Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] та збільшення розміру аліментів з 1/4 до 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового віку для дитини відповідного віку. Свій позов позивачка мотивує тим, що з [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2014. Від даного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.03.2017 шлюб розірвано. Дитина проживає з матір`ю. З моменту розірвання шлюбу по теперішній час батько у вихованні сина участі не бере, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться життям в дитячому садочку, не відвідує батьківські збори, має заборгованість по сплаті аліментів. Посилаючись на ч. 1 ст. 164 СК України просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON] . Крім того, позивачка зазначала, що згідно рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05.06.2017 року з відповідача стягнуто на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно. Посилаючись на ч. 1 ст. 192 СК України просить збільшити розмір аліментів до 1/3 частини. Ухвалою від 11.02.2019 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Позивач додатково в судовому засіданні зазначила, що відповідач з 2013 року проживає у м. Москва. Вона також з ним проживала, але після народження сина з 06.03.2015проживає в м. Чернігові. На даний час відповідач створив нову сім`ю, не бачиться і не бажає бачитись із сином. Дитина не знає і не пам`ятає свого батька. Вона ніколи не перешкоджала відповідачеві у спілкуванні з сином , навпаки влітку 2019 року ініціювала спілкування батька і сина, коли випадково зустріла відповідача в аеропорту м. Бориспіль, проте батько не виявив бажання спілкуватись із сином. Також зазначила, що коли відповідач буває в Україні, ніколи не виявляв бажання бачити сина. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. В судовому засіданні було встановлено та доведено належними доказами, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 28.08.2014 . Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.03.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с 10). Згідно довідки, наданої дошкільним навчальним закладом № 72 Чернігівської міської ради Чернігівської області, [PERSON] відвідує цей заклад. Батько дитини ніякої участі у вихованні дитини не приймає (а.с 14). Згідно довідки Сновської міської ради від 20.03.2019 (а.с. 62) [PERSON] зареєстрований в с. Петрівка, Сновського району Чернігівської області, але фактично не проживає і місце знаходження його не відомо. В матеріалах справи містяться роздруківки квитанцій АТ «ПриватБанк» та квітанції про здійснення електронних платежів [PERSON] в рахунок сплати аліментів на утримання дитини (а.с. 34-58). Відповідно до висновку комісії виконкому Новозаводської районної в м. Чернігові ради з питань захисту прав дитини затвердженого 27.05.2019 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина, вбачається, що [PERSON] самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, чим не виконує ст.ст. 141, 150, 155 СК України та ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства». Орган опіки і піклування Новозаводської районної в м. Чернігові ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . (а.с. 84). Згідно інформації головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 06.05.2019 [PERSON] перетинав кордон України з 19.04.2018 по 03.05.2019 в напрямку в`їзд та виїзд 11 разів. (а.с. 76). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Факт ухилення відповідача від виконання свого батьківського обов`язку відносно свого неповнолітнього сина, відсутність інтересу до його внутрішнього світу, а також не створення умов для отримання ним освіти повністю знайшло підтвердження в ході судового розгляду. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За таких обставин, враховуючи вказані вище положення законодавства, будь-яких належних та допустимих доказів спростування вимог позивачки відповідачем надано не було та в судовому засіданні їх не встановлено. Суду не надано доказів, що відповідач намагається побачити дитину чи якимось чином взяти участь у її вихованні, не спростовано доводів позивачки щодо відсутності перешкод у спілкуванні з дитиною. Сама лише констатація відповідачем своїх заперечень щодо позбавлення його батьківських прав, з урахуванням його поведінки та оцінки батьківських якостей, не може свідчити про його інтерес до дитини та не є достатнім мотивом для спростування висновку про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків. Як визначено ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин, судом встановлено, що відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношення до своєї малолітньої дитини - [PERSON] за відсутності будь-яких об`єктивних та доведених перешкод не бачиться та не спілкується з сином, не приймає участі у її вихованні, навчанні, розвитку, не цікавиться успіхами та здоров`ям, не турбується про фізичний та духовний розвиток дитини відтак, свідомо ухиляється від виховання дитини та нехтує своїми батьківськими обов`язками. Доказів зворотнього суду не надано та в судовому засіданні не встановлено. За таких обставин, суд вважає за необхідне з метою захисту інтересів малолітньої дитини задовольнити заявлені позовні вимоги та позбавити відповідача батьківських прав відносно її малолітньої дитини, оскільки встановлені судом обставини є достатніми для виправдання його застосування як крайнього заходу втручання в сімейне життя. Стосовно збільшення розміру аліментів та стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частина заробітку, суд приходить до висновку, що такі вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Згідно рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 05.06.2017 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказів на підтвердження існування підстав, передбачених ст. 192 СК України, суду надано не було, а тому у задоволенні позову в частині зміни розміру аліментів слід відмовити. З врахуванням викладеного, а також положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, за вимогу позбавлення батьківських прав, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь позивача, в розмірі 768,40 грн. (а.с.1).

Outcome: partial