Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 07.10.2013 року між нею та відповідачем укладено два договори на виготовлення комплекту першого та другого поверху деревяного будинку, за договорами виконавець зобовязувався виготовити комплект першого та другого поверху деревяного будинку, а позивач зобов'язувалася оплатити 270 000 грн. за надані послуги, 10.10.2013 року та 22.10.2013 року вона сплатила повністю вказану суму коштів на рахунок відповідача, але по даний час відповідач своїх зобовязань не виконав. 21.03.2016 року вона письмово звернулася до відповідача з листом, в якому просила в термін до 7 календарних днів поставити їй комплект деревяного будинку або повернути сплачені нею кошти, на що виконавець не реагує. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 337 135 грн.84 коп., а саме: 270 000 грн. основний борг, пеня -47349,87 грн., 3 % річних -4726,85 грн., інфляційні втрати -13059,12 грн., 2000 грн. витрати на касове обслуговування. Представником позивача було надано до суду заяву про уточнення позовних вимог, копію якої надіслано для ознайомлення відповідачу, в якій представник позивача просить суд розірвати договір № 07-10-13 від 07.10.2013 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНТ Україна» на виготовлення комплекту першого поверху деревяного будинку; розірвати договір № 07-10-13 від 07.10.2013 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНТ Україна» на виготовлення комплекту другого поверху деревяного будинку; стягнути з відповідача на користь позивача вказану вище суму коштів. В судове засідання 27.01.2017 року ні позивач, ні представник позивача не зявилися, від представника позивача надійшла письмова заява щодо розгляду справи без їх участі, в заяві вказано на те, що позов підтримується в повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення позивач не заперечує. Представник відповідача на неодноразові виклики в судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, повістки про виклик до суду надсилалися на адресу місцезнаходження юридичної особи за відомостями в ЄДРПОУ, також оголошення про виклик в судове засідання на 27.01.2017 року було надруковано в газеті «Урядовий курєр» за 19.01.2017 року, причини неявки представника відповідача суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без участі відповідача до суду не надходило, а тому на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України за письмовою згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що 07.10.2013 року між позивачем [PERSON] /замовник/ та відповідачем ТОВ «АНТ Україна» в особі генерального директора [PERSON] /виконавець/ укладено два договори № 07-10-13, за умовами яких виконавець зобовязується виготовити комплект першого та другого поверху деревяного будинку, а замовник зобовязується прийняти та оплатити надані послуги у порядку й на умовах, передбачених договорами, що стверджується копіями двох договорів в матеріалах справи. Згідно копії свідоцтва про шлюб, 23.01.2016 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON], яка змінила прізвища на «Лозовська». Умовами обох договорів передбачено сплату коштів в сумі 135 000 грн. за кожним договором, кінцева вартість комплектуючих з деревини визначається та погоджується сторонами після завершення проектно-конструкторських розрахунків /п.1.3/. Згідно п.2.1 договорів обовязок виконавця з поставки товару замовнику вважається виконаним з моменту прийняття замовником виконаних робіт, що оформляється актом приймання передачі. Обовязок замовника по здійсненню будь-яких платежів вважається виконаним у момент зарахування коштів на рахунок виконавця, вказаний у п.10 договору /п.4.2/. Відповідно до п.9.1 договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань сторонами. Суд вважає, що дані договори за своєю правовою природою є договорами побутового підряду. Відповідно до ст.865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов"язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов"язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Товариство з обмеженою відповідальністю «АНТ Україна» зареєстровано як юридична особа з 19.07.2007 року, види діяльності в т.ч. виробництво деревяних будівельних конструкцій та столярних виробів. З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов обох договорів сплачено на рахунок відповідача, вказаний в договорах, 135 000 грн. 10 жовтня 2013 року та 135 000 грн. 22 жовтня 2013 року, що стверджується копіями квитанцій № 96-387 та № 96-251. Отже, позивачем виконано умови укладених між сторонами договорів та сплачено на користь відповідача 270 000 грн. для оплати вартості робіт, але відповідач не виконав своїх зобовязань та не виготовив комплект першого та другого поверхів деревяного будинку. Доказів на спростування цього висновку суду не надано. За ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Відповідно до ст.849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її в строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитись від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Як вбачається зі змісту укладених між сторонами договорів, строк виконання робіт в них не передбачений. Згідно зі ст.846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту. З моменту укладення договорів пройшло більше 3-х років, тобто, з врахуванням характеру та обсягу робіт, умови договорів виконавець мав вже виконати. За ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що позивачем на адресу відповідача 19.03.2016 року було направлено вимогу про виконання зобовязань у семиденний строк або повернення грошових коштів. По даний час зобовязання відповідачем не виконано, кошти не повернуто. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться /ст.526 ЦК України/. В ст.610 ЦК передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. За ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін в разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Відповідно до ст.653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у звязку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Таким чином, організаційно-правові наслідки повної відмови від договору загалом є аналогічними наслідкам його розірвання, включно з розірванням за рішенням суду адже за правилами, викладеними у ч. 2 ст. 653 ЦК (безвідносно до підстави застосування відповідного засобу цивільно-правового захисту), у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Оскільки відповідач не виготовив замовлений позивачем обєкт по даний час, то суд дійшов висновку, що вимоги позивача про розірвання договорів та стягнення вартості оплачених робіт в сумі 270 000 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Позивач просила суд стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання зобовязання за 183 дні за період з 01.04.2016 року по 30.09.2016 року в сумі 47 349 грн.87 коп. з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення. Відповідно до п.5.2 укладених між сторонами договорів, у разі затримки виконання робіт у встановлені строки, замовник має право вимагати від виконавця сплати штрафу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми вартості недовиконаних робіт за кожний день прострочення. За положеннями ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Отже, в даному випадку умовами договору передбачено нарахування пені. Розрахунок пені за вказаний вище період, який прийнято до уваги позивачем: з 01.04.2016 року по 21.04.2016 року -21 день, сума боргу -270 000 грн. х 44 % /облікова ставка НБУ 22 %/ =6 835,07 грн.; з 22.04.2016 року по 26.05.2016 року-35 днів, 270 000 грн. х 38 % /облікова ставка НБУ 19 %/= 9838,36 грн.; з 27.05.2016 року по 23.06.2016 року -28 днів, 270 000 грн. х 36 % /облікова ставка 18 %/ =7456,44 грн.; з 24.06.2016 року по 28.07.2016 року -35 днів, 270 000 грн. х 33 % /облікова ставка 16,50 %/ =8543,84 грн.; з 29.07.2016 року по 30.09.2016 року -64 дні, 270 000 грн. х 31 % /облікова ставка 15,50 %/ = 14676,16 грн., всього 47 349 грн.87 коп. Оскільки умовами договорів передбачено нарахування пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ, відповідачем порушено умови договорів, то суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача пеню у вказаному вище розмірі. Щодо вимог позивача про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. У постанові Верховного Суду України від 14.11.2011 року № 6-40цс11 висловлену правову позицію про те, що правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобовязанням, а правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобовязанням, в якому, серед інших прав і обовязків сторін, праву виконавця (кредитора) вимагати від замовника (боржника) сплати грошей за надані виконавцем послуги на його користь відповідає кореспондуючий обовязок замовника сплатити ці гроші. Отже, положення ч.2 ст.625 ЦК України виходячи з правової позиції Верховного Суду України підлягають застосуванню в разі невиконання замовником зобовязань щодо сплати грошових коштів за виконану роботу /надану послугу/. А в даному випадку позивач /замовник/ висуває вимоги про відшкодування збитків, завданих невиконанням умов договору виконавцем, а тому до даних правовідносин ч.2 ст.625 ЦК України не застосовується. Тобто, вимоги позивача про стягнення 3 % річних та індексу інфляції не підлягають задоволенню. Необгрунтованими є також вимоги позивача про стягнення 2000 грн. за розрахунково-касове обслуговування, оскільки позивачем не вказано на те, якими правовими нормами це передбачено. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню грошові кошти: 270 000 грн. сплачено за договорами + 47 349,87 грн. пеня, всього 317 349 грн.87 коп. На підставі Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнена від сплати судового збору на користь держави. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір в сумі 3 173 грн.50 коп. /1 % від задоволеної частини позовних вимог/ належить стягнути з відповідача на користь держави. Крім того, позивачем сплачено 420 грн. за публікацію в газеті «Урядовий курєр» оголошення про виклик відповідача до суду, а за ст.ст.79,88 ЦПК України ці витрати належать до судових витрат і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial