Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позвом як в своїх інтересах так і в інтересах неповнолітнього [PERSON] [INFO], до відповідачки [PERSON] та з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд постановити рішення, яким вселити її разом з неповнолітнім сином в квартиру [ADDRESS], визначити порядок користування даною квартирою, виділивши в її та сина користування кімнату 12,0 кв.м., в користування відповідачки виділити кімнату 17,2 кв.м., кухню, ванну кімнату, туалет, коридор залишити в спільному користуванні. В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що вона та її неповнолітній син є власниками 2/6 частин квартири [ADDRESS], відповідачці в свою чергу належить 4/6 даної квартири, на даний час в квартирі ніхто не зареєстрований та квартирою одноособово користується відповідачка яка заперечує проти її та дитини вселення в дану квартиру. З врахуванням того що 2/6 частин квартири складає 9,73 кв.м., вважала доцільним вселення її з дитиною саме в кімнату 12,0 кв.м. Також зазначала, що неодноразово зверталась до відповідачки з приводу вселення в дану квартиру, просила надати ключі, однак відповідачка відмовляла їй. Посилаючись на ст.ст. 9, 64-65 ЖК України та ст. 383, 386 ЦК України просила заявлені вимоги задовольнити. Позивачка в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити вказуючи на те, що відповідачка чинить їй перешкоди в вселенні в спірну квартиру, не надає ключів від вхідних дверей квартири, просила позовні вимоги задовольнити вказуючи на обставини справи викладені в позовній заяві. Відповідачка та представник відповідача заперечували в частині заявлених вимог про визначення порядку користування даним жилим приміщенням зазначаючи, що метраж кімнати яку просить виділити позивачка в користування перевищує метраж який припадає на належні їй 2/6 частини квартири, крім того вказували суду на те, що відповідачкою проведено ремонт спірної квартири, самостійно тривалий час сплачувалась квартирна плата та плата за комунальні послуги, а оскільки позивачка жодної допомоги не надавала як і коштів на утримання належного їй майна, тому між ними дійсно не досягнуто згоди щодо проживання позивачки в квартирі. Відносно вселення позивачки з дитиною в спірну квартиру не заперечували. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки, відповідачки, представника відповідачки, вважає доцільним задовольнити заявлені позовні вимоги частково з урахуванням наступного. Як вбачається з матеріалів справи, згідно до договору довічного утримання від 15.07.2009 р. [PERSON] відчужив на користь [PERSON] 4/6 частини квартири [ADDRESS],(а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 24.11.2008 р. [PERSON] [INFO] успадкував після смерті батька [PERSON] який помер [INFO] 1/6 частину квартири [ADDRESS], (а.с. 8). Згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.11.2008 р. [PERSON] успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] який помер [INFO] 1/6 частину квартири [ADDRESS], ( а.с.9). Відповідно до довідки за формою №3 ЄРРЦ філії №801 від 22.05.2014 р. в квартирі [ADDRESS], власники не зареєстровані. Станом на 01.05.2014 р. борг по оплаті квартирної плати становить 10947 грн. 18 коп. (а.с.47). Як вбачається з плану квартири [ADDRESS], дана квартира загальною площею 51,80 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м. складається з двох кімнат площею 17,2 кв. та 12,0 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., коридора, ванної кімнати, туалету (а.с. 11). Відповідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 10.04.2012 р. затвердженої начальником Святошинського РУ ГУ МВС України в м.києві [PERSON] зверталась до Святошинського РУ ГУ МВС України в м.Києві з приводу того, що [PERSON] чинить їй перешкоди у проживанні в квартирі [ADDRESS],(а.с. 26). Відповідно до ст.47 Конституції України, ч.3 ст.9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 155 Житлового кодексу УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, пояснень свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши наявні у справі докази, аналізуючи пояснення позивача, відповідачки, представника відповідачки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині вселення в квартиру [ADDRESS], є правомірними та такими, що підлягають до задоволення. Щодо вимог позивачки про визначення порядку користування жилим приміщенням, квартирою [ADDRESS], суд вважає дані вимоги такими що не підлягають до задоволення з огляду на наступе. Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира [ADDRESS], становить загальною площею 51,80 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м. складається з двох кімнат площею 17,2 кв. та 12,0 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., коридора, ванної кімнати, туалету, балкону, а том у з врахуванням того, що позивачці та її сину належить по 1/6 частині в даній квартирі то ідеальна доля позивачки та її неповнолітнього сина в даній квартирі становить 9,73 кв.м. жилої площі, або 17,0 кв.м. загальної площі. Житлове приміщення, яке просить виділити позивач у користування не відповідає її та її сина ідеальній частці у спільній власності, розмір кімнати яку просить виділити їй з сином позивачка перевищує розмір належної їй частини і по суті буде погіршувати інтереси відповідачки. Таким чином, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення є відособленими та за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі, як вбачається з матеріалів справи в даному випадку визначення порядку не є можливим, оскільки відповідачка заперечувала щодо визначення та в квартирі не має жодної кімнати яка б відповідала долі кожного з співвласників у спільній частковій власності. На підставі викладеного,

Outcome: partial