Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 11 402,45 грн. та 2 270,00 грн. судового збору. В обґрунтування позовних позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти заочного розгляду справи на підставі ст. 280-282 ЦПК України не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих причин, про дату час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений за адресою офіційної реєстрації: [ADDRESS] , а також, шляхом публікації оголошення про час та місце розгляду справи на сайті суду, відповідно до вимог ч. 11 ст.128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, про причини неявки не інформував. Відзив на позов не поданий. Приймаючи до уваги відсутність заперечень з боку позивача щодо заочного розгляду, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, згідно вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне: між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Під час укладення договору сторони керувались ст. 634 ЦК України, що здійснює правове регулювання договору приєднання. Так, з матеріалів справи вбачається, що на підставі анкети-заяви № б/н від 15.01.2014 року відповідач отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. За твердженнями позивача, шляхом підписання анкети-заяви відповідач погодився з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, що складає договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, позивач (банк) керувався Умовами та правилами надання банківських послуг станом на час укладення договору, згідно яких клієнт дає свою згоду на встановлення та зміну в будь-який момент (зменшення чи/або збільшення) кредитного ліміту за рішенням та ініціативою банку; зобов`язується слідкувати за витратами коштів в межах кредитного ліміту; погашати заборгованість за кредитом та відсотки за користування ним; сплачувати пеню за порушення кредитних зобов`язань; дає згоду банку вимагати дострокового повернення кредиту у разі невиконання боржником зобов`язань тощо. В свою чергу, в редакції Умов та Правил, що почали діяти з 01.03.2019 року, Клієнт (відповідач), починаючи з 181-го дня порушення зобов`язань з погашення кредитної заборгованості, зобов`язується сплатити Банку заборгованість за кредитом, а також, відсотки від суми неповернутого в строк кредиту, розмір яких за ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюється за домовленістю сторін в процентах від простроченої суми заборгованості, а саме: 86,4% для картки «Універсальна» та 84% для картки «Універсальна голд». Позивач стверджує, що умови договору щодо повернення банку кредитних коштів відповідачем належним чином не виконуються, що стало приводом звернення останнього до суду за захистом порушеного права шляхом стягнення з відповідача частини заборгованості, що складається з 3 411,52 грн. заборгованості за кредитом; 7 890,93 грн. заборгованості за відсотками, 100,00 грн. пені. В якості підтвердження наявності кредитної заборгованості в заявленому розмірі відповідачем, окрім анкети-заяви та Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, суду представлено розрахунок заборгованості, банківську виписку з карткового рахунку відповідача станом на 23.02.2021 року. При цьому, суд зауважує на тому, що в якості належного доказу наявності у відповідача кредитної заборгованості перед позивачем, розміру наданого кредитного ліміту, здійснення відповідачем операцій за картковим рахунком тощо, судом приймається до уваги банківська виписка за картковим рахунком позивача станом на 23.02.2021 року, яка є первинним документом в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), згідно з якою виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. В той же час, представлений банком розрахунок заборгованості, довідка про розмір кредитного ліміту без номера та дати вимогам зазначених вище законодавчих актів щодо первинних документів не відповідає, а отже, не можуть бути визнані судом в якості доказів у справі. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 17.01.2021 року у справі № 278/2177/15-ц. Отже, як вбачається з банківської виписки за картковим рахунком позивача станом на 23.02.2021 року, станом на 15.01.2014 року розмір кредитного ліміту становив 300,00 грн, того ж дня був збільшений до 3600,00 грн. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд виходив з наступного: так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Частиною другою ст. 1054 ЦКУкраїни встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За частиною першою ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. В свою чергу, за змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже, як встановлено судом, матеріали справи містить докази укладення між сторонами кредитного договору шляхом підписання анкети-заяви та ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, встановлення кредитного ліміту в розмірі 300,00 грн., а згодом 3600,00 грн., та, в той же час, не містять доказів повернення відповідачем кредитних коштів позивачеві. Разом з цим, суд зауважує на тому, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Отже, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, останні повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповіднодоч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, вимагає у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути прострочене тіло кредиту, що згідно розрахунку дорівнює розміру заборгованості за тілом кредиту, а також, відсотки за ст. 625 ЦК України та пеню за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення простроченого тіла кредиту, заборгованості за пенею, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім розрахунку основної кредитної заборгованості, банк посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк, розміщених на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини кредитного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з "Умов та правил надання банківських послуг", що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. З огляду на викладене вище, з урахуванням наявності підтвердженого первинними документами розміру заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3411,52 грн. та відсутності доказів її погашення відповідачем, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З приводу позовних вимог щодо стягнення з відповідача 7 890,93 грн. відсотків за прострочений кредит, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, суд вважає за доцільне зазначити наступне: згідно зі ст. 625 ЦК України,боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу наведеної норми випливає, що чинним законодавством передбачена можливість стягувати за прострочення виконання грошового зобов`язання процентів. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Тобто, приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, заборгованість за відсотками в розмірі 7 890 грн. 93 коп. та за умов відсутності доказів погашення кредитної заборгованості, підлягає стягненню з відповідача. З приводу позовних вимог в частині стягнення з відповідача 100,00 грн. пені слід зауважити, що за ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до вказаного розпорядження, м. Торецьк було включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до матеріалів справи, відповідач зареєстрований та проживає у смт. Новгородське м. Торецьк Донецької області. Доказів зворотного АТ КБ «ПриватБанк» суду не надано, у зв`язку з чим суд вбачає наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Виходячи з наведеного, в позовних вимогах щодо стягнення з відповідача 100,00 грн. пені слід відмовити, з огляду на її нарахування позивачем після 14.04.2014 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial