Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Заставнівського районного суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітніх дітей. Посилається на те, що 04.03.2013 вона зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON] , який 10.02.2020 рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області було розірвано. У вказаному шлюбі у сторін народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що з моменту припинення шлюбних стосунків діти перебувають всеціло на її утриманні, батько дітей не приймає участі у їх вихованні та розвитку, а також припинив надавати їм будь-яку фінансову допомогу. Позивач не спроможна самостійно в повній мірі забезпечити дітей усім необхідним, оскільки проживає разом із ними у найманому житловому приміщенні та окрім витрат на їх утримання та лікування несе витрати по оплаті орендних та комунальних платежів. У зв`язку із чим, орієнтовно сума місячних витрат на утримання дітей становить 15-20 тис.грн. В свою чергу, відповідач є фізично здоровим та працездатним, має змогу працювати та сплачувати аліменти на утримання дітей, за відомою для неї інформацією він не обтяжений іншими зобов`язаннями та не має на утриманні інших осіб. Відомостей з приводу того, що відповідач на даний час працевлаштований у неї немає, проте відповідно до письмової інформації ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 13.11.2019 про рух валютних коштів на рахунку відповідача в період часу з 2012 року по 31.12.2019 вбачається, що за даний період часу відповідач тільки за кордоном заробив 103 188,84 доларів США. З цих підстав та з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі по 4500 гривень на кожну дитину щомісячно до їх повноліття. Представник відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 18.09.2020, заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що викладені в позові обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не відповідають дійсності, є надуманими та безпідставно завищеними. Спростовуючи доводи позивача з приводу того, що відповідач не приймає участі у вихованні та розвитку дітей, не допомагає їм матеріально та за весь час окремого проживання зовсім припинив надавати фінансову допомогу дітям, зазначив, що позивачка сама без дозволу та відома відповідача, взявши спільних дітей, зникла у невідомому напрямку, використавши наданий відповідачем нотаріально оформлений дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон в період з 01.10.2019 по 01.10.2020, не даючи до цього часу навіть можливості спілкування з дітьми. Окрім того, посилання позивачки на те, що вона несе витрати по утриманню двох малолітніх дітей та по оплаті орендних та комунальних платежів за їх житло, що становить значну суму щомісячно, жодними допустимими доказами не підтверджені та є значно перебільшеними, і таким чином, на думку представника відповідача, є намаганням за рахунок присудження такої значної суми аліментів особисто отримати незаконну матеріальну вигоду. При цьому зауважив, що відповідач дійсно певний час працював за кордоном і отримував заробітну плату у валюті, проте ці кошти зароблялись під час спільного подружнього життя та були витрачені відповідачем виключно на потреби сім`ї, в тому числі для придбання нерухомого майна, яке було юридично оформлено на позивачку. На даний час, у зв`язку із карантинними обмеженнями виїзд відповідача за кордон на заробітки унеможливився на невизначений термін, а тому [PERSON] , починаючи з листопада 2019 р. практично не працює, фізичною особою - підприємцем не зареєстрований, будь-яких доходів немає, займається допомогою батькам по господарству та живе за рахунок результатів роботи на присадибній ділянці. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обґрунтувавши їх обставинами, викладеними в позовній заяві та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не погодившись із встановленням відповідачу аліментів у розмірі по 4500 грн. на кожну дитину щомісячно з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, при цьому вказав, що максимальна грошова сума аліментів, яку відповідач погоджується сплачувати - 2500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Суд, заслухавши доводи представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований частково та підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що з 04.03.2013 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилося двоє неповнолітніх дітей: донька - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] (а.с.6-7). Проте, в подальшому спільне сімейне життя у сторін не склалося, внаслідок чого 10.02.2020 шлюб між ними було розірвано. З пояснень сторін встановлено, та ніким не оспорюється той факт, що малолітні діти на даний час фактично проживають з позивачкою (матір`ю) за межами України та знаходяться всеціло на її утриманні, добровільної згоди з приводу матеріального утримання та виховання дітей між сторонами не досягнуто. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна дійти висновку, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. Згідно ч. 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" - за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Так, звертаючись до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, позивач вказала, що орієнтовний розмір витрат на їх з відповідачем двох дітей на один місяць становить 15-20 тис. грн., обґрунтовуючи вказану суму коштів витратами на харчування, купівлю одягу, лікування, забезпечення найманим житлом та іншими необхідними дітям для повноцінного розвитку речами, у зв`язку із чим просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в сумі по 4500 грн. на кожну дитину щомісячно, до досягнення ними повноліття. Доказів в підтвердження свого матеріального стану, позивачем суду не надано. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, погодився на стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі по 2500 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дітей. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України докази встановлюються такими засобами як письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд бере до розгляду лише ті докази, які стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідач є фізично здоровою особою, працездатним, на утриманні інших осіб не має та не обтяжений іншими зобов`язаннями, перебуває на заробітках за кордоном та отримує значний дохід. З урахуванням наведеного позивач вважає, що відповідач спроможний сплачувати на її користь аліменти на утримання їх спільних дітей в розмірі по 4500 грн. на кожну дитину. Однак, такі доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки вона не надала суду жодних належних та допустимих доказів в рахунок обґрунтування вищевказаних фактів та обставин, пов`язаних з тим, що відповідач має можливість сплачувати аліменти саме в тому розмірі, який вказаний у позовній заяві. Надані позивачем в якості доказів копії історій по картковому рахунку [PERSON] за період з 01.04.2012 по 31.12.2019 (а.с.9-25) суд вважає недостатніми доказами в розрізі предмету даного спору, оскільки зазначені роздруківки охоплюють лише відомості про рух коштів на картковому рахунку відповідача та не дають суду відомостей про фактичний розмір доходів відповідача за вказаний період, окрім того, вказані роздруківки містять інформацію по руху коштів на картковому рахунку відповідача за період з 2012 року по 31.12.2019, тобто за період, коли сторони ще перебували у зареєстрованому шлюбі. Заслуговують на увагу доводи представника відповідача, який у судовому засіданні та відзиві на позовну заяву зазначив, що відповідач дійсно певний час працював за кордоном і отримував заробітну плату у валюті ( дохід за вказаний період становив 103188,84 долари США), однак зароблені кошти були витрачені ним виключно на потреби сім`ї та для придбання нерухомого майна, яке було юридично оформлено на позивачку. Свідченням витрат відповідачем зазначених коштів на придбання нерухомого та рухомого майна під час шлюбу з позивачкою є Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №195226856 від 27.12.2019 (а.с.57-60, 63-66), з якої вбачається, що власником вказаного майна зареєстровано [PERSON] . У ході розгляду даної справи вказані обставини позивачем спростовані не були. Одночасно, суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи позивачем не доведено та судом не встановлено, що відповідач на даний час працевлаштований за кордоном та має регулярний заробіток. Згідно тверджень представника відповідача [PERSON] на даний час проживає з батьками в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області, допомагає їм по домогосподарству та живе за рахунок результатів роботи на присадибній ділянці. З огляду на наведене, аналізуючи обставини справи в частині порядку утримання та способу життя, який склався відносно утримання неповнолітніх дітей сторін, з врахуванням: віку дітей, стану здоров`я, витрат на забезпечення життєдіяльності, підтримання нормального здоров`я та відпочинок, обов`язок відповідача утримувати дітей до досягнення ними повноліття та створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя, суд прийшов до висновку, що позов про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Так, аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні та надані сторонами на підтвердження своїх позовних вимог/заперечень, суд при визначенні розміру аліментів враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя, також враховує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та вважає, що заявлений позивачем розмір аліментів в сумі по 4500 грн. на кожну дитину щомісячно, є завищеним. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 1 липня становить 1859 гривень, для дітей віком від 6 до 18 років - 2318 гривень. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 2500 грн. на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 17.06.2020 та до повноліття дітей. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести обоє батьків на утримання дітей. Одночасно, суд роз`яснює, що позивач за наявності підстав не позбавлена в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь витрат на лікування або навчання дітей в порядку ст. 185 СК України або збільшення розміру аліментів згідно ст. 192 СК України. Крім того, розглядаючи вимогу про стягнення витрат на оплату правничої допомоги, заявлену представником позивача в порядку, визначеному ст. 137 ЦПК України, суд, з огляду на те, що стороною позивача на час ухвалення рішення по даній справі не надано доказів, понесених позивачем судових витрат у зв`язку з розглядом даної справи, приходить до висновку, що це питання підлягає вирішенню в судовому засіданні у строк, визначений ч. 2 ст. 246 ЦПК України. На підставі викладеного, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, ст. 51 Конcтитуції України, ст.ст. 180, 181, 182, 184, 185, 191, 192 СК України,

Outcome: partial