Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 16.01.2015 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0442 га, кадастровий номер [NUMBER] за цією ж адресою. Зазначені договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. за реєстровими №№ 51, 54. Право власності зареєстровано за нею, що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.01.2015р. На момент укладання договорів в домоволодінні були зареєстровані відповідачі - [PERSON], 1985р.н. та [PERSON], 1980р.н. 15.01.2015р. вона оглядала домоволодіння, в ньому ніхто не мешкав. 17.01.2015р. вона дізналася від [PERSON], що 14.01.2015р. Апеляційним судом Дніпропетровської області прийнято рішення про вселення [PERSON] та про заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2014р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.03.2015р. про вселення його малолітньої доньки [PERSON], 26.04.2014р.н. Згідно акту про не проживання від 27.01.2015р. [PERSON] та його сім'я не проживали в домоволодінні [ADDRESS] в період з 31.01.2014р. по 27.01.2015р. включно. [PERSON] та його сім'я також не проживають в домоволодінні, що підтверджується актом про непроживання від 27.01.2015р. Крім того, [PERSON] та його сім'я мають постійне місце проживання по [ADDRESS], що підтверджується актами від 24.07.2014р. та від 19.11.2014р. Відповідачам відомо про зміну власника домоволодіння, але вони добровільно не знімаються з реєстрації, а навпаки [PERSON] вселився разом з малолітньою донькою [PERSON] в домоволодіння без її згоди, що підтверджується актом державного виконавця від 20.02.2015р. Наразі відповідачі - сторонні їй люди -продовжують користуватися належним їй домоволодінням, чим порушують її право користування та розпорядження власністю. В домоволодінні вони не мешкають вже більше одного року. Вважає, що право користування [PERSON] та його доньки [PERSON] домоволодінням припинилось у зв'язку з переходом права власності від [PERSON] до неї. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням уточнень, просила усунути їй перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні домоволодінням по [ADDRESS], шляхом позбавлення права користування домоволодінням та виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.3-7,54-58). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Визнано [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного обліку, у решті позовних вимог відмовлено (а.с.83-86). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на необґрунтованість рішення суду та невідповідність нормам матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в усуненні [PERSON] перешкод у володінні, користуванні, розпорядженні домоволодінням шляхом позбавлення [PERSON], [PERSON] права користування домоволодінням та їх виселення, в решті рішення суду залишити без змін (а.с.91-96). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду, неповне та необ'єктивне з'ясування обставин справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі (а.с.98-101). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити частково, апеляційну скаргу [PERSON] - задовольнити повністю з наступних підстав. Установлено, що 16 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS], загальною площею 79,2кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. за реєстровим № 51 (а.с.8-9). 16 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] площею 0,0442 га, кадастровий номер [NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. за реєстровим № 54 (а.с.12-13). Право власності на домоволодіння та земельну ділянку по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.10-11, 14-15). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення права користування домоволодінням та виселення [PERSON] та його доньки [PERSON] суд 1 інстанції посилався на те, що під час укладення договору купівлі-продажу від 16 січня 2015 року продавцем було умисно приховано від покупця [PERSON] наявність судових спорів щодо вказаного домоволодіння. Однак, із вказаним висновком погодитись неможливо з наступних підстав. Так, відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи у рамках заявлених позовних вимог. Із матеріалів справи вбачається, що договори купівлі продажу як домоволодіння, так і земельної ділянки від 16 січня 2015 року ніким не оспорювались, і цих обставин відповідач [PERSON] не заперечував у судовому засіданні апеляційного суду. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За таких обставин рішення суду від 30 червня 2015 року підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення. У пунктах 34, 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. \\ Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки (п.33 названої постанови). Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України. Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. З огляду на вищевикладене, колишній власник даного домоволодіння [PERSON] втратив право власності на домоволодіння, продавши його позивачці, а отже відповідач [PERSON] та його малолітня донька [PERSON] (родичі бувшого власника), втратили право користування даним будинком та підлягають виселенню. Доводи про те, що на момент ухвалення рішення [PERSON] та його малолітня донька [PERSON] у будинку фактично не проживають, - не являються підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не згоден з тим, що він не має права проживати у спірному домоволодіння, тобто для позивача є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. У частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного обліку рішення суду не оскаржується, тому апеляційним судом не ревізується.

Outcome: partial