Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який було уточнено 16.10.2018 року в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 24 720, 00 грн. та допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 814 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.08.1983 року позивача було прийнято до Одеського промислового об`єднання кондитерської промисловості (наразі ЗАТ «Одесакондитер») на посаду маркіровником в карамельний цех. В подальшому позивач працювала в інших відділах ЗАТ «Одесакондитер». Наказом від 30.12.2003р. №1 позивача переведено на посаду укладальника - пакувальника 2 розряду цеху вищих Гатунків цукерок. За жовтень 2017р. позивачу було нараховано заробітну плату у сумі 718,44 грн. та виплачена на частинами, про що свідчить підпис у відомостях на виплату готівки б/н та дати, за листопад та грудень 2017 року позивачу нарахована заробітна плата у сумі 5648,98 грн., але виплачена тільки 08.08.2018 року та 09.08.2018 року, що підтверджується платіжними відомостями перерахування на карткові рахунки працівників від 08.08.2018р. №01.220, від 09.08.2018 року № 01.221. Заробітна плата з січня 2018 року по червень 2018 року позивачу було нараховано у сумі 16129,59 грн. але не виплачено на день звільнення. У вересні 2018 року було виплачено заробітну плату за листопад та грудень 2017 року у розмірі 5647,35 грн. Відтак заборгованість по заробітній платі наразі складає 10482,24 грн., що є порушенням вимог ч.І ст. 115 КЗпП України, ч. 1. ст. 24 Закону України «Про оплату праці» щодо виплати заробітної плати регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевіщує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до уточненої позовної заяви від 16.10.2018 року наприкінці вересня 2018 року позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку у кількості 76 календарних. Наразі відповідачем не сплачено виплату на допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 814,0 грн. Також вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинний виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 24720,0 гривен. В судове засідання позивач та його представник [PERSON] не зявились, 27.03.2019 року до суду надійшло клопотання представника [PERSON] про розгляд справи без позивача, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомили, 11.03.2019 року від відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів, а саме копія листа позивачу від 12.02.2019 року в якому вони просять з`явитися позивача до відділу кадрів ЗАТ «Одесакондитер» за отриманням коштів за листом тимчасової непрацездатності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливим розглянути справу по суті за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України, Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування». Судом встановлено, 29.08.1983 року позивача було прийнято до Одеського промислового об`єднання кондитерської промисловості (наразі ЗАТ «Одесакондитер») на посаду маркіровником в карамельний цех. В подальшому позивач працювала в інших відділах ЗАТ «Одесакондитер». Наказом від 30.12.2003 р. №1 позивача переведено на посаду укладальника - пакувальника 2 розряду цеху вищих Гатунків цукерок. Згідно наказу № 41/Ок від 16.07.2018 року позивач була звільнена. Заробітна плата з січня 2018 року по червень 2018 року позивачу було нараховане у сумі 16129,59 грн. але не виплачено на день звільнення. У вересні- жовтні 2018 року було виплачено заробітну плату, що підтверджено відомостями остання виплата - 03.10. 2018 року. Відтак наявна заборгованість по заробітній платі на час звільнення що є порушенням вимог ч.І ст. 115 КЗпП України, ч. 1. ст. 24 Закону України «Про оплату праці» щодо виплати заробітної плати регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевіщує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до уточненої позовної заяви від 16.10.2018 року наприкінці вересня 2018 року позивачу було виплачено заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку у кількості 76 календарних. Наразі відповідачем не сплачено виплату на допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 814,0 грн. Відповідно до ст. 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 р. № 1105-ХІУ, допомога по тимчасовій непрацездатності задається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу) у разі тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. Відповідно до статті 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день його звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені ні пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунки. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (Постанова ВСУ від 29.01.2014 року по справі № 6-144цс13). Заробітна плата позивача [PERSON] за останні два місяці склала 6439,21 грн. (3404,47 грн. - заробітна плата за травень 2018 року + 3034,74 грн. заробітна плата за червень 2018 року). Фактично відпрацьований час за останні два повні календарні місяці складає 40 днів. Отже, середньоденна заробітна плата за останні два повні календарні місяці складає 160,98 грн. (6439,21 грн. : 40 год.) Період невиплати всіх належних сум (з 17.08.2018 року по 03.10.2018 року), загальна кількість робочих днів у розрахунковому періоді - 56 днів. З цього випливає, що розмір середнього розрахунку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 9014,88 гривень (середньоденна заробітна плата - 160,98 грн. х 56 днів затримка до повного розрахунку). Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином, суд доходить висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 КЗпП України. Разом з тим, суд не в повному обсязі погоджується з розрахунком суми наданим позивачем, у зв`язку з цим, позивачу необхідно сплатити заборгованість за середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 9014,88 гривен. Враховуючи зазначене, положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати, а також встановлені судом фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що з відповідача по справі на користь позивача необхідно стягнути розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 17.08.2018 року по 03.10.2018 року на загальну суму 9014 грн. 88 коп. А також невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності у сумі 814,0 грн. При цьому суд вказує, що виходячи з останньої правової позиції Верховного суду направлення роботодавцем листів до працівника з пропонуванням з`явитися та отримати не виплачений платіж при звільненні не є підтвердженням відсутності вини роботодавця. Роботодавець мав можливість залишити кошти на депозитному рахунку нотаріуса чи направити іменним грошовим переводом.

Outcome: partial