Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

В березні 2019 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; вселити [PERSON] , [INFO] в квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; виселити [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення за неможливістю спільного проживання та зняти з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що їй [PERSON] належить на праві власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбана 16.01.2015. В зв`язку з хворобою доньки, позивач була змушена декілька місяців проживати разом з нею в Криму. 03.03.2019 приїхавши в Київ, позивач не змогла попасти в квартиру, що належить їй на праві власності, через заміну замків на вхідних дверях відповідачем. Позивач викликала поліцію, однак у вищевказану квартиру зайти не змогла. З чоловіком [PERSON] на даний час позивач в стані розірвання шлюбу. Незважаючи на той факт, що квартира належить позивачу на праві власності, відповідач перешкоджає їй у користуванні її власністю. На сьогоднішній день позивач не має постійного місця проживання та вимушена переходити від одних знайомих до інших винаймаючи житло. Враховуючи наведене, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав на право користування та розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом усунення перешкод, зняття з реєстрації та виселення відповідача, оскільки зазначила, що проживання з [PERSON] для позивача є небезпечним. В судове засідання з`явився представник позивача та зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Зазначив, що позивач позбавлена можливості проживати в належній їй на праві власності квартирі. Зауважив, що постановою Голосіївського районного суду м. Києва встановлена вина відповідача у вчиненні домашнього насильства. В судове засідання з`явився відповідач та його представник, проти позову заперечили, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач зазначив, що отримував від позивача погрози, що вона зробить його безхатьком. Зауважив, що у позивача є три квартири в АР Крим, є її зобов`язання купити рівноцінне житло. Представник відповідача вказав, що матеріали справи не містять жодних документів, що підтверджують завдану шкоду. Свідком [PERSON] надані письмові показання, в яких зазначено, що з родиною [PERSON] у близьких стосунках більше ніж 20 років. Зазначає, що позивач завжди чинила психологічний тиск на відповідача, а саме придушувала волю з ціллю придбання над ним тотального контролю, систематично принижувала свого чоловіка при сторонніх особах, домінувала, встановлювала правила, які принижували чоловічу гідність. Відповідач заробляв гроші та тратив їх на лікування та оздоровлення позивача. А якщо відповідач виявляв непокору - позивач влаштовувала показові «суїциди» - на рейках залізничного вокзалу м. Сімферополь. Маючи нестійку психіку, позивач намагалась видати поведінку відповідача як психічно хворої людини. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку про часткове задоволення позову. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що відповідно до заяви [PERSON] від 16.01.2015 останнім надано згоду на купівлю квартири за [ADDRESS] за ціну та на умовах за її розсудом, в якій також підтверджено, що гроші, які будуть сплачені за об`єкт нерухомості, є їх спільною сумісною власністю. Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Адапс Ріелті Груп» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири від 16.01.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалка Р.О., зареєстровано в реєстрі за № 300. Відповідно до умов цього договору продавець продає та передає у власність покупця, а покупець купує та приймає у власність квартиру за [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 32324509 від 16.01.2015 року [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Між [PERSON] та [PERSON] 14.02.2009 року укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданий Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим 14.02.2009, про що зроблено відповідний актовий запис № 51. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2019шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 14.02.2009 року розірвано. Від шлюбу сторони мають дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , виданим Сімферопольським РВ ГУМВС України в АР Крим 02.11.2011, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. ч.4 ст.41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення. Відповідно до наведених норм матеріального права, ЦК України, також передбачає захист порушеного права позивача у судовому порядку і визначає шлях поновлення цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач набув права власності на зазначене домоволодіння на підставі правочину, який посвідчено нотаріально. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Положеннями ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб ( ч.1 ст.383 ЦК України). Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Положеннями ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.2, 3 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК Української РСР. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до висновку висловленого у постанові ВСУ від 17.10.2018 у справі №521/17805/16-ц, вбачається наступне: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 1 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.03.2018 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів громадян. Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження № 12019100010001767, внесений 03.03.2019 про те, що [PERSON] 03.03.2019 приблизно о 17 год. 00 хв. знаходячись за адресою: [ADDRESS] погрожував фізичною розправою [PERSON] . Згідно висновку в.о. начальника сектора ДОП Голосіївського УП ГУ Національної поліції у м. Києві підполковника поліції В.Я. Буренюк від 06.03.2018 року, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 22.03.2018 року [PERSON] поставлений на облік як домашній насильник, а 21.03.2019 закінчується термін. Відповідно до довідки Департаменту соціальної політики Київського міського центру роботи з жінками № 051/28 від 05.06.2019 підтверджено, що позивач дійсно проживає у Притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім`ї з 05.06.2019 по 30.06.2019. Постановою Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання потерпілим від 23.04.2019 визнано [PERSON] , [INFO] , як потерпілу, якій кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 129 КК України, завдано моральну шкоду у кримінальному провадженні № 12019100010001767 від 03.03.2019 року. 26.05.2019 ДОП Голосіївського УП ГУНП у м. Києві видано терміновий заборонний припис стосовно кривдника [PERSON] . Відповідно до епікризу з медичної карти стаціонарного хворого № 2559 відділення № 1 ТМО «Психіатрія» у місті Києві від 16.05.2018 [PERSON] постановлено діагноз органічний афективний (біполярний) розлад. Гіпоманіакальний синдром з гнівливістю. Як вбачається з довідки КНП Клінічна лікарня «Психіатрія» донька сторін [PERSON] перебуває на стаціонарному лікуванні в Територіальному медичному об`єднанні «Психіатрія» у місті Києві з 03.02.2020 по теперішній час у відділенні № 5. Згідно з нормами ЖКУ примусове виселення члена сім`ї власника житла без надання йому іншого приміщення можливо лише у випадку, передбаченому ч. 1 ст. 116 ЖКУ. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При цьому, позивачем не надано суду доказів, які в силу положень ст.ст. 77-80 ЦПК України можуть бути оцінені як належні, допустимі, достатні та достовірні, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, а також систематично порушує правила соціалістичного співжиття . Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.85 року (з останніми змінами від 25.05.98 року) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на те всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Крім цього, згідно ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що згода позивача на вселення відповідача була надана 15.03.2015, як власником після реєстрації шлюбу з відповідачем. При цьому, самовільного вселення відповідача у вказане приміщення та доказів оспорювання ним права позивача на проживання після її вселення позивачем суду не надано. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», зазначив, що, будучи зареєстрованими у спірній квартирі, заявники у цій справі уклали договір найму. ЄСПЛ вважає встановленим, що визнання договору найму недійсним і подальше виселення становить втручання у їхні права, що гарантуються статтею 8 Конвенції». Тому суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 64 ЖК УРСР. Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.85 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Отже, суд приходить до висновку про відсутність праврвих підстав для примусового виселення відповідача, згідно ст. ст. 116, 157 ЖК УРСР, оскільки судом не встановлено систематичного характеру порушень користування житловим приміщенням правил співжиття. Щодо вимог позивача про вселення її у спірну квартиру, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, що передбачено ст. 29 ЦК України. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи, що позивач є власником вказаної квартири, і має належні правові підстави для реєстрації проживання, з урахуванням усунення перешкод у користуванні належної їй на праві власності квартири, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову в частині щодо вселення позивача до квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом розглянуто справу в межах заявлених позивачем вимог, і на підставі поданих учасниками справи доказів. Враховуючи викладене, а також діючий матеріальний закон, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial