Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

В серпні 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: стягнути з [PERSON] на його ( [PERSON] ) користь: 23 000. 00 грн. - основна сума боргу; 9 766, 81 грн. - нараховані проценти, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України; 8 924, 00 грн. - інфляційні втрати; 1 871, 25 грн. - три відсотки річних; 768, 40 грн. - витрати по оплаті судового збору; 12 000, 00 грн. - витрати понесені на правову допомогу. Вимоги обґрунтовує тим, що 11 травня 2016 року в простій письмовій формі у вигляді розписки був укладений договір позики. За даним договором позивач передав, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути в повному обсязі отримані кошти у розмірі 23 000, 00 грн. до 11 листопада 2016 року. У визначений строк відповідач грошові кошти не повернув. В добровільному порядку [PERSON] по теперішній час отримані в борг грошові кошти не повернув, про що свідчить наявність у позивача оригіналу розписки, а тому, він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі, з підстав, викладених у позові; проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з?явився; про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку; відзив на позов не надіслав; причини неявки суду не повідомив; з заявами про розгляд справи за його відсутності чи оголошення перерви до суду не звертався; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухав пояснення представника позивача; розглянувши подані стороною позивача документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (до ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч.2, 3 ст. 545 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, 11 травня 2016 року відповідачем було складено розписку наступного змісту: "Я, [PERSON] , цією розпискою засвідчую, що отримав від громадянина [PERSON] у борг грошові кошти ( позику ) у сумі двадцять три тисячі гривень ( 23 000 грн. 00 коп. ), які зобов?язуюсь повернути до 11.11.206 року. Грошові кошти отримав від позикодавця в повному обсязі при підписанні цієї розписки. " (а.с.9). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У відповідності з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Частиною 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем позичених грошових коштів у розмірі 23 000, 00 грн., судом не встановлено. За таких обстави, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні знайшло підтвердження виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення [PERSON] позики, відповідно до договору позики ( розписки ) від 11 травня 2016 року. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається із копії розписки, від 11 травня 2016 року, вона не містить визначеного розміру процентів за користування грошовими коштами, а тому, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28 березня 2019 року по справі №444/9519/12, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. А тому, відсотки, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у розмірі на рівні облікової ставки НБУ нараховуються в період часу з 12 травня 2016 року по 11 листопада 2016 року. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст.625 ЦК України). Передбачене ч.2 статті 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, сума заборгованості складається з суми основного боргу - 23 000, 00 грн.; 9 766, 81 грн. - нараховані проценти, відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України; 8 924, 00 грн. - інфляційні втрати; 1 871, 25 грн. - три відсотки річних При перевірці вищезазначеного розрахунку, судом встановлено, що період прострочення виконання зобов`язань відповідачем складає з 12 листопада 2016 року по 29 липня 2019 року (дата, відповідно до якої проведені стороною позивача нарахування ), і за зазначений період часу інфляційні втрати, виходячи з суми основного боргу - 23 000, 00 грн., складають - 7 370, 96 грн.; 3% річних - 1 871, 25 грн.; відсотки, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України (за період часу з 12 травня 2016 року по 11 листопада 2016 року) - 1 863, 88 грн. А тому, суд прийшов до висновку, що вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та відсотків, передбачених ч.1 ст.1048 ЦК України, підлягають задоволенню саме у розмірі, відповідно 7 370, 96 грн. та 1 863, 88 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідача [PERSON] виникли зобов`язання перед позивачем [PERSON] , які передбачені ст. 1049 ЦК України. За таких обставин, з врахуванням положення ст.ст.16, 1048 ЦК України; ст. ст. 10 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума позики у розмірі 23 000, 00 грн.; проценти у розмірі 1 863, 88 грн.; інфляційні втрати у розмірі 7 370, 96 грн.; 3% річних у розмірі 1 871, 25 грн., а всього - 34 106, 09 грн. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п?яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження факту отримання послуг адвоката позивачем надано суду, договір про надання правової допомоги №03/2018 від 29 жовтня 2018 року, додаток №1 до договору про надання правової допомоги №03/2018 від 29 жовтня 2018 року, рахунок на оплату №3 від 04 березня 2020 року, квитанції №45МН-Т279-1ЕТ1-М3КР від 04 березня 2020 року про внесення грошових коштів у розмірі 10 000, 00 грн. та квитанції №МВЕ0-Т09Е-СЕ9М-А11Е від 04 березня 2020 року про внесення грошових котів у розмірі 2 000, 00 грн. ( на виконання вищезазначеного договору про надання правової допомоги № 03/2018 від 29 жовтня 2018 року ), акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги №03/2018 від 29 жовтня 2018 року, підписаний 04 березня 2020 року. Відповідно до ст.ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial