Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

В грудні 2019 року позивач [PERSON] звернувся з вказаним позовом до приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 20 вересня 1953 року почав працювати підземним бурильником на підприємстві відповідача, а саме на рудоуправлінні ім. «Орджонікідзе». Зазначає, що працював на цьому підприємстві також на посаді підземного взривника, поверхового електрослюсаря. 20 вересня 1984 року звільнився із шахти ім. «Орджонікідзе» у зв`язку з виходом на пенсію. Актом ВТЕК від 20 червня 1995 року йому встановлено 15 % втрати працездатності від професійного захворювання безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що часто болять руки та спина, часті приступи болі в спині, які можна полегшити лише знеболюючими препаратами та масажем, у зв`язку з цим змінилися його умови та якість життя. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 50000,00 гривень, яку просить стягнути з відповідача. 03\~лютого 2020\~року представник\~відповідача подав\~до суду\~відзив на\~позов,\~в якому\~просив у\~задоволенні позовних\~вимог відмовити,\~посилаючись на\~те,\~що заявлені\~вимоги необґрунтовані.\~Зазначає,\~що правонаступником\~всіх прав\~та обов`язків\~рудоуправління ім.\~Орджонікідзе треста\~«Ленінруда»,\~в тому\~числі її\~структурного підрозділу\~шахти ім.\~Орджонікідзе,\~є ПАТ\~«Криворізький залізорудний\~комбінат»,\~що підтверджується\~як відповідними\~наказами,\~так і\~нормами законодавства\~України.\~У зв`язку\~з цим\~вказує на\~те,\~що позивач\~жодного дня\~не працював на підприємстві відповідача, що підтверджується довідкою Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» від 11 червня 2019 року та відповідачем не вчинено будь-яких протиправних дій, які б знаходились у причинно - наслідковому зв`язку з втратою працездатності позивача та виникненням у нього моральних страждань. Вважає що причиною виникнення професійного захворювання у позивача є його робота в рудоуправлінні ім. Орджонікідзе треста «Ленінруда», в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, в результаті допущеного перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів середовища. Ухвалою суду від 28 грудня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 28 січня 2020 року, клопотання представника відповідача задоволено та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 17 березня 2020 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 07 квітня 2020 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 28 квітня 2020 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 14 травня 2020 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача до судового засідання не з`явилася. Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. В судовому засіданні встановлено,\~що позивач [PERSON] з 20 вересня 1953 року по 20 вересня 1984 року працював на шахті ім. «Орджонікідзе», підземним бурильником, підземним взривником, поверховим електрослюсарем по ремонту обладнання, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с.5-7). Згідно виписки із акту ВТЕК №1351 від 20 червня 1995 року, позивачу встановлено 15 % втрати працездатності від професійного захворювання з 13 червня 1995 року і безстроково (а.с.8). Відповідно до повідомлення про хронічне професійне захворювання Українського науково-дослідного інституту промислової медицини № 37 від 26 листопада 2001 року, [PERSON] , встановлено професійне захворювання вібраційна хвороба другого ступеню. (а.с.9). Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2006 року, задоволено вимоги [PERSON] про стягнення щомісячних страхових виплат та стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Дніпропетровській області на користь [PERSON] недоплату по щомісячних страховим виплатам за період з 01 квітня 2001 року по 01 лютого 2006 року в сумі 7270,14 гривень та призначено щомісячно стягувати на його користь страхові виплати в сумі 214,22 гривень, починаючи з 01 лютого 2006 року довічно або до слідуючого перерахунку згідно законодавства (а.с.10-15). Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу встановлено 15% втрати професійної працездатності у червні 1995 року, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Окрім того, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 гривень, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 4703,00 гривень, а максимальний 472300,00 гривень. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Матеріалами справи встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 15%. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він не може робити важку роботу та роботу з нахилами, часті приступи болі в спині, які можна полегшити лише знеболюючими препаратами або масажем, тому суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 25000,00 гривень, що є пропорційним з отриманим ушкодженням, який відповідає засадам справедливості, не призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача та не поставить у край скрутне положення відповідача. Що стосується доводів відповідача про відсутність обов`язку, відшкодувати завдану моральну шкоду, через не правонаступництво Приватним акціонерним товариством «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» прав та обов`язків шахти імені Орджонікідзе ДВО «Кривбасруда», суд вважає їх неприйнятними. У частині першій статті 37 ЦК УРСР було передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). За статтею 466 ЦК УРСР в разі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів (стаття 465 цього Кодексу), належних з неї у зв`язку з заподіянням каліцтва або іншого ушкодження здоров`я чи заподіянням смерті, покладається на правонаступників юридичної особи. Згідно із частинами першою та шостою статті 34 цього Закону (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, - за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду. При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за розподільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права й обов`язки реорганізованого підприємства. У пункті 32 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що при ліквідації, банкрутстві або реорганізації (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства відшкодування шкоди, компенсація всіх видів витрат проводиться правонаступником. Якщо права й обов`язки ліквідованого підприємства не переходять до правонаступника, суми, що підлягають відшкодуванню, капіталізуються і перераховуються органам державного соціального страхування для виплати їх у розмірі і в терміни, зазначені у відповідному рішенні про відшкодування шкоди. У разі ліквідації або банкрутства підприємства без правонаступника ліквідаційна комісія надсилає офіційне повідомлення про це до місцевого органу державного соціального страхування. Якщо при ліквідації підприємства капіталізація платежів у відшкодування шкоди не проведена, регресна вимога подається органам державного соціального страхування. Правовий висновок про те, що Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» є правонаступником прав та обов`язків шахти імені Орджонікідзе ДВО «Кривбасруда» міститься у постанові Верховного Суду України від 06 грудня 2017 року у справі № 6-1377цс17. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 212/5156/15-ц (провадження № 61-1923св18), підстави відступати від даного правового висновку у суду відсутні. Тому доводи Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди через відсутність правонаступництва, судом відхиляються. На підставі ст. 141 ЦПК України з приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Outcome: partial