Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся 16.12.2016 до суду з вищезгаданим позовом, в якому просить стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на його користь моральну шкоду, в зв'язку з ушкодженням здоров'я, у розмірі 275600,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що пропрацював в період з 10.06.1975р. по 25.07.1983р., з 05.08.1983р. по 01.08.1986р., з 04.09.1986р. по 14.11.2003р. в підземних умовах шахт міста Кривого Рогу за посадами: підземний учень кріпильника, підземний кріпильник 3 - 4 розрядів, підземний прохідник 4 розряду; 14.11.2003 року звільнений із підприємства ПрАТ «ЦГЗК» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України. Під час виконання робіт на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» 27 травня 2003 року о 13 годині 00 хвилин з ним стався нещасний випадок, в наслідок якого він отримав політ травму, ушиблену рану голови, струс головного мозку, ЗТГ, закритий перелом 3-4-5, 8 ребер зліва, лівосторонній гемопневмоторакс з пошкодженням тканин легкого, відкритий ПБ тип осколковий перелам нижньої треті обох кісток правої гомілки зі зміщенням уламків, шок першого ступеню, та проходив тривалий курс лікування. Висновком МСЕК первинно 24.09.2003р. встановлено 65% втрати професійної працездатності - по трудовому каліцтву та визнано інвалідом 2 групи, при повторному переогляді 29.09.2004р. встановлено 30% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та визнано інвалідом 3 групи, 12.10.2005р. встановлено 25% втрати професійної працездатності на безстроковий термін. Він постійно переносить фізичні страждання - біль в правій гомілці; порушення функції ходьби; порушення функції опори; розлад сну; запаморочення, тому звернувся до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач присутнім не був, скориставшись правом представництва відповідно до ст.38 ЦПК України. Представник позивача - [PERSON] ( довіреність від 05.12.2016 року), позовні вимоги підтримав, обґрунтовуючи обставинами, викладеними в позовній заяві, просив задовольнити, зазначив, що в зв'язку з трудовим каліцтвом, втратою позивачем працездатності в розмірі 25% та визнанням інвалідом 3 групи на безстроковий термін, він зазнає щоденно фізичного болю та моральних страждань. Представник відповідача - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області - Бершадська Л.С. ( довіреність №3 від 03.01.2017 р., дійсна до 13.12.2017 року) заперечувала проти позову, посилаючись на те, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області є неналежним відповідачем, оскільки актом П-4 винним у нещасному випадку визнано підприємство; не встановлено факт заподіяння шкоди. Крім того, з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», згідно ч.8 ст. 36 якої відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, тому відсутні підстави для покладення на Відділення виконавчої дирекції фонду обов'язку здійснювати таку виплату. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди на вказану суму; не надано доказів того, що в житті позивача відбулися які-небудь зміни. Просила у задоволенні позову відмовити. Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Судом встановлено, відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці, на ім'я [PERSON], який пропрацював в період з 10.06.1975р. по 25.07.1983р., з 05.08.1983р. по 01.08.1986р., з 04.09.1986р. по 14.11.2003р. в підземних умовах шахт міста Кривого Рогу за посадами: підземний учень кріпильника, підземний кріпильник 3 - 4 розрядів, підземний прохідник 4 розряду; 14.11.2003 року звільнений із підприємства ПрАТ «ЦГЗК» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України /а.с.5,6/. Відповідно до Акту про нещасний випадок № 5 від 29.05.2003р. встановлено обставини за яких з позивачем стався нещасний випадок, а саме: 27 травня 2003 року приблизно о 13 годині позивач за допомогою шпунтового молотка МО - 8 виконував шпунтовку лунки під втору раму АПК. При виконанні робіт сталося обрушення гірничої маси зі зводу стінки висячого боку виробітки, яким він був травмований. Комісія дійшла висновку, що: проходка північного штреку гор. 1270 м. велася з порушенням паспорту кріплення; начальником дільниці [PERSON] і його заступником [PERSON] видавалося завдання на проходку при відставанні крепі, тобто в заздалегідь небезпечні умови; гірничі майстри [PERSON], [PERSON] допустили прохідників до буріння і веденню підривних робіт в виробітку не закріплену згідно з паспортом кріплення; прохідники [PERSON], [PERSON], [PERSON] вели гірничі роботи в виробітці на закріпленій відповідно до паспорту кріпленні; гірничий майстер [PERSON] допустив до виконання робіт, а кріпильники [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] виконували роботи в виробці не приведеній в безпечний стан. Особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці: начальник дільниці №6 [PERSON], заступник начальника дільниці №6 [PERSON], гірничий майстер дільниці №6 [PERSON], гірничий майстер дільниці №6 [PERSON], прохідники [PERSON], [PERSON], [PERSON], кріпильники [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], заступник головного інженера ШСУ [PERSON] /а.с.11,12/. Відповідно до Акту про розслідування нещасного випадку від 29.05.2013р. комісією, призначеною наказом від 27.05.2003 року №229 по ШСУ ПАТ «КЗРК» встановлено обставини справи, за яких з позивачем стався нещасний випадок, причину нещасного випадку, осіб винних у нещасному випадку . Причинами нещасного випадку стало виконання робіт в виробітці не приведеній в безпечний стан, пройденої з порушенням паспорту кріплення. Особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці: начальник дільниці №6 [PERSON], який видав наказ про проходку СПШ при відставанні крепі більш паспортного, тобто завідомо небезпечні умови і не ознайомив під підпис з паспортами кріплення і бурово-підривних робіт окремих виконуваних робіт, заступник начальника дільниці №6 [PERSON], який видав завдання на проходку СПШ з відставанням кріплення більш допустимого паспортами, гірничий майстер дільниці №6 [PERSON], який видав наряд на буріння і підрив забою при порушенні паспорту кріплення і допустивший виробництво робіт СПШ до приведення покрівлі, стінок і забою при порушенні поспорту кріплення і допустивший виробництво робіт в СПШ до приведення покрівлі, стінок і забою в безпечний стан, гірничий майстер дільниці №6 [PERSON], який видав наряд на виробництво гірничих робіт в СПШ при порушенні паспорту кріплення, прохідники [PERSON], [PERSON], [PERSON], які виконували роботи по прохідці СПШ при відставанні кріплення від груди забою більш допустимого паспортам, кріпильники [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], приступили до виконання робіт та не привели СПШ в безпечний стан, заступник головного інженера ШСУ [PERSON], який погодив наряди на виконання робіт по проходці СПШ при відставанні кріплення більш допустимого паспортам/а.с.8,9/. Відповідно до висновку МСЕК [PERSON] 24.09.2003р. первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності - по трудовому каліцтву та визнано інвалідом 2 групи, при повторному переогляді 29.09.2004р. позивачу було встановлено 30% втрати професійної працездатності по трудовому каліцтву та визнано інвалідом 3 групи, 12.10.2005р. йому встановлено 25% втрати професійної працездатності вже на безстроковий термін. Протипоказано - важка фізична праця, загрузка на ногу, рухатися /а.с.23-25/. Відповідно до медичних довідок, [PERSON], в зв'язку з погіршенням стану здоров'я неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №8» ДОР». Внаслідок завданих травм, позивачу був встановлений діагноз: політ травма, ушиблена рана голови, струс головного мозку, ЗТГ, закритий перелом 3-4-5, 8 ребер зліва, лівосторонній гемо пневмоторакс з пошкодженням тканин легкого, відкритий ПБ тип осколковий перелом нижньої треті обох кісток правої гомілки зі зміщенням уламків, шок першого ступеню. Згідно медичних документів лікарями встановлено рекомендації: постійний нагляд лікарів, час від часу стаціонарне лікування, масаж, санаторно-курортне лікування в санаторіях опорно-рухового апарату/а.с.26-28/. Ст.ст. 21, 28 Закон України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» покладено обов'язок на відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з втратою ним професійної працездатності. Факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв'язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, встановлений в судовому засіданні. Позивач переносить моральні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з: Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-ІІ «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-ІV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12, і в силу ст.ст. 214. 360-7 ЦПК Україну, яка має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV (далі - Закон). Відповідно до ст. 1 Закону № 1105-ХІV завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Згідно з підп. «Е» п.1 ч.1 ст.21 Закону № 1105-ХІV, у редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду. У рішенні Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. Зазначене положення не виключає обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1, 5, 6, 13, 21 та частини третьої статті 28 цього Закону всім потерпілим, у тому числі в разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати професійної працездатності. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення підпункту "б" підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 22 лютого 2001 року N 2272-ІІІ, пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року N 717-У, якими внесено зміни до статей 1, 21, 28, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV. У мотивувальній частині вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Зважаючи та те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, так як позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності з 24 вересня 2003 року, то він на підставі ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції від 31.03.2005 року, яка була чинна на момент встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача - Відділення Фонду. Розмір моральної шкоди визначений судом з урахуванням роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Суд при постановлені рішення врахував характер наслідків трудового каліцтва позивача, пов'язаних з ним фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Суд вважає, що в даному випадку відповідач повинен виплатити позивачеві моральну шкоду. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан її здоров'я, втрату професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу - [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 20000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивача слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial