Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

В жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з вимогами, в подальшому уточненими, про розділ спільного сумісного майна подружжя набутого за час шлюбу з відповідачем, а саме, визнати за ним право власності на автомобіль марки «Honda Jazz», державний № [NUMBER]; на ? частину квартири № 37 у будинку № 22 «а» по вул.Шкільна в с.Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області; на ? частину гаражу № 5, за адресою зазначеною вище; стягнути з відповідача на його користь ? суми боргу у розмірі 535\~227 грн. 50 коп. за договором позики та борговими розписками від 13.04.2010 року та 02.02.2013 року та кошти, витрачені ним на правову допомогу в розмірі 37\~500 грн., крім того, просив визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки «Acura MDX», державний № [NUMBER], через придбання зазначеного майна та отримання позики, за яку були придбані автомобілі, під час перебування сторін в шлюбі. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов, просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову визнав частково, а саме, не заперечував щодо розподілу автомобілів за вимогами позивача, в задоволенні іншої частині позовних вимог просив відмовити. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог ст.ст.2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод\~ чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Відповідно до положень ч.ч.1 і 3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до положень ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з положеннями Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та положеннями ст.60 СК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Положеннями ч.1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень п.п.22 і 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Пунктом 24 визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім»ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно правового висновку Верховного суду України у справі № 6-539цс16, до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобовязань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобовязання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Судом достовірно встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-БК № 128888, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, сторони по справі зареєстрували шлюб 12 лютого 2010 року (а.с.5). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ОК № 200367, виданого виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (а.с.6). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ № 512228, відповідач являється власником автомобіля марки «Honda Jazz», державний № [NUMBER] (а.с.15) та відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ААЕ № 018003 автомобіля марки «Acura MDX», державний № [NUMBER] (а.с.16). У відповідності до Договору купівлі-продажу гаражу від 27.12.2011 року [PERSON] купила гараж під №5, що знаходиться в селі Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області по вулиці Шкільній, 22-а (а.с. 52). Згідно Договору купівлі-продажу частини квартири від 13.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], за реєстровим № 752, відповідач придбала ? частину квартири № 37 у будинку № 22 «а» по вул.Шкільній в с.Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, (а.с.53). У відповідності до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2018 року, у задоволені позову [PERSON] про визнання договорів від 26 вересня 2012 року дарування ним відповідачеві ? частини квартири [ADDRESS] «а», в селі Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинського району Київської області та ? частині гаражу за той же адресою, недійсними, було відмовлено (а.с.95-102). При цьому суд звертає увагу, що у відповідності до положень ч.4 ст.81 ЦПК України, обставині, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, законність володіння відповідачем квартирою та гаражем підтверджені судовим рішенням, яке набрало законної сили. Приймаючи до уваги, що в матеріалах справи є докази правомірного набуття відповідачкою права на зазначені транспортні засоби, які набуті перебуваючи з позивачем в шлюбі, що знайшло своє підтвердження, таке визнання може бути прийнято судом та суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині поділу автомобілів між сторонами. Що стосується розподілу між сторонами частини квартири та гаражу, суд відмовляє в даній частині позову, виходячи з набраного законної сили рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2018 року. Стосовно розподілу боргового зобовязання між сторонами та стягнення у звязку з цим з відповідача його частині, встановленого, на думку заявника, рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 вересня 2017 року про стягнення з позивача по зазначеній цивільній справі [PERSON] на користь громадянина [PERSON], на думку суду також не підлягає до задоволення, оскільки стосується правовідносин лише між зазначеними особами, посилання на зазначення призначення коштів для придбання спірних автомобілів лише в позові [PERSON] від 21.07.2017 року не є доказом у цивільному процесі, що також підтверджується відсутністю цього зазначення як в договорі та розписках про отримання коштів, а також не залучення у вирішення цивільного спору відповідача, не доведення факту вчинення заявником правочину в інтересах, саме, сімї [PERSON], тобто, що отримані кошті є спільною сумісною власністю подружжя. Сума витрат на забезпечення на професійну правничу допомогу, визначених позивачем, також не підлягає до задоволення, оскільки у відповідності до положень ч.4 ст.137, ч.7 ст.139 та ч.3 ст.141 ЦПК України, задоволення таких вимог можливе лише в разі їх документального обґрунтування. Так., позивачем були надані документи, лише щодо надання правничої допомоги, її прийняття та оплати за участь його представника в розгляді іншої цивільної справи № 369/7634/17 у Києво-Святошинському суді Київської області. Разом з тим, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, а тому суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь заявника 5959,88 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial