Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

У листопаді 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем, який при виплаті заробітної плати не проводив передбачену діючим законодавством індексацію заробітної плати (далі - індексація), внаслідок чого порушені її права на оплату праці, які мають бути відновлені шляхом стягнення з відповідача індексації, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати (далі - компенсація) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просила стягнути з ПАТ «ММК ім. Ілліча» індексацію заробітної плати за період з 01.03.2003 року по липень 2006 року в сумі 485,39 грн., компенсацію за період з 01.03.2003 року по липень 2006 року в сумі 585,21 грн., середній заробіток за час затримки виплати суми індексації з 01.12.2009 року по час ухвалення рішення в розмірі 82555,67 грн., а також моральну шкоду в сумі 1000 грн. В подальшому уточнила позовні вимоги та просила стягнути середній заробіток за час затримки виплати суми індексації за період з 01.12.2009 року по час ухвалення рішення в розмірі 82555,67 грн., а також моральну шкоду в сумі 1000 грн. Ухвалою Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 17.12.2014 року вимоги в частині стягнення індексації заробітної плати з компенсацією за період з 01.03.2003 року по липень 2006 року у сумі 1070,60 грн. за заявою позивачки залишені без розгляду. Позивачка у судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи міститься зава про розгляд справи без її присутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її присутності, а також письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що позовні вимоги не визнає, посилаючись на відсутність з боку роботодавця порушень законодавства про оплату праці. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 21.08.1995 року по 28.11.2009 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ "ММК ім. Ілліча", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. За цей період їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» є винагородою у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень процесуального закону наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обов'язковими для врахування судом. Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 29.05.2014 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково і на її користь з відповідача ПАТ «ММК ім. Ілліча» стягнуто заборговану суму індексації з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року, що становить 1070,60 грн. Рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки рішенням суду було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався з позивачкою при її звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивачки не спливли, тому думка відповідача про наявність підстав для відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд керується наступним. Верховний Суд України в п. 20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. Позивачкою заявлено позовні вимоги про стягнення з ПАТ «ММК ім. Ілліча» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 88555,67 грн. Позивачка просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01.12.2009 року по час ухвалення рішення суду. Між тим суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 29.11.2009 року і по день ухвалення судом рішення, оскільки станом на 17.12.2014 року розрахунок з відповідачкою не проведено. Згідно вказаного відповідачем графіку роботи кількість робочих днів за весь період затримки розрахунку з 29.11.2009 року і по 17.12.2014 року складає 1272. З довідки головної бухгалтерії відділу обліку заробітної плати № 2/77979 вбачається, що середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два місяці роботи становить 67,84 грн. При цьому суд зазначає, що цей розрахунок зроблений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 29.11.2009 року і по 17.12.2014 року складає (1272 х 67,84 грн.) = 86292 грн. 48 коп. З рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 29.05.2014 року вбачається, що позивачка, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованої індексації, а також компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, просила стягнути на її користь заборговану індексацію в розмірі 2870,23 грн. за період з 01.01.2003 року по 28.11.2009 року. Між тим, доведеною та такою, що була стягнута за рішенням суду, є сума в розмірі 1070,60 грн. Така ситуація поза всяким сумнівом свідчить про наявність спору щодо розміру заборгованості із заробітної плати і дає підстави для застосування правил ч. 2 ст. 117 КЗпП України. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки виплати належних позивачці сум, суд ураховує спірну суму, на яку та мала право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи і,

Outcome: partial