Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Вахнівської сільської ради, Липовецького району, третя особа: [PERSON], про визнання рішення сесії незаконним та скасування державних актів. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до договору купівлі - продажу від 10 грудня 2002 року ним придбано у продавця [PERSON] цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вулиці 60 річчя Жовтня 43, в селі Вахнівка Липовецького району. З часу придбання вказаного обєкта нерухомості, він, [PERSON], разом із сімєю поселився у житловому будинку, де й проживав, використовував та обробляв присадибні земельні ділянки в обсязі та розмірах, що належали попередньому власнику. Наразі у звязку із зміною свого місця проживання, він, [PERSON], вирішив продати належний йому житловий будинок із господарськими будівлями, однак при зверненні до нотаріуса за вчиненням вказаної дії, останнім було звернуто увагу на те, що земельні ділянки, на яких розташований обєкт нерухомості перебувають у власності [PERSON], які їй були передані на підставі рішення 3 сесії 24 скликання Вахнівської сільської ради Липовецького району від 07.02.2003 року, тобто вже після укладення Договору купівлі продажу, згідно якого видано Державні акти на право власності на земельні ділянки на імя попереднього власника. Цільове призначення земельних ділянок згідно правовстановлюючих документів: серія ВН №054072 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2500 га (кадастровий номер 0522280600010010508); серія ВН №0540073 для ведення особистого селянського господарства площею 0,1481 га (кадастровий номер земельної ділянки №0522280600010010509). Як ним, [PERSON], було зясовано,18 червня 2004 року [PERSON] померла, отож вирішити питання із власником земельних ділянок є неможливим. За відомостями органу місцевого самоврядування було встановлено відсутність спадкоємців майна [PERSON], тому вони звернулись до суду для передачі майна територіальній громаді села у власність. Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 06.10.2015 року заяву Вахнівської сільської ради Липовецького району про визнання спадщини відумерлою залишено без розгляду, оскільки зясовано було судом наявність спадкоємців після смерті [PERSON], а саме: [PERSON] Ураховуючи вказані обставини, позивач позбавлений можливості здійснювати свої правомочності щодо обєкта нерухомості, що вказує на порушення його прав та охоронюваних законом інтересів як власника, отож він просив здійснити захист його прав шляхом визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування Державних актів, які \~є похідними від відповідного рішення органу місцевого самоврядування, вказуючи на порушення норм Конституції України та інших нормативно правових актів, що регулюють земельні правовідносини при прийнятті оскаржуваного ним рішення. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 19.06.2015 року, не зявились. В заяві, яку представник позивача надав суду, зазначено про підтримання позовних вимог у заявленому обсязі та прохання про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача сільський голова Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання також не зявився, в адресованій суду заяві зазначив про визнання позову, не заперечував щодо його задоволення, також просив суд здійснювати розгляд справи за відсутності їх представника. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи оповіщеним належним чином за адресою зазначеною у позовній заяві. Клопотань до суду не направив. Прийнявши до уваги те, що сторони використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, а відсутність належним чином повідомленої про день та час розгляду справи третьої особи не перешкоджає розгляду справи, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи, оцінивши усі зібрані у справі докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про таке. Згідно Договору купівлі продажу укладеного 10.12.2002 року, [PERSON] набув у власність цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в селі Вахнівка Липовецького району Вінницької області по вул.. 60 річчя Жовтня за №43, власником якого згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 28.02.2000 року була [PERSON]. У п.5 цього Договору сторонами було застережено, що земельна ділянка,що розташована в селі Вахнівка Липовецького району Вінницької області по вул.. 60 річчя Жовтня за №43, на якій знаходиться будинок з господарськими будівлями не є власністю продавця рішення про приватизацію відповідними органами не приймалось. Вказаний Договір купівлі продажу був посвідчений 10.12.2002 року приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2680. 27.04.2004 року, в порядку діючого на той час законодавства, органами державної реєстрації КП «ВОО БТІ» було проведено державну реєстрацію нерухомого майна за покупцем, тобто [PERSON], про що свідчить штемпель проставлений на зворотній стороні цього Договору. Належність обєкта нерухомості саме [PERSON] констатовано Технічним паспортом на житловий будинок №43 по вул.. 60 річчя Жовтня в селі Вахнівка Липовецького району, у який було внесено зміни згідно вищевказаного Договору купівлі продажу від 10.12.2002 року, де зазначено [PERSON] власником обєкта нерухомості. За правилами ст.227 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, який діяв на момент придбання цього майна, Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Частиною 2 наведеної статті було визначено, що Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Право власності (право оперативного управління), за договором виникло з моменту передачі речі, в силу положень ст.128 ЦК УРСР. Наведене свідчить, що позивач правомірно набув право власності на обєкт нерухомості у виді житлового будинку із господарськими будівлями, що розташований в селі Вахнівка Липовецького району Вінницької області по вул.. 60 річчя Жовтня за №43. 07.02.2003 року рішенням 3 сесії 24 скликання Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області (а.с.10), було внесено зміни до рішення 4 сесії 22 скликання від 24.01.1996 року та передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,3981 га [PERSON] по вул.. 60 річчя Жовтня в селі Вахнівка з подальшим виготовленням Державних актів на землю з цільовим використанням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та для ведення особистого підсобного господарства в розмірах фактичних земель. 19.02.2003 року Липовецьким районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення 3 сесії 24 скликання Вахнівської сільської ради Липовецького району від 07.02.2003 року на імя [PERSON] було видано Державні акти про право власності на земельну ділянку: серія ВН №054072, цільове використання для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га (кадастровий номер 0522280600010010508); серія ВН №0540073, цільове використання для ведення особистого селянського господарства площею 0,1481 га (кадастровий номер земельної ділянки №0522280600010010509). 18 червня 2004 року [PERSON] померла, на що вказує свідоцтво про смерть серія 1-АМ №241082. За відомостями виконавчого комітету Вахнівської сільської ради (довідка від 15.06.2015 року за №895), спадкоємці майна [PERSON], яка померла 18.06.2004 року, - відсутні. 06.10.2015 року ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області заяву Вахнівської сільської ради Липовецького району про визнання спадщини відумерлоюбуло залишено без розгляду (а.с.14), оскільки судом в ході розгляду справи було встановлено наявність спадкоємців після смерті [PERSON], а саме: [PERSON], який залучений до участі у даній справі в якості третьої особи. Згідно редакції ст.120 Земельного кодексу від 25.10.2001 року, яка діяла на момент придбання майна, відчуження обєктів нерухомого майна в період з 1 січня 2002 р. по 20 червня 2007 р. не тягло за собою автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст.120 ЗК 2001 р. згідно якої було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Тобто законодавець надав можливість укладення цивільно правової угоди при переході права власності на будівлю щодо земельної ділянки необхідної для будівництва та обслуговування житлового будинку, однак жодним чином це не стосувалось земельних ділянок за іншим цільовим використанням при переході права власності на нерухомість. За правилами ст.1 ЗК, право власності на землю\~гарантується.. Використання власності на землю не може завдавати шкоди\~правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 12 Земельного кодексу, визначено, що до повноважень\~сільських, селищних, міських рад\~у галузі\~земельних відносин\~на території сіл, селищ, міст поміж інших повноважень належало: розпорядження землями\~територіальних громад; передача\~земельних ділянок комунальної власності\~у власність громадян та\~юридичних осіб\~відповідно до цього кодексу; надання\~земельних ділянок\~у користування із\~земель комунальної власності\~відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та\~охороною земель\~комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Згідно положень ст. 79 Земельного кодексу України, "право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір … над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення … будівель і споруд". Виходячи із системного тлумачення норм ЗКУ (зокрема, враховуючи численні положення кодексу про необхідність використання земельних ділянок за цільовим призначенням), дане формулювання слід розуміти розширено: право власності поширюється не лише на простір, необхідний для будівництва, а і на простір, необхідний для використання земельної ділянки за цільовим призначенням. Даючи правову оцінку зібраним у справі докази судом встановлено, що попередній власник нерухомості [PERSON] мала у власності земельні ділянки площею 0,2500 га з цільовим використанням для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер 0522280600010010508) та площею 0,1481 га (кадастровий номер земельної ділянки №0522280600010010509) з цільовим використанням для ведення особистого підсобного господарства. Судом встановлено, що предметом договору купівлі - продажу укладеного 10.12.2002 року між позивачем та [PERSON] вказані вище земельні ділянки не були. Згідно норм діючого на той час законодавства, Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, отож у разі зміни власника нерухомості саме орган місцевого самоврядування, який є розпорядником земель, що належать до комунальної власності мав вести облік земельних ділянок у поземельних книгах ради. Проте за нормами діючого на той час спеціального законодавства, а саме: ст.120 Земельного кодексу України, автоматичного переходу земельної ділянки за відсутності такої умови у цивільно правовій угоді щодо продажу житлового будинку, - не передбачалось. Крім цього, судом встановлено, що право на земельні ділянки, які по фактичному користуванню складали 3700 м2, [PERSON] набула за рішенням 4 сесії 22 скликання Вахнівської сільської ради від 24.01.1996 року, а рішенням 3 сесії 24 скликання Вахнівської сільської ради від 07.02.2003 року було лише внесено зміни до вказаного вище рішення 4 сесії 22 скликання від 24.01.1996 року щодо визначення земельних ділянок за цільовим призначенням та їх площ. Наведене свідчить, що [PERSON] набула права на земельну ділянку до 2002 року, законодавець убезпечив таких осіб у тій частині, що вони не можуть бути позбавлені такого права, яке набули за нормами діючого на той час законодавства, зазначивши про це у п.1 Розділу 10 Перехідних положень, а тому, суд дійшов до переконання, що рішення органу місцевого самоврядування ґрунтується на нормах закону, оскільки було наступною стадією щодо приватизації земельної ділянки, право на яку [PERSON] набула за нормами діючого на той час законодавства у спрощеному порядку. У той же час, на підставі вказаного рішення власником земельних ділянок, у тому числі земельної ділянки, що знаходиться під житловим будинком із господарськими будівлями, за адресою:вул. 60 річчя Жовтня в селі Вахнівка Липовецького району Вінницької області, що належить [PERSON], стала інша особа відмінна від власника. Внаслідок цього порушено було права позивача, як власника обєкта нерухомості щодо здійснення ним своїх правомочностей стосовно нерухомого майна, оскільки будівля є невідємною від земельної ділянки як у частині конструкції будинку та господарських будівель так і в частині необхідній для його обслуговування. У п.18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 за N 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 2 від 19.03.2010 р., висловлено наступні розяснення. При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Даючи оцінку зібраним у справі доказам, судом встановлено, що [PERSON] 18.06.2004 року померла, отож можливості укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору купівлі -продажу щодо права набувача на земельну ділянку не має. [PERSON], будучи спадкоємцем майна [PERSON] будь - яких заперечень стосовно даного позову не надав, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи належним чином. За положеннями ст.121 ч.1 п.г, ЗК України в редакції чинній на момент виникнення даних правовідносин, громадяни мали право на земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара. Встановлені судом обставини свідчать про використання набувачем після укладення Договору купівлі продажу земельної ділянки площею 0,2500 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, та площею 0,1481 га з цільовим використанням для ведення особистого підсобного господарства. Отож з урахуванням норм визначених законодавцем для безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, а також реальної можливості використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням для обслуговування та будівництва житлового будинку, який існував до їх відчуження, суд дійшов до переконання про можливе використання позивачем земельної ділянки розміром 0,2500 га. Статтею 4 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст.125 цього кодексу, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Ураховуючи доведеною в ході розгляду справи наявність порушених прав позивача щодо неможливості обслуговувати житловий будинок, належний на праві власності, який має невіддільний зв'язок із землею, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у спосіб шляхом визнання недійсним державного акта на земельну ділянку серія ВН №054072 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2500 га (кадастровий номер 0522280600010010508). У той же час, суд вважає, що не підлягають до задоволення вимоги в іншій частині позову, оскільки вони спростовані вище приведеними обставинами та підтверджені належними доказами, які були оцінені судом в ході розгляду справи в контексті правових норм, що регулють вирішення даного спору. На підставі викладеного та

Outcome: partial