Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

До суду із даним позовом звернувся [PERSON] . Свої вимоги обґрунтував тим, що він з 1992 року є співробітником Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. З червня 2016 року він займає посаду начальника служби ЗНС апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. 09 квітня 2019 року відповідачем видано наказ № 357/о про звільнення [PERSON] з займаної посади на підставі п.3.ч.1.ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що даний наказ було винесено без з`ясування всіх фактичних обставин, а також те , що він був винесений зокрема на підставі наказу № 1027/о від 30 жовтня 2019 року, що на момент звернення із даним позовом оскаржувався у Бориспільському міськрайонному суді Київської області, та згодом був скасований, як незаконний. Крім того, вважає що цими діями відповідача йому було заподіяно моральної шкоди розмір якої він оцінює в 100 000 грн. і просить суд стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., а також вирішити питання по судовим витратам. Ухвалою судді від 17 травня 2019 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22 серпня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог повністю. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Про дату,час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що з наказу № 357 /о від 09.04.2019 року Державного підприємства обслуговування повітряного руху України вбачається, що [PERSON] звільнено з посади начальника служби експлуатації засобів зв`язку, навігації та спостереження (ЗНС) Державного підприємства обслуговування повітряного руху України за систематичне невиконання без поважних причин внутрішніх організаційно-розпорядчих актів, виконавчої дисципліни та своїх посадових обов`язків. Підстава: наказ № 267/о від 29.03.2018 «Про застосування дисциплінарного стягнення», № 1027/о від 30.10.2018 «Про застосування дисциплінарного стягнення», розпорядження заступника директора з експлуатації та розвитку Украероруху від 26.12.2018 № 72, пояснювальні записки [PERSON] від 21.01.2019 № 8.1.-10-178, від 22.01.2019 № 2Л.-\\0-\\96, наказ про відпустку від 24 січня 2019 № 11 З/в, листки непрацездатності серія АДО № 753879, серія АДТ № 092341 та серія АДТ № 092965 (а.с.49). Наказ № 267У/о винесено 29.03.2018 року, таким чином з моменту його винесення до прийняття наказу про звільнення [PERSON] пройшло більше одного року. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в пункті 22, постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4, 7, 8 ч.1 ст.40 КЗпП України. Зокрема, у справі про звільнення за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України суд повинен з`ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Як роз`яснено у пункті 23 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, за передбаченими п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст.151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року. Виходячи зі змісту п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову ( постанова ВС від 26.02.2020 року у справі № 757/14922/17-ц). Таким чином, посилання на зазначений наказ № 267/о, як на підставу систематичності не ґрунтується на приписах діючого законодавства. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.12.2019 року в справі №359/1901/19 наказ №1027/о від 30.10.2018 року було визнано незаконним та скасовано в частині оголошення догани начальнику служби зв`язку, навігації та спостереження [PERSON] (т.2, а.с.105-106). Невиконання [PERSON] розпорядження №72 спростовується протоколом наради від 22.01.2019 року( т.2.а.с.64) де позивачу вказано зокрема перепрацювати звіт про роботу служби ЕЗ ЗНС у 2018 році у термін до 29.01.2019 року, а також службовою запискою № 8-08-339 від 04.02.2019 року, де зазначено що річний звіт роботи служби за 2018 рік складений формально, з причини відсутності Плану роботи служби ЕН ЗНС за 2018 рік. (т.2, а.с.38), таким чином зазначене свідчить про виконання розпорядження № 72. Як встановлено судом, позивач є членом первинної профспілкової організації авіапрацівників РСП «Київцентраеро». 07.02.2019 року до первинної профспілкової організації авіапрацівників РСП «Київцентраеро» надійшло подання виконуючого обов`язків заступника директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з адміністративно-господарських Гомболевського С.С. про надання згоди на розірвання трудового договору із [PERSON] (т.1, а.с.209) 25.02.2019 року листом №225 первинною профспілковою організацією авіапрацівників РСП «Київцентраеро» було відмовлено роботодавцю у наданні згоди на звільнення позивача, з підстав неможливості розгляду подання про звільнення без присутності [PERSON] на засіданні профспілки, а також через його відсутність на засіданні з поважних причин (т.1., а.с. 210). Таким чином, суд дійшов до переконання, що звільнення позивача за ч.3. ст.40 КЗпП України, проведене із численними порушеннями трудового законодавства, відповідачем зокрема не дотримані терміни застосування дисциплінарного стягнення, як підстави для звільнення, не враховано фактичне виконання розпорядження № 72, не враховано відсутність шкоди у зв`язку із вчиненням дисциплінарного правопорушення [PERSON] .. Так, застосування такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення займаної посади не відповідає тяжкості вчиненого проступку, а також відсутня систематичність порушення трудової дисципліни. Отже, права [PERSON] мають бути захищені у судовому порядку шляхом поновлення останнього на займаній посаді із відповідним стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно ст.143 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил. У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну. Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Також ч.1 ст.147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Згідно ч.1 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За приписами п.4 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; Відповідно до положень ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації),2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). За правилами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не взято до уваги відмову профспілкової організації, яка не надала згоду на звільнення [PERSON] . Суд вважає, що висновок Первинної профспілкової організації є обгрунтованим та мотивованим. Оскільки зібрані в судовому засіданні докази дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом розгляду, суд дійшов висновку, що відповідач незаконнно з порушенням норм трудового законодавства звільнив позивача із займаної посади. Ч.1 ст.235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п.5 р.IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Розмір відшкодування за час затримки, здійснюється судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати №100, від 08.12.1995 року, затвердженого Кабінетом Міністрів України та довідки про середню заробітну плату [PERSON] , виданої головним бухгалтером Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Дутовою О.С. (а.с.135, т.2). Позивача було звільнено 09.04.2019 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 3333,50 грн. Кількість робочих днів вимушеного прогулу з 09.04.2019 року по 14.01.2021 року становить 441 робочий день. За таких обставин, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 1470073 гривні 50 копійок (441 день х 3333,50 грн.) Таким чином, позовні вимоги про стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню у розмірі 1 470073 гривні 50 копійок. Разом з цим, вимога щодо стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Враховуючи, що судом встановлено порушення трудових прав позивача, що призвело до втрати ним роботи та моральних страждань,втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 5000 гривень морального відшкодування. Приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому за змістом ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак стороною відповідача не заявлено під час судового розгляду та не подано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано суду наступні докази: договір про надання правової допомоги від 09 квітня 2019 року укладеного між [PERSON] та адвокатом Клименко К.О.; меморіальний ордер №@2PL799875 від 16.04.2019 року про оплату правової допомоги в розмірі 30000 гривень; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер серії КВ № 753433 (а.с. 16-25,126). Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються в разі задоволення позову - на відповідача. Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що позивач дійсно поніс вказані затрати в розмірі підтвердженому належними і допустимими доказами, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню і з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України слід стягнути на користь [PERSON] витрати по оплаті правової допомоги в розмірі 30000 гривень. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції, що міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.1), вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 1921 гривню. який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача в сумі 96 гривень 05 копійок пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід держави і складаються із судового збору, розмір якого відповідно до ст.4 ЗУ «Про судовий збір» складає 1536 гривень 80 копійок.

Outcome: partial