Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] за межі України, а саме: в країни Шенгенської зони, країни Європейського союзу, в Турецьку Республіку та Арабську Республіку Єгипет, Автономну республіку Крим в період з 15 червня 2016 року по 01 травня 2020 року без згоди батька [PERSON]. А також надати їй дозвіл на вчинення необхідних дій щодо виготовлення та одержання візових та паспортних документів для неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] без згоди батька [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що з 04.07.2002 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON], який було розірвано 22.03.2013 року. Від даного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON], а [INFO] народилася дочка [PERSON]. Після розірвання шлюбу діти проживають з нею та перебувають на її утриманні. З метою оздоровлення, а також розширення світогляду та інтелектуального розвитку дітей вона має намір поїхати з ними на відпочинок за кордон. Проте батько дитини - відповідач [PERSON] безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дітей за кордон та виготовлення візових документів для виїзду закордон сина та дочки, що порушує права останніх на відпочинок та оздоровлення. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на мотиви викладені у заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав та суду пояснив, що він категорично заперечує проти виїзду сина та дочки до Автономної республіки Крим, оскільки дана територія є окупована та нестабільна політична ситуація на даній території може завдати шкоди їх дітям. Також зазначив, що він ніколи не заперечував відносно виїзду дітей у країни Європейського союзу, Турецьку Республіку чи Арабську Республіку Єгипет, та надасть нотаріальну згоду на виїзд дітей за кордон за умови надання позивачем документів медичної страховки для дітей та документів про термін перебування дітей на відпочинку. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.07.2002 року, який було розірвано 22.03.2013 року. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], а [INFO] народилася дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Неповнолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], проживають разом з матір'ю [PERSON] в [ADDRESS] та перебувають на її утриманні. Між сторонами не досягнуто згоди щодо виїзду дитини за кордон з метою відпочинку та оздоровлення в у супроводі матері. В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із вимогами ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положення ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17, 31 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я. Вимоги статті 10 Конвенції про права дитини, передбачають право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до вимог ст. 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 з наступними змінами та доповненнями, у згоді на виїзд за межі України повинні бути зазначені держава прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. В той же час відповідно ч.1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованою територією. Згідно ст. 4, 10 зазначеного Закону на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється, в тому числі особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території. Громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Отже, для поїздки позивача з дитиною до Автономної Республіки Крим необхідні документи, які передбачені для перетину кордону. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Зважаючи, що Автономна Республіка Крим на даний час визнана тимчасово окупованою територію, беручи до уваги політичну нестабільність та наявність військового конфлікту на даній території, заперечення батька, щодо відпочинку дітей в Автономній Республіці Крим та те, що позивачем [PERSON] не представлено суду жодних доказів, що відпочинок неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] на окупованій території Криму сприятиме покращенню здоров'я дітей, їх фізичному, духовному та моральному розвитку, виходячи з наявності у позивача матеріальної можливості вивезення дітей на оздоровлення за кордон у країни Європейського союзу, Турецьку Республіку чи Арабську Республіку Єгипет, суд вважає, що в наданні дозволу на виїзд дітей до Автономної Республік Крим слід відмовити. Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів неповнолітніх дітей, у тому числі, право на безпечний відпочинок та оздоровлення, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] за межі України, а саме: в країни Шенгенської зони, в Турецьку Республіку та Арабську Республіку Єгипет в період з 15 червня 2016 року по 01 травня 2020 року без згоди батька [PERSON], а також надати дозвіл [PERSON] на вчинення необхідних дій щодо виготовлення та одержання візових та паспортних документів неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] без згоди батька [PERSON]. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial