідносинах з ПОСП «Золота Нива». 23.08.2013 року позивача було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, але при звільненні відповідач не провів з позивачем повний розрахунок. Позивач вважає, що відповідач має перед ним заборгованість по виплаті йому заробітної плати в сумі 1309,23 грн. Крім того, позивач зазначив, що відповідач зобов'язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з часу звільнення по час розгляду справи в суді. Також позивач вказав, що порушенням його трудових прав йому завдано моральної шкоди, оскільки позивач зазнав душевних переживань, стресу, порушились його звичні життєві зв'язки, завдану моральну шкоду позивач оцінив в 2000 грн. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 1309,23 грн. заборгованості по заробітній платі, а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку та моральну шкоду в сумі 2000 грн. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, вказавши, що остаточний розрахунок з позивачем не проведений не з вини відповідача, оскільки той пропонував позивачу отримати нараховану заробітну плату, але позивач двічі 17.09.2013 року та 20.09.2013 року відмовився від її отримання. При цьому, оскільки позивач не відпрацював повний 2013 рік, але отримав грошові кошти в якості компенсації планової відпустки в 2013 році в більшому розмірі - частина такої компенсації була відрахована з його заробітної плати за серпень 2013 року та відповідач залишився винним позивачу 797,10 грн. Представники відповідача вважають, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди. Вислухавши пояснення сторін, свідчення [PERSON] та [PERSON], дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості; копію трудової книжки позивача; лист представника позивача від 08.10.2013 року; лист прокуратури Новобузького району Миколаївської області від 02.10.2013 року №(15-22)360-13; бухгалтерську довідку ПОСП «Золота Нива» від 04.05.2014 року №41; копію заяви [PERSON] від 31.07.2013 року; копію заяви [PERSON] від 22.08.2013 року; копію наказу №82 від 23.08.2013 року; копію наказу №70 від 31.07.2013 року; копію акту від 17.09.2013 року; копію акту від 20.09.2013 року; табель обліку використання робочого часу за серпень 2013 року; заяву [PERSON] від 27.08.2013 року; копію наказу від 01.04.2000 року №1/1-К; копію наказу від 09.08.2005 року №43/1К; копію табеля обліку використання робочого часу за червень 2013 року; копію табеля обліку використання робочого часу за липень 2013 року; копію розрахунково-платіжної відомості за червень 2013 року; копію розрахунково-платіжної відомості за липень 2013 року; копію розрахунково-платіжної відомості за серпень 2013 року; копію платіжної відомості на видачу авансу за серпень 2013 року; копію платіжної відомості на видачу заробітної плати за серпень 2013 року), суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в трудових правовідносинах. 23.08.2013 року позивача було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, але при звільненні відповідач не провів з позивачем повний розрахунок та позивач не отримував за серпень ані авансу, ані заробітної плати. Позивач працював в умовах шестиденного робочого тижня. Заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 797,10 грн. Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Оскільки відповідно до платіжних відомостей за серпень 2013 року позивач не отримав аванс за серпень в сумі 286,20 грн. та заробітну плату за серпень 2013 року в сумі 510,90 грн., а загалом 797,10 грн. то вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в якості заборгованості по заробітній платі. Вимоги позивача про стягнення даної заборгованості в більшому розмірі в сумі 1309,23 грн. в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України жодними доказами не підтверджені, більш того позиція позивача щодо того, що в дану суму входить також компенсація за невикористану в 2013 році відпустку - спростовується матеріалами справи, згідно з якими за заявою самого позивача він в липні 2013 року вже отримав грошову компенсацію за вказану відпустку. Тому вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі підлягають частковому задоволенню в сумі 797,10 грн. Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз процитованих норм вказує на те, що роботодавець при невиконанні з його вини обов'язку по розрахунку з працівником в день звільнення має сплатити останньому його середній заробіток за весь час, протягом якого заробітна плата не сплачена саме з вини роботодавця, оскільки саме вина роботодавця в непроведенні остаточного розрахунку є підставою для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України. При цьому, слід встановити - в чому саме полягає вина роботодавця в затримці розрахунку. Крім того, закріплені в ст. 117 КЗпП України положення покликані стимулювати роботодавця належним чином розраховуватись з вивільнюваними працівниками та вони є додатковими гарантіями прав самого працівника на належний розрахунок з ним, є похідними від права працівника на оплату праці і мають застосовуватись саме з такою метою, а не з будь-якою іншою метою (в тому числі, з метою отримання додаткової вигоди). Судом встановлено, що позивач в день звільнення 23.08.2013 року працював, тому відповідач у будь-якому разі мав у вказаний день провести з позивачем розрахунки та сплатити неоспорювану суму (в даному випадку, в розмірі 797,10 грн.). Проте відповідач допустив бездіяльність та не виплатив вказаної суми позивачу в день його звільнення і з наступного робочого дня мав сплачувати позивачу середній заробіток, передбачений ст. 117 КЗпП України. Оскільки 24-26.08.2013 року були святковими та вихідними днями - середній заробіток слід нараховувати починаючи з 27.08.2013 року. При цьому, відповідачем надано письмові докази - акти від 17.09.2013 року та від 20.09.2013 року стосовно того, що позивач безпідставно відмовився від отримання неоспорених роботодавцем сум розрахункових, зміст таких актів підтверджений показами свідків [PERSON] та [PERSON] Отже подальше неотримання таких сум позивачем після 17.09.2013 року відбувалось вже не з вини відповідача та на весь подальший період положення ст. 117 КЗпП України з описаних вище підстав застосовуватись не може. Тому, відповідач має сплатити позивачу його середній заробіток за 19 робочих днів за період з 27.08.2013 року по 17.09.2013 року включно. Позиція представників позивача щодо того, що вказані акти та свідчення свідків [PERSON] та [PERSON] не є достатніми доказами на підтвердження активних дій відповідача щодо намагання виконати свій обов'язок по розрахунку зі звільненим працівником, оскільки свідки перебувають в залежності від відповідача, - визнається судом безпідставною, оскільки вказаний доказ здобутий у відповідності до норм ЦПК України, крім того, свідок [PERSON] є головою профспілкового комітету ПОСП «Золота Нива», тому має відповідні додаткові гарантії незалежності та на нього покладено обов'язок по захисту прав членів профспілки, тому відсутні підстави брати під сумнів вказані докази. Не є свідченням вини відповідача в затримці розрахунку після 17.09.2013 року і позиція представників позивача щодо того, що відповідач мав би виплатити розрахункові або за місцем проживання позивача, або шляхом надіслання йому поштового переказу. Відповідно до ч.4-5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Лист представника позивача від 08.10.2013 року з пропозицією привезти заробітну плату не можна визнати передбаченою процитованою вище нормою особистою письмовою згодою працівника на виплату заробітної плати поштовим переказом, оскільки вказаний лист складений не самим працівником, не містить згоди на отримання поштового переказу та не містить адреси для такого поштового переказу. Порядок розрахунку середнього заробітку у розумінні ст. 117 КЗпП України визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, згідно з яким розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. За червень та липень 2013 року позивачу було нараховано по 1460 грн. (нарахована у вказані місяці компенсація за невикористану відпустку в розрахунок не береться відповідно до п.п. «б» п. 4 вказаного вище Порядку обчислення середньої заробітної плати). Кількість робочих днів при шестиденному робочому тижні в червні склала - 24, а в липні - 27, а відтак, середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення складала 57,25 грн. (1460+1460=2920/51). Період, за який не була виплачена заробітна плата з 27.08.2013 року по 17.09.2013 року включно, складає 19 робочих днів при шестиденному робочому тижні, а тому сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу, складає 1087,75 грн. (19 х 57,25 грн.) з відрахуванням належних до сплати податків та обов'язкових платежів, оскільки розрахунок середньоденного доходу проведений за нарахованим, а не фактично виплаченим позивачу доходом. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1087,75 грн. середнього заробітку за час затримки з вини відповідача розрахунку при звільненні з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків та обов'язкових платежів. Тому в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність моральних страждань позивача доведена самим фактом порушення його трудових прав при неотриманні розрахунку при звільненні з роботи, що змусило позивача вживати додаткові зусилля для організації свого життя після звільнення. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу у зв'язку з порушенням його трудових прав, суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачеві внаслідок порушення моральних страждань (психічні страждання, нервозність позивача, його переживання), їх тривалість. З врахуванням наведеного, суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданої позивачу має бути оцінений в 500 гривень, необхідних для компенсації перенесених моральних страждань і для досягнення (відновлення) психологічної рівноваги позивачем. У вказаному випадку, на переконання суду, розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 500 гривень відповідає принципам розумності та справедливості. Оскільки позивача за подібною категорією справ звільнено від сплати судового збору - з відповідача на користь держави підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору відповідно до ставок, визначених п.п.1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". На підставі викладеного, ст.ст. 116-117, 237-1 КЗпП України та

Outcome: partial