Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом та зазначив, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08.04.2002 року, яке набуло чинності, у справі за позовом [PERSON] до нього та відповідачів про відшкодування шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, позов задоволено частково та стягнуто солідарно з нього як власника автомобіля та відповідача [PERSON] як водія на користь [PERSON] 23856 грн. Виконуючи рішення суду, у липні 2004 року він сплатив всю суму боргу. Між тим довіреність на керування автомобілем він надавав [PERSON], який підвів його, передавши автомобіль в керування [PERSON], який виконувати судове рішення відмовився. Внаслідок переживань від такої поведінки відповідачів у лютому 2004 року у нього стався інсульт, після чого йому було встановлено 1 групу інвалідності. У зв'язку з цим просив стягнути з кожного з відповідачів по 10000 грн. моральної шкоди, а з відповідача [PERSON] - ще й сплачені ним 23856 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позов, посилаючись на наведені у ньому обставини, та пояснив, що раніше звернутись до суду йому перешкоджали тривале лікування від інсульту, після якого майже півтора роки він був прикутий до ліжка, та встановлена інвалідність. Моральну шкоду обґрунтував тим, що відповідачі належно не відремонтували пошкоджений з їх вини автомобіль, а [PERSON], окрім того, не виправдав його довіру, передавши керування автомобіля іншій особі. Вимогу стягнути у порядку регресу з [PERSON] всю суму відшкодованої за рішенням суду шкоди пояснив необхідністю відремонтувати пошкоджений останнім автомобіль. Відповідачі позов не визнали, вважаючи його необґрунтованим, відповідач [PERSON] заяви про застосування строку позовної давності суду не подав. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60, ч.3 ст.61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, доказуванню не підлягають. З рішення Обухівського районного суду Київської області від 08.04.2002 року, ухвал апеляційного суду Київської області від 16.08.2002 року та Верховного Суду України від 20.01.2003 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди, судом встановлено, що позов задоволено частково та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] шкоду, спричинену ДТП, в розмірі 23856 грн. З постанови від 26.07.2004 р. державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ вбачається, що виконавче провадження за рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08.04.2002 р. закінчене у зв'язку зі сплатою [PERSON] на користь [PERSON] боргу у сумі 23856 грн. у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. За завдання шкоди спільними діями або бездіяльністю ч.1 ст.1190 того ж Кодексу встановлена солідарна відповідальність. Згідно з ч.1 ст.544, боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд частково задовольняє вимогу позивача про стягнення матеріальної шкоди та стягує з відповідача [PERSON] 11928 грн. за вирахуванням частки боргу, що припадає на позивача. Доводи позивача про необхідність стягнути з відповідача [PERSON] всю суму боргу за рішенням суду у зв'язку з тим, що останній неналежно відремонтував пошкоджену ним машину суд до уваги не бере, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виходячи зі змісту цієї статті, принципу змагальності сторін, закріпленому ст. 10 ЦПК України та враховуючи правові позиції, викладені у постанові Пленуму Вреховного Суду України №4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язком позивача є довести, у чому полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, та причинно-наслідковий зв'язок між її настанням та неправомрними діями (бездіяльністю) відповідача, а обов'язком останнього - довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди. Натомість позивач хоч і довів суду наявність тяжкого захворювання та факт встановлення 1-ї групи інвалідності, однак не довів суду розміру моральної шкоди та її зв'язку з діями (бездіяльністю) відповідачів. У зв'язку з цим у задоволенні вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди суд відмовляє.

Outcome: partial