Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

ПАТ КБ Приватбанк» звернулося з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про звернення стягнення. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач, просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитного договором № DNC0AU01990479 від 30.08.2007 року - в розмірі 344 090,83 грн. здійснити передачу в заклад (володіння) шляхом вилучення ПАТ КБ «Приватбанк» предмету застави: автомобіля DAEWOO, модель: Lanos TF69Y, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий седан В, № кузова/шасі: Y6DTF69YD7W356219, реєстраційний номер: АЕ0536ВТ, що належить на праві власності [PERSON], шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, стягнути солідарно з відповідачів 10 000,00 грн.; з відповідача [PERSON] витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200,00 грн. та судові витрати. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області про звернення стягнення відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовну вимоги у повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Вирішуючи спір, районний суд послався на те, що, позивачем не надано докази саме видачі кредиту, відсутня деталізація розрахунку заборгованості та докази належного повідомлення боржника щодо здійснення по примусовому стягненню боргу, не надано оригінали кредитної справи для огляду в судовому засіданні, що перешкоджає повному, всебічному та обєктивному розгляду справи, а тому відмовив у задоволенні позову у звязку з його недоведеністю та необґрунтованістю. Проте, з вищезазначеним висновком не можна погодитися з огляду на наступне. Згідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України: Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України: Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, що відповідно до укладеного кредитного договору № DNC0AU01990479 від 30.08.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 58 013,86 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.08.2014 року. У порушення зазначених норм закону та умов договору Позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов зазначеного кредитного договору, відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість за ним станом на 08.01.2014 року склала 344 090,83 грн., яка складається з: -заборгованості за кредитом 61 129,12 грн.; -заборгованість по процентам за користування кредитом 114 374,07 грн.; -заборгованість по комісії за користуванням кредитом 5 279,30 грн.; -пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 163 308,34 грн.. В наданому банком вищезазначеному розрахунку заборгованості, крім загальної суми заборгованості, зазначаються: періоди здійснення погашення заборгованості за Кредитним договором; періоди та на яку суму зменшувалось сальдо за кредитом (тіло кредиту); період виникнення прострочення за тілом кредиту та її розмір; розмір відсоткової ставки, яка нараховується за користування кредитними коштами, розмір пені, що нараховується за невиконання умов кредитного договору та період; період за який здійснювалося погашення Відповідачем відсотків та їх розмір; розмір та період нарахування відсотків на поточну заборгованість та прострочену; заборгованість; загальна заборгованість за відсотками, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що вказаний розрахунок належним чином деталізований, арифметично правильний, неточностей в собі не містить. В забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 30.08.2007 року був укладений договір застави рухомого майна, згідно з яким в заставу надано автомобіль: DAEWOO, модель: Lanos TF69Y, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий седан В, № кузова/шасі: Y6DTF69YD7W356219, реєстраційний номер: АЕ0536ВТ, що належить на праві власності останньому. Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. За змістом частини першої статті 572 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.1,2 ст.590 ЦК Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Порушення зобовязань, які виникають з договорів, тягне за собою правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК або такий різновид цивільно-правових санкцій, які передбачені, зокрема Законом України «Про заставу». Частиною 1,6 ст.20 цього Законутакож передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. При задоволенні позову про звернення стягнення суд має зазначити в рішенні зокрема, загальний розмір вимог кредитора та всі його складові, що підлягають сплаті заставодержателю з вартості предмета застави. Відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України, обовязок щодо доведення достовірними доказами розміру кредитної заборгованості позичальника та її складових, покладається на позивача. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що зобовязання позичальником не виконано належним чином. Внаслідок чого виникла заборгованість, наявність якої, відповідно до умов кредитного договору та договору застави є підставою для застосування положень Закону України «Про заставу» про звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль: DAEWOO, модель: Lanos TF69Y, рік випуску: 2007, тип ТЗ: Легковий седан В, № кузова/шасі: Y6DTF69YD7W356219, реєстраційний номер: АЕ0536ВТ. Щодо позовних вимог про передачу в заклад (володіння) шляхом вилучення ПАТ КБ «Приватбанк» предмету застави, та продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, апеляційний суд зазначає, що звернення стягнення на предмет застави в порядку визначеному Закону України «Про заставу» та Закону України «Про виконавче провадження» надає йому відповідних правомочностей, які є достатніми для здійснення процедури відчуження заставного майна з доступом до відповідних реєстрів і додаткової регламентації не потребують, окрім того, нормами Закону України «Про заставу» не встановлено окремого переліку повноважень, яких має надати суд заставодержателю у разі ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет застави. За таких обставин, вимог законодавства та умов договорів наявні підстави для звернення стягнення на предмет застави. Матеріалами справи підтверджується обсяг заборгованості [PERSON] за кредитним договором №DNC0AU01960479 від 30.08.2007 року станом на 08.01.2014 року розміром 344 090,83 грн., яка складається з: -заборгованості за кредитом 61 129,12 грн.; -заборгованість по процентам за користування кредитом 114 374,07 грн.; -заборгованість по комісії за користуванням кредитом 5 279,30 грн.; -пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 163 308,34 грн.. Але щодо визначення позивачем розміру пені погодитись не можна, оскільки позивач не врахував всіх обставин у справі та вимог законодавства, а також свої дії. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Статтею 616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Заявлений банком розмір пені перевищує загальну суму боргу за кредитом, відсотками та комісією. Будучи обізнаним, що позичальник після 2008 року фактично перестав сплачувати належні за кредитним договором платежі на погашення боргу, у звязку із чим зростала сума заборгованості, банк протягом значного періоду часу не вживав ніяких заходів щодо зменшення розміру збитків, хоча ніяких перешкод для цього не існувало, що свідчить про те, що своїми діями банк сприяв збільшенню розміру пені. Із врахуванням цих обставин у справі - розміру збитків та дій банку, суд вважає за можливе зменшити розмір пені із 163 308,34 грн. до 10000 гривень, відповідно до загальних засад цивільного законодавства, а саме передбачених п.6 ч.1 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності. Тому загальну суму боргу за кредитним договором необхідно зменшити до 190782,49 грн. (61 129,12 грн. + 114 374,07 грн. + 5 279,30 грн. +10000 грн.) Відсутні підстави і для стягнення із відповідача [PERSON] витрат на правову допомогу в розмірі 3 200 грн., оскільки такі витрати не підтверджені будь-якими належними та достовірними доказами, відповідно до вимог ст.57-60,64 ЦПК України. Окрім того, заявляючи позовні вимоги про звернення стягнення, ПАТ КБ «Приватбанк» просило стягнути солідарно із відповідачів - 10 000 грн. ( серед яких юридична особа - ПАТ «Акцент-Банк»). Суд не врахував, що відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно частини другої статті 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою. Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Абзацом 3 пункту 15 цієї постанови розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. За таких вимог законодавства необхідно закрити провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ "Акцент-Банк" про звернення стягнення, на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки ці вимоги повинні розглядатися за правилами господарського судочинства. Із відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 4010,38 грн., пропорційно обсягу задоволених вимог (3440,91 грн. + 3785 грн.)Х 55,5%, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial