Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], Управління Держгеокадастру в Обухівському районі, Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області про відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав шляхом визнання недійсним акту на земельну ділянку, визнання недійсним свідоцтва про право власності на садовий будинок, скасування державної реєстрації нікчемних правочинів щодо спадкування часток на право власності за законом, в якій посилається на те, що [INFO] року помер її батько [PERSON], який мав у власності земельну ділянку, на якій розташовано садовий будинок, під час оформлення спадщини виявлено невідповідність правовстановлюючих документів на земельну ділянку фактичному місце розташуванню, а також порушення законодавства при приватизації земельної ділянки спадкодавцем, що перешкоджає оформити спадщину. Просила суд відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав, а саме: -визнати недійсним Акт на земельну ділянку на ім'я [PERSON] серії [NUMBER]; -визнати недійсним свідоцтва про право власності на садовий будинок [ADDRESS] -скасувати Державну реєстрацію права власності вчиненою Реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області від 02.02.2013 на частку ? спільної часткової власності земельної ділянки (номер запису про право власності 77991) на ім'я [PERSON]/[PERSON]; -скасувати Державну реєстрацію права власності вчиненою Реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області від 02.02.2013 на частку ? спільної часткової власності садового будинку (номер запису про право власності 131595) на ім'я [PERSON]/[PERSON] в частки ? . В судовому засіданні позивачка позов підтримала повністю, посилаючись на те, що незаконність приватизації та оформлення права власності батька на спадкове майно унеможливлюють належне оформлення спадщини та визначення обсягу спадкового майна, її батько не подавав заяв на оформлення власності і приватизацію спірного майна, технічна документація виготовлена не уповноваженим підприємством, порушено процедуру виготовлення державного акту та державної реєстрації, існують накладки із земельними ділянками сусідів, про що вона дізналась у 2015 році після початку оформлення спадщини, ці порушення призвели до невірного визначення часток спадкоємців у спадщині. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили повністю, посилаючись на його необґрунтованість, оформлення приватизації самим спадкодавцем, добудову будинку спільно із ним, виготовлення державного акту та визначення меж земельної ділянки під час оформлення спадщини, існування накладок на дорогу загального користування, а не на сусідські ділянки, наявність спору між спадкоємцями щодо користування дачею, самостійне утримання садового будинку, судові рішення про відмову у задоволенні інших вимог позивача, просили застосувати наслідки спливу позовної давності. Представник відповідача управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області Іщенко С.М. в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на його необґрунтованість, законність приватизації земельної ділянки, припинення діяльності МН «Кадастр», визнав факт помилки у координатах земельної ділянки, однак вважав накладку такою, що не співвідноситься із правом власності на земельну ділянку. Представник третіх осіб Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», комунального підприємства Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації», Дев'ятої Київська державної нотаріальної контори подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності, заперечень проти позову не представили. Інші відповідачі та треті особи в судове засідання не з'явились повторно, хоч про час і місце слухання справи належним чином повідомлялись, заяв, клопотань чи заперечень суду не надали. Суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів за відсутності осіб, що не з'явились до суду. Вислухавши сторони, представників відповідача та третьої особи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] із 18 червня 1986 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 10 листопада 1992 року. Після розлучення [PERSON] в порядку безоплатної приватизації набув права власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0700 га, розташовану у садовому товаристві «Сонячне» Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, що стверджується державним актом серії [NUMBER], виданим 12 жовтня 2006 року на його ім'я Обухівською районною державною адміністрацією Київської області. 9 березня 2007 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] В період вказаного шлюбу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Підгірцівською сільською радою 31 січня 2008 року, набув права власності на новостворене майно, а саме на збудований садовий будинок [ADDRESS] [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0700 га та 1/2 частину садового будинку [ADDRESS] Спадкоємцями померлого за законом на момент смерті були його дружина [PERSON] і дочка від першого шлюбу [PERSON], які у встановлений строк прийняли спадщину і 22 листопада 2012 року отримали у Дев'ятій Київській державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом кожна на 1/2 частину земельної ділянки та 1/4 частину садового будинку кожна. Крім того, [PERSON] як пережившій дружині Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою 22 листопада 2012 рокувидано свідоцтво про право власності на 1/2 частину садового будинку [ADDRESS], як частку у спільній сумісній власності. Також судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 листопада 2014 року, частково задоволено позов [PERSON] та поділено між [PERSON] та [PERSON] в натурі відповідно до часток у праві власності садовий будинок [ADDRESS] земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0700 га залишено у спільній частковій власності сторін. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 лютого 2015 року, зміненим ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2015 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Обухівська районна державна адміністрація, Садове товариство «Сонячне», Головне управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, Підгірцівська сільська рада Обухівського району Київської області про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності, поділ часток в спільному майні, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, вселення до будинку, усунення перешкод у здійсненні повноважень права власності відмовлено. При наданні правової оцінки суті позовних вимог суд приймає до уваги наступне. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, з яких би вбачалось, що саме спадкодавець [PERSON] у встановленому законом порядку ініціював розгляд питань про приватизацію спірної земельної ділянки та оформлення права власності на спірний садовий будинок, зокрема під час розгляду справи суду не подано доказів наявності заяв, клопотань чи інших звернень [PERSON] до органів місцевого самоврядування чи органів державної виконавчої влади про виділення земельної ділянки, надання дозволу на оформлення технічно чи проектної документації, документації із землеустрою, про оформлення права власності на збудований будинок тощо, відсутні також докази правових підстав набуття спадкодавцем права власності на новостворене майно - садовий будинок. Вказані обставини узгоджуються із доводами позивача про неправомірність оформлення прав спадкодавця на спірне нерухоме майно. При цьому ці обставини всупереч приписам ст.ст. 10,11,60 ЦПК України відповідачем не спростовані, будь-яких доказів на підтвердження доводів заперечень відповідача [PERSON] щодо особистої участі спадкодавця [PERSON] у оформленні прав на спірні об'єкти нерухомого майна суду не подавалось. З матеріалів справи вбачаються розбіжності у площі спірної земельної ділянки, яка належала спадкодавцеві [PERSON], зокрема відповідно до інформації з державного земельного кадастру, публічної кадастрової карти, листів різних установ площа спірної земельної ділянки, що перебуває у спільній частковій власності сторін як спадкоємців становить 0,0704 га, однак згідно технічної документації, додатку до розпорядження райдержадміністрації, листів спадкодавцеві [PERSON] було виділено земельну ділянку меншої площі - 0,070 га, при цьому правових і фактичних підстав для набуття спадкодавцем земельної ділянки більшої площі матеріали справи не містять. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 і Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за № 7, земельні ділянки, надані громадянам для ведення особистого підсобного господарства, будівництва й обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального гаражного та дачного будівництва, безоплатно передаються їм у приватну власність у передбачених ст. ст. 56, 57, 67 ЗК України розмірах відповідними радами за місцем розташування цих ділянок. Встановлення меж земельних ділянок, що передаються в приватну власність, у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні організації на замовлення рад, після чого громадяни одержують державний акт на право власності на землю. Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності даних про розміри ділянок, переданих у власність, із фактичними розмірами, то остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація з землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Відповідно до п. п. 4.1 - 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Положенням про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженим постановою КМУ від 12.01.1993 року №15, чинним на час отримання позивачем у власність земельної ділянки, було передбачено, що Державний земельний кадастр ведеться Держкомземом, Комітетом по земельних ресурсах і земельній реформі Республіки Крим, управліннями земельних ресурсів обласних, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, відділами земельних ресурсів районних державних адміністрацій, виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Держкомзем забезпечує постійне вивчення потреби в земельно-кадастровій інформації. Ведення державного земельного кадастру забезпечується проведенням топографо-геодезичних, картографічних робіт, ґрунтових, геоботанічних, радіологічних, лісотипологічних, містобудівних та інших обстежень і розвідувань, реєстрацією права власності на землю, права користування землею і договорів на оренду землі, обліком кількості та якості земель, бонітуванням грунтів, зонуванням територій населених пунктів та економічною оцінкою земель. Оперативність і точність даних земельного кадастру забезпечується використанням аерокосмічних зйомок та застосуванням методів дистанційного зондування земної поверхні. Документація державного земельного кадастру ведеться по територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областей, Республіки Крим і України в цілому з урахуванням природно-сільськогосподарського і лісогосподарського районувань та функціонального зонування територій населених пунктів. До земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому. Земельно-кадастрова документація включає книги реєстрації державних актів на право колективної, приватної власності на землю, право постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Земельно-кадастрова документація ведеться згідно з інструкцією ведення державного земельного кадастру, затверджуваною Держкомземом. З прийняттям Закону України «Про державний земельний кадастр» вказаний порядок втратив чинність та постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 №1051 було затверджено інший Порядок ведення Державного земельного кадастру. З наявних у матеріалах справи листів різних установ та органів державної влади в сфері землевпорядкування, кадастрових планів, витягів із публічної кадастрової карти вбачається невідповідність дійсних меж і місцерозташування спірної земельної ділянки зазначеним у правовстановлюючих документах - державному акті, накладка меж спірної земельної ділянки із межами іншої земельної ділянки, що перебуває у власності іншої особи - суміжного землевласника, що фактично визнано у судовому засіданні відповідачем та представниками відповідачів. Вказані обставини свідчать про недостовірність викладених у оспорюваному державному акті відомостей дійсності і підтверджують доводи позову про недійсність оспорюваного державного акту. Наявний у технічній документації із землеустрію акт встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки оформлений із грубими порушеннями, оскільки не містить підписи всіх передбачений формою осіб (землевпорядник, суміжні землевласники), не містить площу земельної ділянки. Відповідно до пункту 29 «Порядку ведення Державного земельного кадастру», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року передбачено, що кадастровим номером земельної ділянки є індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Кадастровий номер земельної ділянки присвоюється за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру. Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від однієї особи до іншої, виникнення інших, крім права власності, речових прав на земельну ділянку, зміни речових прав на земельну ділянку, інших відомостей про неї кадастровий номер не змінюється. У разі поділу чи об'єднання земельній ділянці присвоюється новий кадастровий номер. Проте, інформація про спірну земельну ділянку була внесена до державного земельного кадастру, присвоєно кадастровий номер спірній ділянці лише 02.04.2012 року, тобто після смерті спадкодавця, що вказує на суттєві порушення законодавства при оформленні права на землю. Таким чином, при виготовленні оспорюваного державного акту на право власності на земельну ділянку були допущенні порушення чинної на момент його складання, «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», затвердженої Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року. Так, частиною 2 Інструкції передбачено, що роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: - підготовчі роботи; - встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; - складання кадастрового плану земельної ділянки; - заповнення бланка державного акта. 2.2. Підготовчі роботи включають: - підготовку виписки з рішення відповідної ради або державної адміністрації про передачу у власність або надання у постійне користування земельної ділянки; - аналіз договору купівлі-продажу земельної ділянки або іншого правоустановного документа, що посвідчує перехід права власності на землю. Пунктом 2.10. Інструкції передбачено, що до державного акта на право власності на земельну ділянку, що видається товариствам всіх видів або співвласникам, обов'язково додається затверджений список членів даного товариства або співвласників. Дотримання вказаних вище приписів законодавства у обставинах цього спору судом не виявлено. Сукупність вказаних вище обставин свідчить про те, що при виникненні права спадкодавця на землю межі земельної ділянки встановлені в натурі не були, відомості про земельну ділянку не були внесені до Державного реєстру земель, земельна ділянка не була сформованою і не могла бути об'єктом цивільних прав, а відтак у подальшому не могла б належати до спадкового майна померлого [INFO] року [PERSON] Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про ггактику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року передбачено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Суд погоджується із правовою позицєю, що викладена у роз'ясненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року (п.3.5), відповідно до якої набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Відповідно до Протоколу № 1 від 05 жовтня 1987 року [PERSON] померлого батька Позивача) було прийнято до членів C/T «Сонячне» та визначено за ним ділянку [ADDRESS] що підтверджується Членською книжкою садівника, виданою 28 квітня 1988 року [PERSON]. Нормами ЗК Української PCP, чинними на момент виникнення у спадкодавця права користування спірною земельною ділянкою, установлено: «Надання земельних ділянок у користування здійснюють у порядку відведення. Відведення земельних ділянок проводять на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів у порядку, встановлюваному законодавством Союзу PCP і Української PCP. Видачу державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадять виконавчі комітети районних (міських) Рад народних депутатів (ст. 21).» На підставі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право постійного користування земельною ділянкою є дійсною у разі відсутності її державної реєстрації. Відповідно до ст. З п. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними : за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав було проведено відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», право власності на житловий будинок, збудований громадянином виникає з часу його реєстрації в виконкомі місцевої Ради. В даному випадку така реєстрація не може вважатись законною, оскільки підставою для реєстрації являється: -державний акт на право власності на земельну ділянку на якій розташований садовий (дачний) будинок: оригінал та копія; -витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у випадку, коли державний акт на право властності на земельну ділянку старого зразка без кадастрового номеру). За нормою ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За таких обставин, враховуючи наявність спору між спадкоємцями щодо оспорювання правовстановлюючих документів на спадкове майно, визначення обсягу та часток у спадковому майні, виявлені судом порушення законодавства при виникненні у спадкодавця права власності на спірне нерухоме майно, суд вважає, що визнання недійсними оспорюваних правовстановлюючих документів та скасування державної реєстрації права власності на ім'я спадкодавця є достатнім і обґрунтованим способом захисту прав та законних інтересів позивача як спадкоємця, створить умови для оформлення спадщини сторін на те право, яке було набуто спадкодавцем [PERSON] без порушень чинного законодавства - права користування спірною земельною ділянкою. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч.3 ст.152 ЗК). Згідно ч.2 ст.3 Конституції України - права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Враховуючи викладене, суд зобов'язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. У постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року № 6-33 цс 13 сформульована правова позиція про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно з ч.2 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи те, що при видачі оспорюваних державних актів, державній реєстрації права власності відповідачів було порушено чинне законодавства, що призвело до порушення передбачених законом прав та законних інтересів позивача як власника і спадкоємця, суд вважає звернення позивача обгрунтованим, оскільки встановлено достатні підстави для судового захисту порушених прав позивача. При цьому визначений позовом спосіб відновлення прав позивача суд вважає не в повній мірі конкретизованим і обґрунтованим, оскільки достатній підстав для вирішення питання про відновлення стану земельної ділянки суд не вбачає, а вимоги про оспорювання правовстановлюючого документа на садовий будинок не співвіднесені у достатній мірі із відновленням саме стану земельної ділянки. За таких обставин, суд вважає достатнім і обґрунтованим відновлення порушених прав позивача як спадкоємця у такий спосіб: визнати недійсними правовстановлюючі документи на спірне майно та скасувати державну реєстрацію права власності. Доводи відповідача про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності суд вважає необґрунтованими оскільки матеріали справи не містять переконливих доказів того, що позивач знала або могла знати про порушення своїх прав раніше визначеного у позові та у судовому засіданні строку - у 2015 році після отримання свідоцтва про право власності, початку оформлення права власності на успадковану земельну ділянку у органах державного земельного кадастру та землеустрою, оскільки лише отримавши відповіді від уповноважених державних органів вона змогла дізнатись про існування накладок земельних ділянок та порушення при оформленні права власності на ім'я спадкодавця. Посилання відповідача на судові рішення у інших справах суд вважає необґрунтованим, оскільки наявні у справі судові рішення стосуються інших правовідносин, іншого суб'єктного складу сторін спору, не стосуються саме спірних у цій справі правовідносин, не встановлюють таких обставин, які б спростовували висновки суду у цьому спорі, тому їх преюдиційність судом приймається до уваги лише в частині фактичних обставин виникнення у сторін як спадкоємців права на спадщину та інших обставин, які викладені вище у цьому судовому рішенні. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладені вище обставини, вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що доводи позову грунтуються на законі та матеріалах справи, позовні вимоги частково доведені належними і допустимими доказами, правова позиція заперечень відповідача виявилась непереконливою і недоведеною, відповідачі основні доводи позову і наявні у справі докази не спростували, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині доведених вимог.

Outcome: partial