Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

В липні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки та визнання права власності на 1/2 частину будинку і земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1996 року до 3 листопада 2005 року вона з [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, а з 4 листопада 2005 року до 24 вересня 2007 року в зареєстрованому шлюбі. У грудні 2005 року її мати подарувала [PERSON] 1/2 частину будинку № 219 по вул. 30 років Перемоги в м. Бобровиці Чернігівської області. У 2013 році вона дізналася, що відповідач 27 рудня 2005 року відчужив будинок № 215 по вул. 30 років Перемоги в м. Бобровиці Чернігівської області. Враховуючи, що договір купівлі-продажу будинку від 27 грудня 2005 року було укладено [PERSON] під час проживання їх однією сімєю без реєстрації шлюбу, їй належить 1/2 частина спірного житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. В подальшому, уточнюючи свої позовні вимоги, позивач просила поновити їй строк для звернення до суду щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2015 року позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки однією сімєю з 1996 року до 3 листопада 2005 року по вул. 30 років Перемоги, 219 у м. Бобровиці Чернігівської області. Визнано, що правовий режим майна, придбаними ними з 1 січня 2004 року до 3 листопада 2005 року спільна сумісна власність. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду [PERSON] та [PERSON] звернулись з апеляційними скаргами. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що суд не звернув увагу на те, що вона тільки в 2013 році дізналася про свої порушені права щодо продажу будинку в 2005 році, що є підставою для поновлення строку для подачі до суду позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року. Позивач зазначає, що під час продажу будинку [PERSON] повинен був отримати від неї, як на той час його цивільної дружини, письмовий дозвіл на продаж спільного майна, але цього зроблено не було, що є порушенням її прав власності, та підставою для застосування до даного правочину приписів ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України щодо недійсності правочину. В своїй апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Бобровицького районного суду від 17 січня 2015 року в частині задоволених позовних вимог, а в іншій частині рішення залишити без змін. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення в частині встановлення факту проживання чоловіка та жінки без шлюбу, та визнання правового режиму майна є несправедливим, необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам законодавства та винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Заявник вказує, що до 1997 року він був зареєстрований в будинку матері своєї першої дружини, після виселення отримав кімнату в гуртожитку, де був зареєстрований та проживав сам. З [PERSON] він почав спільно проживати лише після укладення шлюбу. Спільне господарство вони не вели, спільного бюджету не мали. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга [PERSON] задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 4 листопада 2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 7), який було розірвано рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 24 вересня 2007 року (т. 1 а.с. 12-13). 21 жовтня 2005 року за договором купівлі-продажу [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок № 215 з господарськими спорудами, що знаходиться по вул. 30 років Перемоги в м. Бобровиці. 27 грудня 2005 року відповідач продав вказаний житловий будинок [PERSON] (т. 1 а.с. 8-11). Задовольняючи позов [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні на підставі показів сторін та свідків, які також містяться у відповідних рішеннях Бобровицького районного суду, встановлено факт постійного проживання [PERSON] з відповідачем як чоловіка та жінки однією сімєю. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині поновлення строку для подачі до суду позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку № 215 та земельної ділянки по вул. 30 років Перемоги в м. Бобровиці, районний суд послався на те, що позивачем пропущений визначений чинним законодавством термін для звернення до суду з даним позовом, а зазначені нею причини пропуску строку не є обґрунтованими. Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов без достатнього зясування всіх обставин справи та вимог матеріального закону, а тому колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погодитися не може, зважаючи на таке. Згідно положень ч. 2 ст. 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. До сімейних відносин, що існували раніше, норми ст. 60,74 СК України застосовуються в частині лише прав і обовязків, що виникли після набрання ним чинності. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] зазначала, що встановлення факту проживання однією сімєю з відповідачем їй необхідно для визнання житлового будинку, придбаного останнім 21 жовтня 2005 року, спільною сумісною власністю. Позовних вимог щодо визнання правового режиму майна придбаного сторонами спільною сумісною власністю матеріали справи не містять. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення розяснено, що суд при постановленні рішення у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинен навести в ньому докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд, задовольнивши вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, фактично послався, як на докази, що підтверджують даний факт, лише на покази певних свідків. Разом з тим, суд першої інстанції при встановленні обставин, повязаних із проживанням сторін однією сімєю, не звернув уваги на покази інших свідків та на те, що на час придбання відповідачем спірного будинку № 215 по вул. 30 років Перемоги в м. Бобровиці, а саме 21 жовтня 2005 року, сторони були зареєстровані за різними адресами. Зокрема, [PERSON] з 11 червня 1997 року був зареєстрований за адресою: [INFO] та знятий з реєстрації за вказаним місцем проживання 31 жовтня 2005 року, що підтверджується копією паспорта (т. 1 а.с. 135, зворот). Наведене може свідчити лише про те, що саме вищезазначена адреса місця реєстрації відповідача визнавалась ним місцем свого постійного проживання. Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає помилковим посилання районного суду в своєму рішенні, що реєстрація відповідача в гуртожитку не може прийматися судом як заперечення факту проживання [PERSON] з [PERSON] в будинку її матері однією сімєю, а тому висновок суду про задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання сторін, як чоловіка та жінки однією сімєю з 1996 року по 03.11.2005 року та встановлення правового режиму майна придбаного ними в період з 01.01.2004 року до 03.11.2005 року, як спільне сумісне майно, не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Матеріали справи не містять доказів набуття у власність спірного будинку за рахунок спільних коштів, відповідач зазначає, що купив будинок за власні кошти, а відчужив його лише тому, що мати позивача подарувала йому 1/2 частину, як гарантію права на житло, згідно договору дарування від 23.12.2005 року. За викладених обставин, суд першої інстанції необґрунтовано встановив факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в тому числі, і за період з 01.01.2004 року до 03.11.2005 року, який не породжує для заявника юридичні наслідки та правовий режим майна, придбаними ними з 1 січня 2004 року до 3 листопада 2005 року спільною сумісною власністю. Разом з тим, вважаючи недоведеним факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відмову у визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 27 грудня 2005 року з підстав пропущення позовної давності, оскільки, відповідно розяснень абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», з цієї підстави у задоволенні позову може бути відмовлено у випадку, коли він доведений, однак особа втратила можливість захисту порушеного права через сплив позовної давності. У звязку з вищезазначеним, інші доводи апеляційної скарги [PERSON] щодо неотримання її письмової згоди на продаж спірного майна не можуть бути прийняті апеляційним судом. На підставі викладеного, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, [PERSON] - задоволенню, а рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2015 року скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 121 грн. 80 коп. в повернення судових витрат.

Outcome: partial