Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах позивачки, в якому вказав на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2008 [PERSON] поновлено на посаді формувальника ковбасних виробів ТОВ «М'ясокомбінат «Дніпро» та з підприємства на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу в сумі 5191,56 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 грн. Зазначене рішення суду виконано в повному обсязі. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2011 року із ТОВ «М'ясокомбінат «Дніпро» на користь [PERSON] було стягнуто залишок несплаченої компенсації за невикористану відпустку за період з вересня по грудень 2006 року та за 2007 рік у розмірі 288,5 грн. Це рішення суду було виконане 19 червня 2013 року, що підтверджується платіжним дорученням №533. Посилаючись на вимоги ст.ст.116,117 КЗпП України, ст.ст.23,1167 ЦК України прокурор просив стягнути із товариства на користь [PERSON] відшкодування за невчасний розрахунок при звільненні в розмірі її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку пропорційно не виплаченій частині у сумі 5087,5 гривень, а також на відшкодування моральної шкоди 5000 гривень. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2014 року позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто із ТОВ «М'ясокомбінат «Дніпро» на користь [PERSON] компенсацію за невчасний розрахунок при звільненні у розмірі 2000 гривень, на відшкодування моральної шкоди 200 гривень, а також на користь держави судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] посилається на те, що судом не враховані обставини у справі та порушені норми матеріального права, а тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що [PERSON] з 01 вересня 2006 року по 29 квітня 2008 року перебувала у трудових відносинах ТОВ «М'ясокомбінат «Дніпро» на посаді формувальника ковбасних виробів. Наказом № 09-ОК від 29 квітня 2008 року [PERSON] звільнено з підприємства на підставі п. 8 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18.11.2008 року [PERSON] поновлено на посаді формувальника ковбасних виробів ТОВ «М'ясокомбінат «Дніпро» та із підприємства на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу в сумі 5191,56 грн. та на відшкодування моральної шкоди 500 грн. Зазначене рішення суду виконано в повному обсязі. Наказом від 19.11.2008 року [PERSON] звільнено з ТОВ «М'ясокомбінат «Дніпро» з посади формувальниці ковбасних виробів за власним бажанням. При цьому їй був нарахований посадовий оклад за один робочий день у розмірі 50,4 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 628,48 грн. та індексацію у сумі 21,47 грн., а всього 700,35 грн., з урахуванням відрахувань їй було виплачено 570,44 грн. Судом також встановлено, що при звільненні [PERSON] 19 листопада 2008 року їй була нарахована та виплачена компенсація за невикористану відпустку у розмірі 628,48 грн. [PERSON] не погодилася із такою сумою компенсації за невикористану відпустку і у 2011 році звернулася до суду. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 29.11.2011 року із ТОВ «М'ясокомбінат «Дніпро» на користь [PERSON] було стягнуто залишок несплаченої компенсації за невикористану відпустку за період з вересня по грудень 2006 року та за 2007 рік у розмірі 288,5 грн. 19 червня 2013 року зазначене рішення суду виконано, що підтверджується платіжним дорученням №533 від 19 червня 2013 року та визнано [PERSON] Посилаючись на вимоги ст.ст. 116,117 КЗпП України, роз'яснення п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд вважав обґрунтованими позовні вимоги прокурора. Суд врахував, що компенсація за невикористану відпустку в повному об'ємі їй [PERSON] була виплачена 19 червня 2013 року, тобто час затримки розрахунку складав 1068 робочих днів. Суд виходив із того, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18.11.2008 року встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] складав 37,62 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки складав 40178,16 грн. (з розрахунку 37,62 грн. (середньоденний заробіток) х 1068 (кількість днів затримки) = 40178,16 грн.). Разом з тим, врахувавши, що між сторонами - [PERSON] та ТОВ «М'ясокомбінат «Дніпро» виник спір із приводу суми компенсації за невикористану відпустку, який частково і було задоволено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 29.11.2011 року, а [PERSON] звернулася до суду щодо невиплати їй всієї суми при звільненні 19.11.2008 року майже через два роки у 2011 році, істотності невиплаченої частки (288,5 грн.) порівняно із середнім заробітком, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки в розмірі 2000 грн., а також стягнув на її користь 200 гривень на відшкодування моральної шкоди. Але із висновками суду щодо підстав задоволення позову погодитись не можна, оскільки такі висновки не відповідають положенням законодавства. Із матеріалів справи вбачається, а сторонами не спростовано той факт, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 29.11.2011 року із ТОВ «М'ясокомбінат «Дніпро» на користь [PERSON] було стягнуто залишок несплаченої компенсації за невикористану відпустку за період з вересня по грудень 2006 року та за 2007 рік у розмірі 288,5 грн. А із позовом про стягнення із товариства на користь [PERSON] відшкодування за невчасний розрахунок при звільненні прокурор звернувся до суду лише у серпні 2013 року. Відповідно до абзаців 5,6 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Враховуючи, що між [PERSON] та товариством виник спір із приводу суми компенсації за невикористану відпустку, який частково задоволено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2011 року, а прокурор лише 28.08.2013 року звернувся до суду із позовом щодо невиплати [PERSON] всієї суми при її звільненні 19.11.2008 року, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, відповідно до вимог ч.1 ст.233 КЗпП України. Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права, та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: partial