Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

позивач та її представник просять суд визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода» № 632 від 03.03.2017 р. про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани, визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства Кондитерська фабрика «Лагода» №975 від 27.03.2017 р. про звільнення з посади комірника складу готової продукції [PERSON] згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, поновити [PERSON] на посаді комірника складу готової продукції Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода», стягнути з Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 27.03.2017 року по 17.08.2017 року в сумі 14 119,20 грн., стягнути з Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, допустити до негайно виконання рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] та стягнення заробітної плати за один місяць та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода» на користь [PERSON] судові витрати в сумі 4800 грн.00 коп., посилаючись на те, що 07.11.2016 р. її, [PERSON], було прийнято на посаду комірника складу готової продукції в Приватне акціонерне товариство «Кондитерська фабрика «Лагода». Відповідно до укладеного трудового договору відповідач прийняв її на роботу, а вона зобов'язувався виконувати трудові обов'язки комірника складу готової продукції. Зокрема, до трудових обов'язків згідно посадової інструкції входили: підготувати до виконання пакет документів згідно загрузочних листів; забезпечити вантажників інформацією згідно загрузочного листа та відстежити правильність виконання асортименту готової продукції; забезпечити відгрузку даного асортименту згідно загрузочного листа; провести опломбування автомобіля, оформлення документів та забезпечити водія всім пакетом документів. З 04.01.2017 року через активну позицію у роботі у неї почалися проблеми з безпосереднім керівником завідуючим складом [PERSON], які в подальшому призвели до створення для неї несприятливих умов для виконання своїх трудових обов'язків. З моменту виникнення вказаної ситуації вона неодноразово зверталась до керівництва ПрАТ «Кондитерська фабрика «Лагода» з питанням щодо створення несприятливих умов роботи з боку завідуючим складом [PERSON] На її звернення керівництво ПрАТ «Кондитерська фабрика «Лагода» зазначало про те, що їй необхідно налагоджувати відносини з колективом. Вона постійно приходила за місцем роботи та завжди виконувала покладені на неї трудові обов'язки. Іноді навіть коли їй не доручали виконувати безпосередні трудові обов'язки, вона виконувала іншу роботу для того, щоб її не звинувачували у невиконанні трудових обов'язків. Згідно наказу № 975 від 27.03.2017 р. вона було звільнено з роботи з 27.03.2017 р. за систематичне не виконання без поважних причин обов'язків передбачених посадовою інструкцією. У зв'язку з тим, що вона вважала своє звільнення незаконним та звернулась із заявою до керівництва ПрАТ «Кондитерська фабрика «Лагода», в якій просила розібратись у ситуації яка склалась з її звільненням. З підстав зазначених нижче, наказ про застосування дисциплінарного стягнення та наказ про звільнення її є незаконними. Мотивуючи наказ про її звільнення відповідач зазначив: 16.03.2017 р. від ТОВ «Рівненська продуктова компанія», отримано акт б/н від 21.02.2017 р., згідно з яким встановлено нестачу відвантаженої продукції за накладною №0000601 від 21.02.2017 р. Відвантаження продукції здійснено комірником складу готової продукції [PERSON], що підтверджено службовою запискою начальника складу готової продукції [PERSON] від 16.03.2017 р. Надати пояснення з даного приводу [PERSON] відмовилась, про що складено акт від 16.03.2017 р. Подібні порушення трудової дисципліни [PERSON] вчиняла раніше, за що відповідно до наказу № 632 від 03.03.17 р. до неї було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Виходячи з підстав зазначених відповідачем у наказі вона була звільнена за систематичне не виконання без поважних причин обов'язків передбачених посадовою інструкцією, оскільки встановлено нестачу відвантаженої продукції, яку відвантажувала вона та яка раніше допускала подібні порушення, за що була притягнута до дисциплінарної відповідальності. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом інше у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Виходячи з вказаної норми Кодексу законів про працю України, для розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов'язків, які є складовими трудової функції працівника; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов'язків має рути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання трудових обов'язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні і громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями та є чинними на момент звільнення працівника; з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця. Слід зазначити, що порушення, на які посилається відповідач не стосуються трудових обов'язків її визначених її посадовою інструкцією, вона не допускала систематичного невиконання своїх трудових обов'язків без поважних причин, а всі порушення, на які вказує відповідач стались не з її вини. Крім цього, відповідачем звільнено її за систематичне не виконання без поважних причин обов'язків, а при цьому звільнення відповідач мотивує неналежним виконання трудових обов'язків. Тобто, в порушення п. 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України відповідачем було звільнено її з причин систематичного не виконання без поважних причин обов'язків. Хоча вона жодного разу не допускала не виконання своїх трудових обов'язків. Таким чином, її звільнення та застосування до неї дисциплінарного стягнення є незаконним та порушує його право на працю гарантоване ст. 43 Конституції України. Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Також як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оскільки відповідачем було її звільнено незаконно, відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України вона має бути поновлений на роботі у відповідача на посаді комірника складу готової продукції. Згідно ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з незаконним звільненням з роботи, їй повинен бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу. Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У зв'язку з порушенням відповідачем її прав, а саме: незаконного звільнення, вона зазнав моральної шкоди. Моральні та фізичні страждання спричинили погіршення емоційного та психологічного її стану. У зв'язку з незаконним звільнення вона був позбавлений роботи та матеріального забезпечення свого життя. Незаконним звільненням були порушені нормальні життєві її зв'язки, оскільки незаконне звільнення поставило в скрутне становище її та вона повинна була влаштуватись на інше місце роботи. Також, їй доводиться звертатись до суду з даним позовом. Розмір заподіяної моральної шкоди вона оцінює в сумі 10000 гривень. Окрім того, нею понесенні витрати з надання правової допомоги, що становить 4800,00 грн. Представник відповідача просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 632 від 03.03.2017 р. про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани, однак позивач не обгрунтовує його незаконність, а лише зазначає, що факт видання наказу № 632 від 03.03.2017 р. мав місце. Виходячи з назви та змісту позовної заяви вбачається, що позивач вважає наявність порушення своїх прав саме у неправомірному звільненні, а не у неправомірному виданні наказу про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Позивача було ознайомлено з наказом № 632 від 03.03.2017 р., 03.03.2017 р. Позивач мала можливість оскаржити наказ №632 від 03.03.2017 р., однак своїм правом передбаченим статтями 150, 225, 233 Кодексу законів про працю України не скористалась та наказ № 632 від 03.03.2017 р. не оскаржувала. Відповідно до статті 233 КЗпП України, передбачено: «Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки». Щодо вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу відповідача № 975 від 27.03.2017 р., про звільнення з роботи на підставі статті п. 3 ст. 40 КЗпП України відповідачем не визнаються, виходячи з наступного. Відповідно до посадової інструкції комірника складу готової продукції від 18.08.2013 р., з якою позивача було ознайомлено при прийнятті на роботу, до службових обов'язків останньої входило: підготовка до виконання пакету документів згідно загрузочних листів, забезпечення вантажників інформацією згідно загрузочного листа та відстеження правильності виконання асортименту готової продукції; забезпечення відгрузки даного асортименту згідно загрузочного листа; провести опломбування автомобіля, оформлення документів та забезпечення водія всім пакетом документів. 03.03.2017 р. наказом № 632 до [PERSON] було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за фактом неналежного виконання трудових обов'язків, що передбачені посадовою інструкцією. При відвантаженні продукції в адресу ТОВ «Рівненська продуктова компанія» в місці приймання товару було виявлено недостачу продукції в розмірі один ящик, замість 16 ящиків, фактично виявлено 15 ящиків, про що з боку ТОВ «Рівненська продуктова компанія» складено акт б/н від 09.02.2017 р. У своїх письмових поясненнях з приводу вказаної недостачі, [PERSON], зазначила, що відвантажила продукцію в обсязі 16 ящиків. В обов'язки позивача входило забезпечення відвантаження продукції та опломбування автомобіля, яким здійснюється доставка вантажу, а тому саме позивач мала проконтролювати асортимент та належну кількість продукцію, що відвантажувалась. За фактом недостачі, що виявлена ТОВ «Рівненська продуктова компанія», здійснено перевірку наявності надлишків на складі відповідача та виявлено надлишок 1 ящика продукції, що не було відвантажено в адресу ТОВ «Рівненська продуктова компанія», про що начальником складу готової продукції, [PERSON] складено службову записку від 17.02.2017 р. Частиною 3 статті 40 КЗпП України, передбачено: «Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: ... 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення». 16.03.2017 р. від ТОВ «Рівненська продуктова компанія» надійшов акт б/н від 21.02.2017 р. за яким встановлено нестачу відвантаженого товару (печиво карамельний бум) за накладною №0000601 від 21.02.2017 р., а саме: замість 24 ящиків, фактично поставлено 23 ящики, нестача складає 1 ящик товару. Згідно акту від 16.03.2017 р. встановлено, що станом на 10.03.2017 р. існує факт надлишку товару (печиво карамельний бум) в обсязі 1 ящик та по факту надлишку отримано акт недопоставки від 21.02.2017 р. за видатковою накладною № 601 від 21.02.2017 р. від ТОВ «Рівненська продуктова компанія». Як встановлено начальником складу готової продукції [PERSON], відвантаження продукції в адресу ТОВ «Рівненська продуктова компанія» здійснено [PERSON], за фактом недостачі згідно акту б/н від 21.02.2017 р. остання відмовилась надати пояснення. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено наступне: «23. За передбаченими п. 3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпІІ), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.» Таким чином, вбачається, що до позивача 03.03.2017 р. було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення трудової дисципліни за фактом неповного відвантаження продукції в адресу замовників відповідача. Відповідно до частини 1 статті 151 КЗпП України передбачено, що «Якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.», з моменту застосування дисциплінарного стягнення 03.03.2017 р. ще не минув рік та відповідачем не було знято дисциплінарне стягнення з [PERSON], за таких умов позивача було звільнено за проступок після застосування дисциплінарного стягнення за аналогічне порушення. Отже, звільнення [PERSON] на підставі п. 3 статті 40 КЗпП України є законним та обгрунованим. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 27.03.2017 р. по день поновлення на роботі не підлягають задоволенню, оскільки 27.03.2017 р. було видано наказ № 975 про звільнення з роботи, а отже фактичний вимушений прогул міг настати з 28.03.2017 р. Підстав наведених вище, вбачається законність звільнення позивача, а отже підстави виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Вимоги, щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., відповідачем не визнаються та є необгрунованими. Позивачем, будь-яких доказів факту заподіяння позивачу моральної шкоди діями відповідача в позовній заяві не зазначено, тому в цій частині зазначені позовні вимоги вважаємо не доведеним, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення з ПрАТ «Кондитерська фабрика «Лагода» на користь [PERSON] судових витрат заперечують, та вважаємо, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а отже позивач не понесла таких витрат, а отже такі вимоги не підлягають задоволенню. Суд, вислухавши сторони, свідків та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до частково задоволення з наступних підстав. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно зі ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому обєднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною першою ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами ч.3 ст.10, ч.ч. 1, 2, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні судом встановлено, що 07 листопада 2016 року позивач [PERSON] була прийнята на роботу Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода»» на посаду комірника на час декретної відпустки [PERSON], про що був виданий наказ № 3980 від 07.11.2016 р. Згідно робочої інструкції Комірника складу готової продукції ПрАТ «Кондитерська фабрика «Лагода»», дата введення якої 18.08.2013 р., має чотири розділи, згідно другого розділу передбачена відповідальність, а саме: комірник складу готової продукції несе відповідальність за своєчасне виконання покладених цією робочою інструкцією обов'язків; комірник складу готової продукції несе відповідальність за дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку, охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та протипожежного захисту; комірник складу готової продукції несе відповідальність за правильність складування вантажів в залежності від їх призначення. Цією інструкцією передбачено дії при виявлені невідповідності, а саме: комірник складу готової продукції слідкує за правильністю оформлення документів та правильністю відвантаження, в разі невідповідності кількості або асортименту готової продукції складається акт та здійснюється заміна. Наказом директора ПрАТ «Кондитерська фабрика «Лагода»» від 27 березня 2017 року № 975 [PERSON] звільнено з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне не виконання без поважних причин обов'язків передбачених інструкцією. Що стосується дати підписання робочої інструкції комірника складу готової продукції ПрАТ «Кондитерська фабрика «Лагода»», то суд зазначає наступне. З робочою інструкцією комірника складу готової продукції позивач [PERSON] була ознайомлена, але не при прийнятті на роботу, а лише в лютому місяці, що підтверджує і свідок [PERSON] Щодо точної дати, то її встановити можливо лише зі слів позивача, що саме в кінці лютого 2017 року була вона ознайомлена з інструкцією і лише після того, як позивач виконувала роботу, яку надавала їй [PERSON], не як комірник складу готової продукції. Що стосується двох відвантажень, які стали причиною винесення догани та звільнення, що відбулося 09 лютого 2017 року та 21 лютого 2017 року, то суд зазначає наступне. 09 лютого і 21 лютого 2017 року позивач здійснювала вантаження товару на ТОВ «Рівненська продуктова компанія». Як пізніше виявилося, що недовантаження як 09 лютого, так і 21 лютого 2017 року в дійсності відбулися та складали по одному ящику щодо кожного відвантаження. При цьому, негативні наслідки внаслідок такого недовантаження не настали, а навпаки були усунені шляхом складання акту та здійснення заміни документів. Фінансова відповідальність за вказане вище правопорушення не настала. Крім цього, згідно товарно - транспортної накладної від 21.02.2017 р. та видаткової накладної від 21.02.2017 року підпис про відвантаження товару за [PERSON] поставлений іншою особою - [PERSON], яка і має нести відповідальність за відвантаження конкретного товару. Вказаний факт був підтверджений всіма допитаними свідками в судовому засіданні. Участь свідка в судовому засіданні і дача правдивих показань - обов'язок, який забезпечується цивільною процесуальною відповідальністю і кримінальною відповідальністю. На об'єктивність і повноту показань свідків про відомі їм обставини можуть впливати інші існуючі не правові зв'язки між свідками і сторонами - товариські, родинні, громадські, моральні та психологічні фактори, які при дослідженні і оцінці показань свідків судом підлягають урахуванню. При дослідженні і оцінці показань свідків підлягають врахуванню нормативно встановлені умови: можливість їх використання в цивільному процесі, відношення їх до даної справи і стосунки з сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, характер їх заінтересованості в справі. Свідок [PERSON], яка є начальником складу готової продукції, пояснила, що такі випадки траплялися часто. По приїзду машини вона давала наряди та вказувала, хто мав грузити машину з комірників. Якщо були великі загрузки, то вона їх розділяла між комірниками. Для того, щоб швидко випустити машину з товаром їм часто допомоги комірники, які були вільні на той час. На другій відгрузці документи оформляла не позивач, і підпис стоїть не її. Вона вимагали від працівників лише ту роботу, яку вони повинні виконувати. Вона також проводила атестацію роботи позивача, по результату якого виявила, що позивач робить багато помилок, але дана атестація нічим не передбачена. Свідок [PERSON] пояснила, що пакет документів формується у м. Києві, де знаходиться головний адміністративний корпус підприємства. Відвантажувальні листи вона готувала на початку дня, а потім вписували прізвища тих комірників, які робили відвантаження. Свідок [PERSON] пояснила, що вона разом з [PERSON] оформляли машину, але кожна свій напрямок. Завантажували вони самі, а оформила документи [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що працює комірником по змінно, і інколи допомагала оформляти документи. Коли писала їх вона, то їх і підписувала за комірників. Твердження представника відповідача про те, що недопоставка товару організації виходить дорожче та економічно не вигідно та спричиняє відповідачу збитки, однак доказів того, що відповідачем було здійснено недопоставку ТОВ «Рівненська продуктова компанія» в кількості двох ящиків, не надано. Що стосується складання внутрішньої атестації, то суд вважає, що вказана атестація нічим не передбачена, що і підтвердила свідок [PERSON] Окрім того, судом не зрозуміло як проводилась вказана атестація, які питання на неї виносились і яким чином вона перевіряється та ким, тому суд відкидає твердження представника відповідача щодо жахливого складання атестації. Що стосується відсутності позивача на роботі 13 лютого 2017 року без поважних причин, то суд вказане прийняти не може, оскільки позивачем надано виписку з карти амбулаторного хворого, де вказано, що позивач з 13.02.2017 року по 16.02.2017 року перебувала на лікарняному з гіпертонічним кризом. Що стосується доповідних записок [PERSON] на ім'я директора щодо дій позивач, то суд вважає, що вказаними діями [PERSON] негативно ставилась до позивача та написання всіх записок ніким не завізовані, тому коли вони написані і для чого, суду не зрозуміло. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до вимог ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил. У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну. За правилами ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. За змістом ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Оцінюючи покази свідків, суд вважає їх достовірними в частині тих обставин, що передували звільненню [PERSON], і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки їх покази не суперечать іншим матеріалам справи. Судом встановлено, що з боку начальника складу готової продукції [PERSON] до [PERSON] наявна упередженість з приводу виконання посадових обов'язків, що призвело до безпідставного накладення дисциплінарного стягнення. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що підстав для винесення догани позивачу у відповідача відсутні, оскільки самого факту того, що позивач ознайомлена з інструкцією до винесення догани, відповідачем не доведено, тому суд визнає незаконним та скасовує наказ Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода» № 632 від 03.03.2017 р. про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Окрім того суд приходить до висновку, що позивачем та її представником доведено ті обставини, на які вони посилаються як на підставу позовних вимог, а тому позовні вимоги про поновлення її на роботі підлягають задоволенню та визнає незаконним та скасовує наказ Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода» № 975 від 27.03.2017 р. про звільнення з посади комірника складу готової продукції [PERSON] згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та поновлює [PERSON] на посаді комірника складу готової продукції Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода». Що стосується розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зазначає наступне. При розрахунку середнього заробітку суд враховує ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Саме про таке застосування положень частини другої статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку зазначено у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2011 року (справа № 6-87цс11), 16 грудня 2015 року (справа № 6-648цс15). Відтак, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу без відрахування обов'язкових платежів та зборів за період з 27.03.2017 року по 17.08.2017 року, а саме, за 98 робочих днів (березень 2017 р.- 5 днів, квітень 2017 р. - 19 днів, травень 2017 р. - 20 днів, червень 2017 р. - 20 днів, липень 2017 р. - 21 день, серпень 2017 р. - 13 днів), за період з 27.03.2017 року по 17.08.2017 року становить 14 612 грн. 76 коп. (149,11 грн. середньоденної заробітної плати х 98), тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині вимог підлягають до задоволення в повному обсязі. Що стосується моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди, у тому числі ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) від 31 березня 1995 року, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до пункту 2 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів. Судом встановлено, що у зв'язку з незаконним звільненням позивач була позбавлена роботи та матеріального забезпечення свого життя, була поставлена в скрутне становище та повинна була влаштовуватись на іншу роботу, була вимушений докладати додаткових зусиль не тільки для організації свого життя, а й для матеріальної підтримки свого життя. Суд, надавши оцінку письмовим доказам в частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу, погіршення здібностей позивача та позбавлення можливості їх реалізації, вважає встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачем, що виявився у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку із невиплатою їй відповідачем коштів за час вимушеного прогулу, виходячи із принципу розумності та справедливості, розмір моральної шкоди суд оцінює у розмірі 5 000,00 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а в іншій частині позивачу суд відмовляє. Щодо судових витрат позивача на правову допомогу в сумі 4 800,00 грн., то суд приходить до висновку про частково стягнення вказаних витрат з відповідача на користь позивача виходячи з наступного. Згідно ст.. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Пропорційність застосовується, насамперед, коли позов має майновий характер, адже лише вони можуть мати розмір. Водночас правило пропорційності є загальним, а тому повинно застосовуватися як в майнових, так і в немайнових справах. Стосовно витрат на правову допомогу, то відповідно до ст.. 84 ЦК України - це витрати сторони, що вона понесла у зв'язку із оплатою допомоги адвоката. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю сторін. На підтвердження цієї обставини суду слід надати договір про надання правової допомоги та документ, що свідчить про оплату гонорару. Це можуть бути квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. У постанові від 01 жовтня 2002 року у справі № 30/63 Верховний Суд України звертає увагу на те, що судові витрати за участю адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, якій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Стосовно представництва в судових засіданнях, то відповідно до п. 2 ст. 84 ЦПК України розмір такої компенсації з урахуванням справи визначається судом. Відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачені такі граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу - якщо компенсації сплачуються іншою стороною, а саме: у ст. 1 цього ж Закону визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно договору про надання правової допомоги від 10 травня 2017 року, який був укладений між [PERSON] та адвокатом Клапчуком Ф.П., з якого адвокат прийняв на себе зобов'язання на представництво її інтересів та надання правової допомоги у цивільній справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода»» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно посвідчення адвоката вбачається, що свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю видане за № 3038/10 від 29.12.2005 р. Клапчук Ф.П. має право на зайняття адвокатською діяльністю. Квитанцією про оплату послуг від 17.08.2017 р. підтверджено проведення оплати в сумі 4800 грн. 00 коп. Згідно розрахунку вартості надання правової допомоги він складається з наступного: 1600 грн. 00 коп. за правовий аналіз документів, 3200,00 грн. за представництва в судових засіданнях, а всього 4800,00 грн. і договірна ціна 4 800 грн. 00 коп.. Згідно України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01.05.2017 року по 30.11.2017 установлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 1684 грн. 00 хв. і проведено 7 судових засідань за 7 год. 30 хв. і становить на загальну суму 5052 грн. 00 коп. Окрім того, за правовий аналіз документів та підготовку висновку щодо можливості способу захисту позивач просить стягнути з відповідача 1600 грн. 00 коп., то вказаний розрахунок необхідно зробити наступний: згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01.05.2017 року по 30.11.2017 року установлено розмір мінімальної заробітної плати в сумі 1600 грн.00 коп. і 2,5 год. становить 1600 грн. 00 коп. Оскільки вимоги позивача задоволено частково, тому і витрати на правову допомогу задовольняються частково, а саме: стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Так як позов [PERSON] задоволено частково, що становить 90 %, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 4320,00 грн. Судові витрати вирішуються відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України. За приписами ч. 3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 880 грн. 00 коп.(три вимоги немайнового характеру (3 х 640,00 грн.), вимогу про стягнення моральної шкоди (320,00 грн. - 50 %) та за вимога матеріального характеру (640,00 грн.)) Крім того, за приписами п. 2 та п. 4 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, тому суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі на Приватне акціонерне товариство «Кондитерська фабрика «Лагода» на посаді комірника складу готової продукції та в частині виплати [PERSON] середнього заробітку за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial