Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 10.03.2016 року, звернулась позивачка [PERSON] з позовом до до фізичної особи-підприємця [PERSON] про розірвання трудового договору та стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, моральної шкоди. [PERSON] вказала, що працювала продавцем промислових товарів у магазині на фізичну особу-підприємця [PERSON], відповідно до трудового договору №15301001552 від 02.04.2010 року. [PERSON] зазначає, що [PERSON], та повідомила, що магазин зачиняється і працювати не буде, і щоб вона не виходила на роботу. Відтак з 08.09.2015 року[PERSON] не працювала у магазині за обставин, які не залежать від неї, оскільки закриття магазину відбулося за рішенням самої [PERSON], хоча жодних об'єктивних обставин для цього не було. Отже фактично ФОП [PERSON] неправомірно позбавила її роботи. За попередньою домовленістю [PERSON] із співробітницями зустрілись з [PERSON], з метою передання заяв про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак [PERSON] відмовилась розривати трудовий договір за такими умовами, що є порушенням. Відтак [PERSON] залишилась у невизначеному стані щодо працевлаштування, не отримала жодної плати за весь час з вересня 2015 року і не має змоги офіційно працевлаштуватись на роботу. Позивачка [PERSON] зазначає, що фактично вона без будь-яких пояснень залишилась без заробітку на невизначений час та втратила нормальні життєві звязки і засоби до існування, вона постійно дуже сильно хвилювалась, чим їй було завдано значних моральних страждань. Враховуючи наведене, за остаточно уточненим збільшенням позовних вимог, позивач [PERSON] просить суд: трудовий договір, укладений 02.04.2010 року безстроково між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Одеським міським центром зайнятості за №15301001552 розірвати у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю; стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 14000,00 гривень, вихідну допомогу в сумі 4200 гривень, невикористану відпустку в сумі 1742,63 гривень, відшкодування моральної шкоди 3000 гривень та витрати по оплаті судового збору у розмірі 974 гривні 40 копійок. представник позивача за довіреністю, в судовому засіданні просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача за довіреністю, в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON], підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 02.04.2010 року між [PERSON] і [PERSON], був укладений трудовий договір №15301001552, який був зареєстрований 08.04.2010 року Одеським міським центром зайнятості. В силу ст. 24-1 КЗпП України(чинної на час виникнення спірних правовідносин) - у разі укладання трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Згідно трудового договору суб'єкт підприємницької діяльності - [PERSON] прийняла на роботу [PERSON], на посаду продавця промислових товарів із встановленою заробітною платою у розмірі 890 гривеньна місяць та наданням щорічної оплачуваної відпустки на час у 24 календарних дні, трудовий договір укладений безстроково. Відповідно до ст. 24 КЗпП України- трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором, або угодою сторін. Довідкою про трудові відносини фізичної особи з платником єдиного податку №582735 від 01 січня 2010 року підтверджується, що [PERSON], перебувала в трудових відносинах із суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] У зв'язку з розірванням шлюбу Кулиця змінила прізвище на «Ашаєва», що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 29.10.2013 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Відповідно до облікової картки (для фізичної особи - підприємця) від 04.07.2014 року реєстраційний номер 3871, вбачається, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює торгову діяльність, а саме непродовольчої групи товарів у магазині за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55. Власником вказаного приміщення магазину є [PERSON] Згідно виписки з Єдиногодержавного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, виданої Державною реєстраційною службою України 25.06.2014 року, вбачається, що [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, видом діяльності якої є оптова торгівля одягом та взуттям, дані про припинення такої діяльності на час розгляду справи судом відсутні. Відповідно до п. 4ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу. Аналізуючи вимоги позивача [PERSON]., щодо розірвання трудового договору, судом встановлено, що 26.11.2015 [PERSON] отримала заяву [PERSON], з проханням звільнити її з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та розірвати укладений між ними трудовий договір зі зняттям її з державної реєстрації в центрі зайнятості, що підтверджується розпискою за підписом [PERSON],але до теперішнього часу трудовий договір не розірвано. Не виконання ФОП [PERSON] умов трудового законодавства щодо припинення (розірвання) трудового договору, суд вважає, порушення права [PERSON]О, на працю. Як встановлено в судовому засіданні, трудова діяльність [PERSON], у магазині здійснювалась до 07 вересня 2015 року, у 8 вересня післярозмови з [PERSON], [PERSON] не змогла вийти на роботу так як [PERSON]В їй повідомила, що робота магазину припиняється. Згідно електронної відповіді на безкоштовний запит з офіційного сайту Міністерства юстиції України від 15.02.2016 року, 22.04.2016 року, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ФОП [PERSON] не перебуває у процесі припинення підприємницької діяльності. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2015 року переведено право власності на нежитлове приміщення салону-магазину, загальною площею 88,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55, що належить [PERSON] та Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2015 року, вказане заочне рішення скасовано і допущено поворот виконання заочного рішення, в порядку якого поновлено за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення салону-магазину, загальною площею 88,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Тобто причин щодо фактичного позбавлення роботи [PERSON] відповідача [PERSON]., в процесі розгляду справи не добуто, та будь-яких відповідних доказів суду не надано. Ст. 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Враховуючи досліджене, суд вважає, що порушене право [PERSON] К підлягає захисту, шляхом розірвання трудового договору в судовому порядку, зі стягненням заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги. Досліджуючи вимоги [PERSON], як позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, суд виходить із того, що постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року визначено, що якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. При припиненні трудового договору вихідна допомога виплачується у випадках і розмірі, передбачених як ст. 44 КЗпП, так і іншими нормами закону. Розмір заробітної плати [PERSON], з вересня 2015 року, згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON], становить - 1400 гривень. З дослідженого судом встановлено, що з вересня 2015 року по дату розгляду справи [PERSON] не працювала та не отримувала заробітну плату, розмір якої у вересні-жовтні 2015 року, згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON], становить - 1400 гривень. З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON], наданих з Пенсійного фонду України, вбачається, що з квітня 2010 року ФОП [PERSON]В здійснювала нарахування заробітної плати [PERSON], по жовтень 2015 року, включно, та з листопада 2015 року по дату розгляду справи по суті такі нарахування не здійснювалися. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, №100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» визначено, що середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Судом з індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON], наданих з Пенсійного фонду України, встановлено, що заробітна плата [PERSON] нараховувалася за кожний календарний день місяця, та за два останні місяці за які здійснено нарахування [PERSON], заробітної плати є вересень 2015 року 1400 грн. та жовтень 2015 року - 1400 гривень, з зазначенням кількості днів трудового стажу, всього - 61 день, з урахуванням цього середньоденна заробітна плата становить 2800:61=45,90 грн. Так сума невиплаченої заробітної плати за вересень 2015 року по червень 2016 року вимушеного прогулу, за які [PERSON] не отримувала заробітну плату становить 10 місяців, в зв'язку з чим розрахунок середньомісячної заробітної плати [PERSON] за час вимушеного прогулу становить: 14000,00 гривень. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З урахуванням вищезазначеного на користь [PERSON], підлягає стягненню з [PERSON] вихідна допомога у розмірі: 1400 грн.х3=4200грн. Окрім того, відповідно ст.83 КЗпПУ України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст.6 Закону України "Про відпустки", щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Виходячи з відомостей про заробітну плату середньомісячна заробітна плата для розрахунку компенсації за невикористану відпустку за період вересня 2014 року по серпня 2015 року складає : 1350*12=16200 грн. З урахуванням 2 вихідних на тиждень, кількість робочих днів у році за останні 12 місяців роботи [PERSON] за винятком святкових та не робочих днів складає 251 дні. Таким чином, сума компенсації за невикористану відпустку складає : 16200/251 днів*27 днів=1742,63 гривень. Оцінюючи вимоги [PERSON], щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд виходить з того, що відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З досліджених судом обставин, судом встановлено, що дійсно неправомірними діями відповідача [PERSON] щодо невиплати належних сум заробітку позивачу, не проведення звільнення в установленому законом порядку, завдано певних моральних страждань, що виразилось в порушенні нормальних життєвих зв'язків, неможливості забезпечення належних матеріальних умов для існування, необхідності відновлення своїх порушених прав у суді. Отже,

Outcome: partial