Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок. Позивач посилається на те, що 23 квітня 2012 року між ним - [PERSON] та його сином відповідачем [PERSON] були укладені наступні договори дарування: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] посвідчений [PERSON]. приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за №523; земельної ділянки площею 0,1869 га, кадастровий номер [NUMBER], на якій розташований житловий будинок, без зміни її цільового призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у розмірах, встановлених державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданим Стерченською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області 23 січня 2007 року на ім'я [PERSON], посвідченого [PERSON]. приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 525; земельної ділянки загальною площею 0,4540 га ([NUMBER] площею 0,1023 га та [NUMBER] площею 0,3517 га) в межах згідно з планом. Місце розташування земельної ділянки [NUMBER] - село Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області. Цільове призначення земельної ділянки [NUMBER] - для ведення особистого селянського господарства. Дана земельна ділянка належала позивачу [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Стерченською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області 23 січня 2007 року на підставі рішення 6 сесії 21 скликання Стерченської сільської ради від 31 березня 1994 року за №6, зареєстрованого відділом Держкомзему у Глибоцькому районі в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010781200006, кадастровий номер [NUMBER] Місце розташування земельної ділянки [NUMBER] - село Стерче, Стерченської сільської ради Гибоцького району Чернівецької області. Цільове призначення земельної ділянки [NUMBER] - для ведення особистого селянського господарства. Дана земельна ділянка [NUMBER] належала позивачу [PERSON] на підставі Державного акту серії [NUMBER], виданого Стерченською сільською радою Глибоцького району Чернівецької області 23 січня 2007 року на підставі рішення 6 сесії 21 скликання Стерченської сільської ради від 31 березня 1994 року за №6 , зареєстрованого відділом Держкомзему у Глибоцькому районі в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010781200006, кадастровий номер [NUMBER]. Договір дарування посвідчений [PERSON]. приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за №528. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстру прав власності на нерухоме майно, з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, з державного реєстру іпотек - відомості відсутні. Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року, справа №715/856/16-ц, позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] недійсним внаслідок помилки - задоволені. Визнано недійсним договір дарування від 23 квітня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу [PERSON]. за реєстровим № 523. Постанова набрала законної сили. Отже, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 лютого 2018 року, індексний номер витягу 113934967, позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 13 квітня 2012 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради за №13 від 29 березня 2012 року і зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №36449619 від 19 квітня 2012 року. Згідно ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України, за житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами переходить право власності на земельну ділянку площею 0,1869 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS], Глибоцького району Чернівецької області отже, договір дарування необхідно визнати недійсним. Вказує, що договори дарування вище вказаних земельних ділянок були укладені ним внаслідок помилки. Позивач посилається на те, що він - [PERSON] проживав разом з дружиною [PERSON] в [ADDRESS]. 23 січня 2007 року він набув право власності на земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства. Так як його дружина тяжко захворіла, то 13.02.2009 року до них переїхав жити з Житомирської області син з сім'єю - відповідач [PERSON], який по домовленості всієї їхньої сім'ї повинен був доглядати за ними, а після їхньої смерті все майно повинно було залишитись йому. [INFO] року дружина позивача померла. На той час позивач не мав правовстановлюючих документів на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. 04.06.2010 року позивач одружився вдруге з [PERSON]. Так як відповідач доглядав за позивачем і за нею, допомагав вести господарство, то 22 березня 2012 року вона склала заповіт на все своє майно на відповідача [PERSON] [INFO] року [PERSON]. Після її смерті відповідач попросив позивача подарувати все його майно, яке знаходиться в с.Стерче Глибоцького району Чернівецької області йому, а за це він пообіцяв позивачу доглядати і утримувати його довічно. Так як позивач хворий і похилого віку, потребує постійного догляду і допомоги, то він погодився з цією пропозицією і не надавав значення формі договору та не усвідомлював наслідків укладання договору дарування. 23 квітня 2012 року позивач уклав договори дарування житлового будинку та земельних ділянок. Через шість неділь після смерті [PERSON], тобто на початку травня 2012 року, він перейшов жити в с.Стерче Глибоцького району Чернівецької області, а 19 липня 2012 року, на прохання відповідача по справі, він відмовився від належної йому обов'язкової частки у спадщині після смерті дружини, у приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу [PERSON]. 06.03.2016 року відповідач вигнав позивача з будинку посеред ночі, а тому він звернувся до суду за захистом своїх майнових прав та інтересів. 10.01.2018 року Постановою Апеляційного суду Чернівецької області встановлено, що позивач [PERSON] є особою похилого віку, оскільки на момент укладання оспорюваного договору йому було повних 75 років, отже, у зв'язку із віком він потребує догляду й сторонньої допомоги, після укладення договору, 23 квітня 2012 року, постійно проживав у спірному житловому будинку, який є його єдиним житлом, що погоджувався на безоплатну передачу цього будинку у власність [PERSON], лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та його утримувати, що свідчить про неправильне сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і вона має істотне значення. Тобто, при одночасному укладенні договору дарування житлового будинку та договорів дарування земельних ділянок, його волевиявлення не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного йому майна на користь обдарованого [PERSON] Так як він потребував постійного догляду і допомоги, які пообіцяв йому надавати його син - відповідач [PERSON], взамін договорів дарування не тільки житлового будинку, але й земельних ділянок, то він уклав договори дарування земельних ділянок під впливом помилки, так як він не усвідомлював наслідків договору і не надавав значення формі договору. Цими земельними ділянками він користувався до і після укладення договорів дарування, так як продовжував проживати в житловому будинку [ADDRESS] до 06.03.2016 року, тобто до того часу, поки відповідач не вигнав його, що встановлено рішенням суду. Крім цього, позивач дав гроші відповідачу на купівлю мотоблоку для обробку городу, по можливості обробляв город, користувався урожаєм. Фактично передачі земельних ділянок відповідачу не відбулося. Оскільки позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, то земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд йому необхідна для обслуговування будинковолодіння, як і необхідна земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, оскільки іншого городу позивач не має. Відповідач забезпечений, оскільки володіє житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], а також земельними ділянками для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,29 га та двома земельними ділянками (паєм) площею 0,7691га, площею 0,2899 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в с. Тереблече Глибоцького району Чернівецької області, які отримав у спадок по заповіту його дружити від другого шлюбу [PERSON], яка померла [INFO] року в с.Тереблече Глибоцького району Чернівецької області. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказані договори дарування земельних ділянок з цільовими призначеннями для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, укладені позивачем 23 квітня 2012 року одночасно з договором дарування житлового будинку, є такими договорами, як укладеними позивачем внаслідок помилки, оскільки отримуючи в дар дане майно, відповідач зобов'язувався утримувати позивача та доглядати за ним довічно, але він вигнав позивача з будинку, що встановлено рішенням суду. Тому просить суд, визнати недійсними, як укладеними внаслідок помилки: 1) договір дарування земельної ділянки площею 0,1869 га , в межах згідно з планом, кадастровий номер [NUMBER], розташовану в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, укладеного 23 квітня 2012 року між позивачем [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] і посвідчений [PERSON]. приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, який зареєстрований в реєстрі за № 525; 2) договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,4540 га в межах згідно з планом, яка складається: з земельної ділянки [NUMBER] площею 0,1023 га, в межах згідно з планом, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; з земельної ділянки [NUMBER] площею 0,3517 га в межах згідно з планом, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства які розташовані в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області укладений 23 квітня 2012 року між позивачем [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO], посвідчений [PERSON]. приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 528. Стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати: судовий збір - 1057,20 грн., за надання правничої допомоги 2000 грн., а всього: 3057,20 грн. 13 квітня 2018 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала до суду клопотання в якому просить викликати і допитати свідків по справі. 13 квітня 2018 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовної заяви у зв'язку з безпідставністю. 16 квітня 2018 року позивач [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, в якій аргументував, чому саме необхідно задовольнити даний позов. Посилався на те, що договори дарування земельних ділянок укладені ним внаслідок помилки. 25 квітня 2018 року позивач [PERSON] подав до суду заяву в якій просить суд, викликати в судове засідання та допитати свідків. 25 квітня 2018 року відповідач [PERSON] подав до суду клопотання в якому просить суд, включити до матеріалів справи копію позовної заяви [PERSON], від 22.04.2016 року та викликати в судове засідання та допитати свідків. 31 травня 2018 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву про застосування строку позовної давності та просив відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, при цьому в судовому засіданні представник позивача підтвердила суду, що основною підставою для визнання договору дарування недійсним є саме укладання договору дарування внаслідок помилки відносно наслідків правочину з боку позивача, оскільки він вважав, що укладає договір довічного утримання. На ці обставини наполягав і сам позивач в своїх поясненнях. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. При цьому відповідач вказував на те, що позивач розумів, що дарує йому земельні ділянки, бажав цього, він його з будинку не виганяв, і позивач в будь-який час може повернутись і продовжувати жити у будинку в своїй кімнаті. Вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, показання свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до переконливого висновку про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково виходячи з наступного. Так, судом встановлено і ці обставини не заперечувалось сторонами, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.02.1958 року. [INFO] року в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області померла [PERSON]. 04.06.2010 року був зареєстрований шлюб у виконкомі Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області між [PERSON] та [PERSON]. [INFO] року в смт. Глибока, Чернівецької області померла [PERSON]. Судом також встановлено, що предметом позовної заяви позивача [PERSON] є укладені між ним та його сином [PERSON] договори дарування земельних ділянок № №525 та 528 від 23.04.2012 року. Судом також встановлено, що Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку відмовлено також відмовлено у задоволенні позовів третіх осіб. 10 січня 2018 року Постановою Апеляційного суду Чернівецької області, Апеляційну скаргу [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], задоволено. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки скасовано. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки, задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 23 квітня 2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу [PERSON]. за реєстровим № 523. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 лютого 2018 року, індексний номер витягу 113934967, позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 13 квітня 2012 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради за №13 від 29 березня 2012 року і зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №36449619 від 19 квітня 2012 року. В позовній заяві позивач посилається на те, що він є хворою людиною похилого віку, під час укладання договору дарування не усвідомлював його наслідків, фактичної передачі майна не відбулося, іншого житла він не має. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що договір дарування укладено ним внаслідок помилки відносно наслідків правочину, оскільки син обіцяв доглядати його довічно; також під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину має істотне значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного майна як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. Лише в разі встановлення цих обставин, норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 р. 6-372цс16. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є особою похилого віку, оскільки на момент укладання оспорюваного договору йому було повних 75 років, отже, у зв'язку із віком він потребує догляду й сторонньої допомоги, після укладення договору 23 квітня 2012 року періодично користувався спірним майном, яке є його єдиним житлом. Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Крім того, і в позовній заяві, і в судовому засіданні позивач стверджував, що помилявся щодо наслідків правочину, оскільки бажав укласти договір довічного утримання. Також судом в судовому засіданні встановлено, що земельна ділянка площею 0,1869 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд є єдиною у позивача з вказаним цільовим призначенням. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки Постанова Апеляційного суду Чернівецької області 10 січня 2018 року, має преюдиціальне значення, тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,1869 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд підлягають задоволенню. В той же час, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,4540 га в межах згідно з планом, яка складається: з земельної ділянки [NUMBER] площею 0,1023 га, в межах згідно з планом, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення для ведення особистого селянського господарства; з земельної ділянки [NUMBER] площею 0,3517 га в межах згідно з планом, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в с. Стерче Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області не підлягають задоволенню, оскільки у позивача окрім цієї земельної ділянки є право на інші земельні ділянки, загальною площею 1,09 га з таким призначенням в с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області, отриманими ним у спадщину після смерті дружини [PERSON], якій дана земельна ділянка належала на підставі Державного акту серії [NUMBER] від 16 березня 2001 року. У судовому засіданні 31 травня 2018 року відповідачем та його представником було подано заяву про застосування строку позовної давності. Суд вважає, що вказана заява не обґрунтована і викладені в ній доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Частиною 1 ст. 261 ЦПК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В позовній заяві і в судовому засіданні позивач посилався на те, що про порушення свого права він дізнався 06 березня 2016 року, коли відповідач його серед ночі з будинку. Дана обставина також встановлена Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 10 січня 2018 року. Тому суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності. На підставі ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 грн. Проте, не підлягають задоволенню вимоги про стягнення витрат н правову допомогу в розмірі 2 тис. грн., оскільки вони не підтвердженні належними і допустимими доказами, більш того суду не надано розрахунок таких витрат.

Outcome: partial