Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою в інтересах [PERSON] до СО ПАТ «Донбасенерго» Слов`янська теплова станція про стягнення заборгованості із заробітної плати, обґрунтовуючи вимоги тим, що 15 квітня 2015 року позивача прийнято на роботу до СО ПАТ «Донбасенерго» Слов`янська ТЕС, а 16 липня 2021 року [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Проте, в день звільнення позивачу не виплачено: - нараховану заробітну плату за липень 2021 року у розмірі 4746,98 гривень; - компенсацію за два календарних днів невикористаної відпустки у розмірі 1188,00 гривень; - матеріальну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку на суму 35987,40 гривень; - матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати у розмірі 11995,80 гривень, відповідно до п. 5.39 розділу V Колективного договору. Заробітна плата [PERSON] з липня 2020 року до 30 червня 2021 року склала 143940,00 гривень. За період часу з 01 липня 2020 року до 30 червня 2021 року кількість робочих днів склала 242 днів. Таким чином, середній заробіток [PERSON] за день становить 594,00 гривень, а середній заробіток за період з 16 липня 2021 року до 01 вересня 2021 року складає 19602 гривні. Тому, просить суд стягнути з відповідача нараховану та невиплачену заробітну плату у сумі 4747,98 гривень, компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1188,00 гривень, матеріальну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України у сумі 35987,40 гривень, матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 11995,80 гривень, середній заробіток за період часу з 16 липня 2021 року до 01 вересня 2021 року у сумі 19602,00 гривень, а також судові витрати у розмірі 3000,00 гривень. В судове засідання представник позивача адвокат Лещенко С.В. не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте направили на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій на заявлених вимогах наполягав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні наполягала на тому, що вся заборгованість із заробітної плати позивачу виплачена, просила суд відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 08 вересня 2021 року витребувано у відповідача інформацію про нараховану середню заробітну плату [PERSON] . Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» в особі Слов`янської теплової електричної станції, про стягнення заборгованості із заробітної плати, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гідністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2). Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу. Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов`язків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосується частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював у Структурному підрозділі ПАТ «Донбасенерго» Слов`янська теплова електрична станція на посаді слюсаря з ремонту устаткування котельних та пило підготовчих цехів 4 розряду дільниці оперативного ремонту устаткування. 16 липня 2021 року [PERSON] звільнений з роботи на підставі статті 36\~КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, що підтверджено наявною у матеріалах справи копією трудової книжки. Відповідно до ч. 1 ст.\~94\~КЗпП України «Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України « Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першої ст.\~47\~КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок ( окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата\~це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, статті 24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Отже відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець. Так, відповідно до Довідки про доходи, станом на день звільнення -16.07.2021 року, заборгованість [PERSON] після відрахування податків та зборів по заробітній платі складала: *червень 2021 року 3147,10 грн. (сплачена 03.09.2021 року), 6389,56 грн. (сплачена 15.09.2021 року): *липень 2021 року 10235,78 (сплачена 20.09.2021 року); *серпень 2021 року 212,93 (сплачена 20.09.2021 року). Відомості, зазначені у даній довідці повністю узгоджуються з розрахунковими листами на ім`я позивача [PERSON] . Як видно з розрахункового листа за липень 2021 року, який був останнім місяцем роботи позивача у відповідача, а також, згідно з наказом Слов`янської ТЕС ПАТ «Донбасенерго» від 16.07.2021 року, позивачу [PERSON] була нарахована компенсація за 13 днів невикористаної щорічної основної та додаткової відпустки. Відомостей щодо нарахування матеріальної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до п. 5.39 розділу V «Колективного договору», суду не надано. Ствердження представника відповідача щодо виплати заборгованості із заробітної плати, нарахованої підприємством позивачу, підтверджується: * платіжним дорученням № 6866 від 03 вересня 2021 року та реєстром на зарахування заробітної плати [PERSON] , відповідно до яких позивачу було перераховано 3147,10 грн.; * платіжним дорученням № 7130 від 15 вересня 2021 року та реєстром на зарахування заробітної плати [PERSON] , відповідно до яких позивачу було перераховано 6389,56 грн.; * платіжним дорученням № 7455 від 20 вересня 2021 року та реєстром на зарахування заробітної плати [PERSON] , відповідно до яких позивачу було перераховано 10235,78 грн.; * платіжним дорученням № 7456 від 20 вересня 2021 року та реєстром на зарахування заробітної плати [PERSON] , відповідно до яких позивачу було перераховано 212,93 грн. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що відповідачем остаточно виплачена заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку 20.09.2021 року. Крім того, як встановлено у судовому засіданні, позивач був звільнений 16 липня 2021 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Отже, при звільненні позивача відповідач був зобов`язаний на виконання вимог ст. 44 КЗпП України виплатити йому вихідну допомогу, яка не може бути меншою ніж три середньомісячної заробітної плати. Проте, як видно з розрахункових листів позивача, останньому не було здійснення нарахування вхідної допомоги та, відповідно, її виплата. За таких обставин, суд доходить до висновку про наявність порушення трудового законодавства з боку відповідача та вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача про стягнення вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до п. 5.39 розділу V Колективного договору. Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог в цій частині, суд звертає уваги, що сторонами, всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів, зокрема безпосередньо Колективного договору, на підтвердження права позивача на отримання зазначеної матеріальної допомоги. Проте, у судовому засіданні представником відповідача не заперечувалося право позивача на отримання матеріальної допомоги згідно з умовами Колективного договору. За таких умов, приймаючи до уваги, обов`язок доказування відсутності заборгованості у даній категорії справ покладається на роботодавця, який не спростував право позивача на отримання даної матеріальної допомоги, не довів суду факту нарахування та виплати матеріальної допомоги. Підсумовуючий вищевикладене, суд доходить до висновку, що, всупереч вимогам трудового законодавства, станом на 01.09.2021 року відповідачем не проведений повний розрахунок з позивачем по заробітній платі та не здійснено нарахування та виплату матеріальної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України та Колективним договором. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснено у п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці №13 від 24.12.1999р., не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Відповідно до п.2 Постанови КМУ № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п.8 Постанови КМУ № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Як встановлено у судовому засіданні, позивач був звільнений 16.07.2021 року, а отже, розрахунок середньоденної заробітної плати слід здійснювати, виходячи з заробітної плати, нарахованої позивачу у травні червні 2021 року. Згідно з довідками про доходи позивача [PERSON] , останньому нараховано: у травні 2021 року 11942,08 грн., у червні 11995,80 грн. При цьому, у травні 2021 року позивачем відпрацьовано 18 днів, у червні 17 днів. Крім того, згідно з розрахунковим листом, у травні 2021 року [PERSON] були нараховані відпускні за 7 днів у розмірі 2945,95 грн. та компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 32,21 грн. У червні 2021 року [PERSON] були нараховані відпускні за 7 днів у розмірі 2851,45 грн. та компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 123,29 грн. Пунктом 4 наведеної вище Постанови визначені виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, до яких відносяться, зокрема, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати; виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час щорічної і додаткової відпусток). Отже, середньоденну заробітну плату [PERSON] слід розрахувати наступним чином: (8693,92 грн. + 9021,06 грн.): 35 = 506,14\~грн., де *8963,92 грн. - нарахована заробітна плата за травень 2021 року за відрахуванням відпускних та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, *9021,06 грн. - нарахована заробітна плата за червень 2021 року за відрахуванням відпускних та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, *35 кількість фактично відпрацьований позивачем днів з травня по червень 2021 року. Згідно додатку до листа Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 12.08.2020 № 3501-06/219 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік" кількість робочих днів у липні 2021 року становить 22, у серпні 2021 року 21. Позивача було звільнено 16.07.2021 року, а тому кількість днів, які враховуються судом для визначення періоду стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати становить 31 ( 10 день липень, 21 днів серпень). Таким чином, сума яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати становить 15690,34 грн. (506,14 грн. середньоденний заробіток х 31 днів). Вирішуючи питання щодо розміру середньомісячної заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до\~п.\~8\~ПостановиКМУ № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 р. у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Суду не надано для дослідження безпосередньо графік роботи підприємства за травень та червень 2021 року, проте, наданий розрахунок середньомісячної заробітної плати позивача, у якому вказано, що кількість робочих днів по графіку складав: травень 2021 року 24 дня, червень 2021 року 22 дня. Суд, приймаючи до уваги ту обставину, що позивачем та його представником не заперечується кількість робочих днів по графіку підприємства, вважає за можливе здійснити розрахунок середньомісячної заробітної плати, виходячи з зазначеної відповідачем кількості робочих днів по графіку підприємства. Враховуючи викладене,\~середньомісячним числом\~робочих днів\~слід вважати\~23дня (24+22):2=23. Отже, розрахунок середньомісячної заробітної плати слід здійснити наступним чином: 506,14 грн. х 23 дня = 11641,22 грн. Підсумовуючи викладене, враховуючи вищенаведені висновки суду слід дійти до висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу: *вихідну допомогу, відповідно до ст. 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку, що дорівнює 34923,66 грн., *матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно умов Колективного договору у розмірі 11641,22 грн.; *середній заробіток за час затримки розрахунку станом на 01.09.2021 року у розмірі 15690,34 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, судовий збір справляється фізичною особою в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір у сумі 908,00 грн. за вимогу про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, який слід стягнути з відповідача на користь позивача. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, на підставі\~ст. 141 ЦПК України\~у зв`язку із частковим задоволенням позову з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 3000,00 грн., проте, не надав суду відповідно розрахунку, на підтвердження здійснення фактичних витрат, а тому зазначені судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial