Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача , посилаючись на те, що з 18.04.2011 року від перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював машиністом гірновиємочних машин 5 розряду з повним робочим днем в шахті. Наказом № 320 ку від 17.03.2014 року його було звільнено на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням . Відповідно до висновку МСЕК від 2.03.2016 року йому встановлено по сукупності 65% втрати професійної працездатності у зв*язку з професійними захворюваннями , зокрема первинно 30% по хрон.радик., 15% по хронічному бронхіту та повторно 20% у зв*язку з трудовим каліцтвом 11.11.93 року , 22.07.94 року з 25.02.2016 року до 01.04.2017 року та третю групу інвалідності. Виходячи з тривалості та глибини моральних та фізичних страждань, з наявності негативних наслідків для нього, які виникли внаслідок отримання професійних захворювань, а також незворотності значного погіршення стану його здоровя просив стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 40 000 грн. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 травня 2016 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства « Шахтоуправління « Покровське» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 35 000 грн та на користь держави судовий збір в розмірі 1378 грн. В апеляційній скарзі відповідач просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» були внесені зміни в частині виплати моральної шкоди, тому у суду не було законних підстав для задоволення вимог. Крім того, вважає, що позивачем не доведений факт спричинення йому моральної шкоди, та при визначені розміру моральної шкоди судом не враховані вимоги розумності та справедливості. Сторони не з*явилися до суду апеляційної інстанції, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, відповідно до телефонограм. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині розміру судового збору підлягає зміні за таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 18.04.2011 року працював у відповідача в якості машиніста гірновиємочних машин 5 розряду з повним робочим днем в шахті. 19.11.2012 року переведений учнем машиніста горних виємочних машин тимчасово по 18.12.2012 року. 10.03.2014 року звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до наказу № 320 ку від 17.03.2014 року . Відповідно до висновку МСЕК від 2.03.2016 року йому встановлено по сукупності 65% втрати професійної працездатності по сукупності: первинно 30% по хрон. радик .,15% по хронічному бронхіту та повторно 20% по трудовим каліцтвам 11.11.1993 року, 22.07.94 року з 25.02.2016 року до 01.04.2017 року та третю групу інвалідності. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено вимоги ст.153 КЗпП України, що спричинило виникнення професійних захворюваннь у позивача та заподіяна моральна шкода, яка на підставі ст.237-1 КЗпП України підлягає відшкодуванню відповідачем. Як вбачається з матеріалів справи позивач працював у відповідача , 1 лютого 2016 року проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у позивача та складено акт за формою П-4 , 2.03. 2016 року позивачу встановлено первинно 65% втрати працездатності з 25.02.2016 року до 01.04.2017 року по сукупності: 40% хр. радик. та 25 % хронічному бронхіту . Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Оскільки Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві на час виникнення спірних відносин, в звязку із зміною спеціального закону, не відповідає за завдану моральну шкоду, то у разі отримання працівником виробничої травми чи професійного захворювання в цей період він набуває права на відшкодування моральної шкоди на загальних підставах, встановлених законом. Згідно ст.13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до вимог ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, ст.237-1 - відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто передбачає відшкодування моральної шкоди, яка спричинена з вини роботодавця. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивач виконував важку фізичну роботу з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах, що привело до отримання професійних захворювань. Причиною захворювань, згідно акту про його розслідування, встановлено запиленість повітря робочої зони, потужність зовнішньої праці ,фізичні навантаження. Отже, моральну шкоду повинен відшкодовувати роботодавець, оскільки шкода здоровю завдана при виконанні позивачем трудових обовязків, про свідчить акт розслідування хронічного професійного захворювання, висновок МСЕК , які є в справі. Виходячи з викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення моральної шкоди з підприємства - відповідача. Визначення судом моральної шкоди в розмірі 35000 гривень відповідає встановленим обставинам справи, судом враховано характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, переживання , які відчуває потерпілий в звязку з ушкодженням здоров*я, принципи розумності та справедливості. Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у позивача доказів спричинення йому моральної шкоди, оскільки відповідно до діючого законодавства втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, так як стан здоровя потерпілого погіршено. Обовязкове призначення МСЕК з приводу встановлення факту спричинення моральної шкоди передбачається у випадку відсутності вищевказаних доказів. Доводи скарги щодо відсутності спеціального закону, який регулює порядок та розміри відшкодування шкоди, як підстави для відмови в задоволенні позову, необґрунтовані. Дійсно, ч.2 ст.237-1 КЗпП України містить посилання на те, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В той же час є загальна норма ст.23 ЦК України, якою передбачено певний порядок та визначення розміру моральної шкоди. Крім того, відповідно до ч.8 ст.8 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого виходить із загальних засад законодавства (аналогія права), ч.9 забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Посилання в апеляційній скарзі на те, що факт наявності моральної шкоди визначається лише медико-соціальною експертною комісією є безпідставним. Так, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, до юридичних фактів, які має довести позивач, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розміру шкоди. Доведення цих обставин із боку позивача можливе на підставі доказів, перелічених у статті 57 ЦПК України. До таких доказів належить і висновок експертизи, проте він не є як єдиним можливим і достатнім доказом спричинення шкоди, так і підставою визначення її розміру, оскільки згідно з частиною другою статті 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленого значення. Відтак, якщо позивач надав докази завдання йому шкоди, довів цими доказами певний її розмір і не просив суд про призначення медико-соціальної експертизи, то суд не має підстав для відмови в позові чи призначення експертизи з власної ініціативи, оскільки це не передбачено положеннями ЦПК України (зокрема статей 10, 143 - 145), які мають суто змагальний характер доказування. У разі якщо відповідач не погоджується з доводами позивача про наявність моральної шкоди та її розміром, визначеним позивачем, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України відповідач не позбавлений можливості заявити клопотання про призначення такої експертизи. Відповідач по даній справі клопотання про проведення експертного дослідження не заявляв. Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом. Однак, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції помилково, в порушення вимог закону стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1378 грн. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Частина 3 ст.88 ЦПК України, передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Стягуючи з відповідача в дохід держави судовий збір, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлена ставка судового збору - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. На підставі ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Позовна заява [PERSON] . подана до суду 21 березня 2016 року. Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» №928- VIІІ від 25 грудня 2015 року з 01 січня 2016 року мінімальна заробітна плата складає 1378 грн. Отже, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, повинен становити 551,20 грн. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права в частині визначення розміру судового збору, що є підставою для зміни рішення суду в цій частині.

Outcome: partial