Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя. В поданій до суду позовній заяві посилався на те, що з 15 листопада 2003 року перебуває з відповідачем в шлюбі. Але на даний час шлюб фактично розпався, сторони спільно не проживають, постійно сваряться, не мають спільних поглядів на життя. Подальше збереження шлюбу є неможливим. Також в позові зазначив, що за час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS], а також ним особисто за позичені кошти, які на даний час не повернуто, було придбано автомобіль Mitsubishi Lancer X, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Тому позивач просив суд шлюб розірвати, визнати за ним право власності на 1/4 частину вказаної квартири із залишенням за відповідачем права власності також на 1/4 частину цієї квартири, визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль Mitsubishi Lancer X, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. В судове засідання позивач не з'явився, уповноваживши [PERSON] представляти його інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково. Зазначила, що на розірвання шлюбу вона згодна. А щодо розподілу спільного майна, з позивачем та його батьком існує домовленість, за якою все спільне майно подружжя належить їм в рівних частках - по 1/2 частині. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з'явились. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони з 15 листопада 2003 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох малолітніх синів - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.8-9). Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позивач просить шлюб розірвати, зазначає, що не бажає миритися з відповідачем. Відповідач на розірвання шлюбу згодна. Таким чином судом встановлено відсутність вільної згоди сторін перебувати в шлюбі один з одним. Зважаючи на вказані позиції сторін в даній справі, суд вважає, що надання сторонам терміну на примирення носило б формальний характер та лише призвело б до затягування розгляду справи. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі. Тому збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя. В цій частині позов необхідно задовольнити, шлюб необхідно розірвати. Також судом встановлено, що під час перебування у шлюбі на підставі договору №88 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А від 17 квітня 2012 року з послідуючими змінами сторонами було придбано 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.45-52). Іншим співвласником даної квартири є [PERSON]. При цьому, згідно свідоцтва про право власності на вказану квартиру її співвласниками є [PERSON] та [PERSON], за якими зареєстровано право власності на дану квартиру відповідно до належних їм часток - по 1/2 за кожним співвласником (а.с.13, 30-31). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Тому вказана 1/2 частина квартири, право власності на яку зареєстровано за [PERSON], належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Суд також бере до уваги посилання відповідача [PERSON] на ту обставину, що кошти на придбання 1/2 частини спірної квартири їй надала мати - [PERSON], яка одержала їх від продажу власного майна. Але оскільки такі кошти надавались в інтересах сім'ї, про що пояснювала в засіданні відповідач, вони також є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Тому суд вважає за необхідне розділити спільне майно подружжя, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину спільного майна - на 1/4 частину спірної квартири. Вирішуючи позовні вимоги про визнання за позивачем права особистої приватної власності на автомобіль, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, 02 жовтня 2009 року, тобто під час перебування у шлюбі сторонами було придбано автомобіль Mitsubishi Lancer X, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.27-29). Хоча зареєстровано даний автомобіль лише за позивачем [PERSON], в силу ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України як такий, що набутий подружжям за час шлюбу, він належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Посилання позивача на ту обставину, що автомобіль ним було придбано за позичені кошти, які на даний час не повернуті, висновків суду не спростовують. Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, якщо 16 жовтня 2009 року, тобто в час, коли сторонами підтримувались сімейні стосунки, [PERSON] позичив кошти для придбання автомобіля, такі кошти ним одержувались в інтересах сім'ї, а відповідно є об'єктом права спільної сумісної власності. Тому придбаний за спільні кошти в інтересах сім'ї автомобіль також є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Доказів на спростування наведеного сторонами суду надано не було. Підстави для визнання даного автомобіля особистою приватною власністю позивача. В задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити. Посилання позивача на ту обставину, що ним особисто здійснюватиметься розрахунок за позикою, отриманою для придбання автомобіля, мають бути враховані в разі поділу зазначеного спільного майна. Оскільки на даний час автомобіль залишається в спільній сумісній власності сторін, вимоги щодо його розподілу сторонами не заявлялись, вказані обставини судом не враховуються. На підставі викладеного суд прийшов до висновку про необхідність задовольнити позов частині розірвання шлюбу та визнання за позивачем права власності на частину квартири. В задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити. Також відповідно до ст.88 ЦПК України у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати пропорційно до задоволених вимог - в сумі 1217 грн. 52 коп.

Outcome: partial