Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

У липні 2013р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Донецька залізниця» про зобов'язання вчинити дії. Посилався на те, що судовими рішеннями стягнуто на його користь недоплату заробітної плати за період його роботи у Ясинуватській технічній школі Донецької залізниці в 2000 - 2004 роках. Після отримання стягнутих сум він звернувся до відповідача з проханням скласти персоніфіковані відомості з врахуванням сум недоплат, однак, його прохання не задоволене. Крім того, в період його роботи з 2000 по 2004 роки керівництвом Ясинуватської технічної школи в порушення наказів Міністерства транспорту України та колективних договорів йому не надавалась додаткова оплачувана трьохденна відпустка, тому просив стягнути недоплачену заробітну плату за 15 днів ( по 3 дні за 5 років з 2000р. по 2004р.). Також зазначав, що він був звільнений з роботи 20.08.2004р., після чого наказом відповідача було змінено дату звільнення на 31.08.2004р., але перший робочий день приходиться на 7.09.2004р., тому відповідач повинен оплатити йому дні з 21.08.2004р. по 7.09.2004р. Просив зобов'язати відповідача виконати всі необхідні дії (сплата податків, страхових внесків з відрахуванням в Пенсійний фонд) і на цій підставі скласти нові персоніфікаційні відомості з урахуванням недоплат за виконавчими листами, а також недоплат по його заяві з урахуванням компенсації, індексації; зобов'язати пенсійний фонд провести перерахунок розміру пенсії з урахуванням усіх встановлених недоплат за період 2000-2004 роки; зобов'язати відповідача виконати розрахунок сум недоплат і відобразити їх в персоніфікаційних відомостях; прийняти окрему ухвалу, що підтверджує незаконність наказів № 86 і № 89, оскільки вони видані без додержання ч. 3 ст. 40 Закону. 24.09.2013р. позивач подав додатковий та змінений позов. Просив перерахувати пенсію у зв'язку з встановленням недоплат по заробітній платі, стягнути оплату за ненадані дні додаткової оплачуваної відпустки по 3 дні за 2000 - 2004 роки, а також зобов'язати відповідача оплатити 5 робочих днів за період з 31.08.2004р. по 6.09.2004р. включно, оскільки з врахуванням перебування його на лікарняному, 3-х ненаданих днів додаткової відпустки відповідач не мав права звільнити його раніше, ніж 7.08.2004р.. Всього просив стягнути суму недоплат за період з 2000 по 2004 роки в розмірі 2010, 95 грн., а частину цієї суми внести в персоніфікаційні відомості в розмірі 982,26 грн. 20.12.2013р. позивач подав заяву, у якій просив «скасувати» його вимоги до Пенсійного фонду України. 23.12.2013р. позивач подав заяву, у якій просив зобов'язати відповідача провести оплату ненаданої додаткової відпустки за 2000 рік - 3 дні, за 2001р. - 3 дні, за 2002 рік - 3 дні, за 2004 рік - 7 днів ( з 31.08.2004р. по 6.09.2004р.), оскільки звільнення і повний розрахунок з ним відбулись на підставі наказу від 20.08.2004р., після чого був виданий наказ від 31.08.2004р., але ніяких доплат з 20 по 30 серпня 2004року не проведено, оскільки він перебував на лікарняному, який йому оплатили. Перший робочий день з врахуванням всіх обставин 7.09.2004р., тому оплаті підлягають 7 днів з 31.08.2004р.по 6.09.2004р. 7.02.2014р. позивач подав заяву, у якій зазначив, що всього днів відпустки, що підлягають оплаті 13, а саме 7 днів за 2004 рік, 3 дні за 2003р. та 3 дні за 2002 рік. Привівши розрахунки зазначив, що середньоденний заробіток становить 52, 80 грн., тому оплата за 13 днів становить 686, 40 грн., сума індексації 1657, 29 грн., всього просив стягнути 2 343, 69 грн. Рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2014 р. у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі. Ухвалою цього суду від 9 квітня 2004р. відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про ухвалення додаткового рішення. У апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Посилається на те, що судом не враховані обставини, на які він посилався, а саме щодо ненадання йому додаткових оплачуваних 3 днів до відпустки в період з 2000 по 2004 роки, незважаючи на те, що така додаткова відпустка передбачена наказами Укрзалізниці та Колективними договорами. Наявність у нього права на додаткову відпустку підтверджена і листом відповідача від 2.12.2013р.. Однак суд неправильно зазначив, що надання додаткової оплачуваної відпустки є правом, а не обов'язком відповідача та ним не надано доказів, що відпустка надавалась, але не оплачувалась. Він пояснював суду, що додаткова відпустка йому не надавалась, але повинна була надаватись, оскільки умови колективного договору є обов'язковими для виконання адміністрацією та працівниками. Наполягає на тому, що позов був пред'явлений за 16 календарних днів додаткової відпустки за період з 2001р. по 2004 рік, а саме за 2001, 2002, 2003 роки по 3 дні = 9 днів, та за 2004 рік 7 календарних днів. Приводить обґрунтування вимог про оплату 7 календарних днів за 2004 рік, а саме з 1.06.2004р. він перебував у відпустці та на лікарняному, у тому числі 56 календарних днів відпустки, 37 днів лікарняного та 3 дні додаткової оплачуваної відпустки, всього 96 календарних днів, з 1.06.2004р. 96 календарних днів йому мали бути оплачені, тобто по 6.09.2004р. включно, але фактично оплата йому проведена по 30.08.2004р. включно, тому вважає, що з 31.08.2004р. по 6.09.2004р. слід оплатити 7 календарних днів, з них 3 дні додаткової оплачуваної відпустки та 4 дні вимушеного прогулу. В засіданні апеляційного суду позивач підтримував апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні. Представник відповідача Черніков О.Л. проти скарги заперечував та просив рішення залишити без зміни, при цьому пояснив, що 3 дні додаткової оплачуваної відпустки позивачу не надавались, хоча він мав на них право та його вимоги у цій частині обґрунтовані, але позивач пропустив передбачений ч.3 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду із зазначеними позовними вимогами. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду слід скасувати в частині відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення оплати за ненадані 3 дні додаткової оплачуваної відпустки за період з 2000р. по 2004р. та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог за період з 2002 по 2004 роки, а в частині вимог за період з 2000 по 2001 рік провадження у справі слід закрити у зв'язку з наявністю судового рішення між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. До таких висновків колегія суддів приходить з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що Положеннями про умови оплати праці працівників залізничного транспорту України передбачено надання права керівникам, за погодженнями з профспілковими комітетами, надавати додаткові оплачувані відпустки працівникам залізничного транспорту, зайнятим на роботах в основній діяльності залізниць, при безперервному стажі роботи понад три роки по одному дню за кожен наступний рік, але не більше трьох календарних днів. Вказані відпустки надаються понад щорічні і додаткові відпустки, передбачені чинним законодавством за рахунок прибутку підприємств. Однак, ця умова є правом, а не обов'язком керівника підприємства, не має імперативного безумовного характеру, крім того, позивачем не надано доказів того, що ця відпустка надавалась, але не оплачувалась. Також, необхідною умовою надання додаткової відпустки є попереднє погодження даного питання керівником підприємства з профспілковим комітетом, позивачем не надано доказів того, що таке погодження відбувалось. У задоволенні вимог щодо оплати інших днів суд відмовив, оскільки святкові та неробочі дні, дні тимчасової непрацездатності до щорічних відпусток не включаються, термін наданої відповідачу відпустки у 2004р. відповідає вимогам закону. З вказаними висновками суду в частині відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення оплати за ненадані 3 дні додаткової оплачуваної відпустки за період з 2000р. по 2004р. погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам діючого законодавства. Із матеріалів справи, зокрема, із копії наказу Ясинуватської технічної школи №86 від 20.08.2004р., вбачається, що позивач, який працював у вказаній школі викладачем спецдисциплін, звільнений з роботи 20 серпня 2004р. по ст. 41 п.3 КЗпП України. Наказом Ясинуватської технічної школи №89 від 31.08.2004р. внесено зміни в наказ №86 від 20.08.2004р., днем звільнення вважати перший робочий день після закінчення хвороби 31 серпня 2004р.. У даній справі позивач просив стягнути з відповідача оплату ненаданих йому 3-х додаткових оплачуваних днів до щомісячних відпусток за 2000 - 2004 роки, посилаючись на те, що відповідно до Положень про умови оплати праці працівників залізничного транспорту України та колективних договорів він мав право на надання додатково до щорічної відпустки оплачуваних трьох днів додаткової відпустки, але адміністрацією вони не надавались. Положення про умови оплати праці працівників залізничного транспорту України, затверджені наказами Укрзалізниці від 1 грудня 1999р. №340-Ц, від 21 грудня 2000р. №595 -Ц, від 29 квітня 2002р. № 220-Ц містять однакові за змістом пункти 11, якими передбачено надавати додаткові щорічні оплачувані відпустки працівникам залізничного транспорту, зайнятим на роботах в основній діяльності залізниць, при безперервному стажі понад 3 роки по одному дню за кожний наступний рік, але не більше трьох календарних днів. Згідно з пунктом 3.27 Колективного договору між керівництвом та дорожнім комітетом профспілки Донецької залізниці на 2002 - 2004 роки передбачено надавати додаткові щорічні оплачувані відпустки працівникам залізниці, зайнятим на роботах в основній діяльності при безперервному стажі понад 3 роки по одному дню за кожний наступний рік, але не більше трьох календарних днів. Пунктами 3.11 Колективних договорів між керівництвом та профспілковим комітетом Ясинуватської технічної школи, що представляє інтереси трудового колективу технічної школи на 2001 рік та на 2002 - 2004 роки передбачено надання додаткових щорічних оплачуваних відпусток працівникам залізниці, зайнятим на роботах в основній діяльності при безперервному стажі понад 3 роки по одному дню за кожний наступний рік, але не більше трьох календарних днів. Позивач мав безперервний стаж понад 3 роки, він працював у Ясинуватській технічній школі з 1968р. по 20.08.2004р., отже мав право на отримання додаткових оплачуваних відпусток у розмірі 3-х календарних днів, однак, такі додаткові відпустки у 2000 - 2004р. йому не надавались, що не заперечувалось відповідачем. Так, із відповіді позивачу начальника служби організації праці, заробітної плати і структур управління ДП «Донецька залізниця» від 2.12.2013р. вбачається, що з врахуванням стажу роботи на залізниці позивач має право на додатковий оплачувану відпустку у кількості 3-х календарних днів. Із відповіді Ясинуватського центру професійного розвитку персоналу від 16.01.2014р. вбачається, що належні 3 дні додаткової відпустки [PERSON] до основної щорічної відпустки за робочі роки з 30.11.2001р. по 30.11.2002р., 30.11.2002р. по 30.11.2003р., 30.11.2003р. по 30.11.2004р. не надавались. Із Положень про умови оплати праці та із Колективних договорів не вбачається, що додаткова оплачувана відпустка надається за розсудом керівника та за умови обов'язкового погодження з профспілковим комітетом, тому відмова у позові через те, що надання вказаної додаткової відпустки є правом, а не обов'язком керівника та через відсутність доказів погодження цього питання з профспілковим комітетом є невірною, такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про оплату ненаданих 3-х додаткових оплачуваних днів до щорічних відпустко за 2000 -2004 роки слід скасувати. Однак, з вимогами про оплату ненаданих 3-х днів додаткової відпустки за 2000 та 2001 роки позивач вже звертався до суду та рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 4 лютого 2014р., що набуло законної сили, у задоволенні цих позовних вимог було відмовлено у зв'язку із пропуском передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України ( в редакції, що діяла до 2.08.2001) строку. Тому провадження у частині позовних вимог про оплату ненаданих 3-х днів додаткової відпустки за 2000 та 2001 роки слід закрити на підставі ст. ст. 310, 205 ч.1 п.2 ЦПК України. Позовні вимоги в частині стягнення оплати ненаданих 3-х днів додаткової відпустки за 2002 та 2004 роки підлягають задоволенню. При цьому заперечення відповідача щодо пропуску позивачем 3-х місячного строку на звернення до суду із зазначеними вимогами не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки Законом України від 11 липня 2001 року N 2620-III, що набув чинності 2.08.2001р., стаття 233 КЗпП України доповнена новою частиною 2, згідно з якою у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Заперечення відповідача про те, що компенсація за ненадану додаткову відпустку не є заробітної платою і тому ч.2 ст. 233 КЗпП України не поширюється на вимоги позивача безпідставні. Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 роз'яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Оскільки щорічні відпустки за 2002 - 2004 роки надавались позивачу після внесення змін до ст. 233 КЗпП України, на вимоги позивача про оплату ненаданих додаткових 3-х днів відпусток за 2002 - 2004 роки поширюється ч.2 ст. 233 КЗпП України. Відповідачем надано довідку про нарахування компенсації за ненадані 9 днів додаткової відпустки за період з 30.11.2001р. по 30.11.2004р. в сумі 283 грн. 23 коп. із розрахунку середньоденної заробітної плати 31, 47 грн. Х 9 днів. Позивач приводив свій розрахунок суми недоплати та, погоджуючись, що сума середньоденного заробітку становить 31, 47 грн. на час звільнення, посилався на те, що після звільнення рішенням суду від 24.10.2008р. з відповідача на його користь було стягнуто недоплату по заробітній платі, у тому числі за вислугу років за останній відпрацьований учбовий рік 3585, 09 грн., у зв'язку з чим він просив включити у розрахунок середньоденного заробітку для обчислення компенсації за ненадані дні додаткової відпустки суму, стягнену за вказаним рішенням суду. У справі оголошувалась перерва для надання розрахунку з врахуванням суми, стягненої за рішенням суду, що набуло чинності, але відповідачем надано розрахунок, виходячи із середньоденного заробітку 31, 47 грн. без врахування суми, стягненої за вказаним рішенням суду. Однак, вимоги позивача про включення суми недоплати за останній відпрацьований рік до середньоденного заробітку є обґрунтованими, оскільки, згідно з п.2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. А згідно з п.3 розділу III цього Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки, у тому числі за вислугу років. Із рішення Ясинуватського районного суду м. Донецька від 24 жовтня 2008р. вбачається, що з відповідача на користь позивача стягнуто недоплату по заробітній платі у розмірі 7604, 72 грн. з урахуванням індексації у розмірі 7005, 82 грн., всього 14 610 грн., з мотивувальної частини цього рішення вбачається, що недоплата надбавки за вислугу років за останній учбовий рік становить 3585, 09 грн. З врахуванням кількості робочих днів у 2004р. за даними Міністерства соціальної політики України - 252 дні до середньоденного заробітку позивача, визначеного на час звільнення слід додати 14,23 грн. (3585, 09 грн. : 252 дні), таким чином з врахуванням суми, стягненої за рішенням суду від 24.10.2008р. середньоденний заробіток позивача становить 45, 70 грн. (31, 47 грн. +14, 23 грн.). Компенсація за ненадані 9 днів додаткової відпустки становить 411, 30 грн. (45, 70 грн. х 9 днів), а з врахуванням коефіцієнту інфляції 2.418, із застосуванням якого погоджувались обидві сторони, стягненню підлягає 994, 52 грн. (411, 30 грн. х 2.418). У задоволенні позовних вимог про стягнення додатково оплати 4 днів у 2004р. у зв'язку із неможливістю звільнення раніше, ніж 7.09.2004р. через сумарну кількість днів відпустки, лікарняного та 3 днів ненаданої додаткової відпустки - всього 96 календарних днів суд відмовив, виходячи із того, що позивач не довів порушення його права, термін основної відпустки відповідає вимогам закону, надані лікарняні оплачені. Колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність підстав для стягнення оплати за 4 дні у 2004р. у зв'язку із неможливістю звільнення раніше, ніж 7.09.2004р., оскільки підстав для стягнення оплати праці за дні після звільнення позивача немає, наказ про звільнення та про зміну дати звільнення ним не оспорено. Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Тому розгляд на стадії апеляції доповнення до позовної заяви неможливий. Оскільки позовні вимоги позивача частково задовольняються слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial