Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поновлення його на роботі з 18.09.2012 року заступником директора Виробничо-торгівельної фірми «ОПІР» Трускавецької міської асоціації інвалідів Львівської обласної асоціації інвалідів Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18.09.2012 року по 15.07.2015 року в розмірі 22624,02 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 25.12.2007р. позивача було призначено на посаду заступника директора ВТФ «Опір» з правом першого підпису із місячним посадовим окладом 890 грн. 18 вересня 2012 року на ВТФ «Опір» відбулася зміна керівництва підприємства і фактично на наступний день 19 вересня 2012р позивача вже не пропустили на територію підприємства для виконання своїх посадових обов'язків, у зв'язку з чим позивач подав заяву до Залізничного РВ ЛМУ ГУ КВСУ у Львівській області за фактом недопущення працівника до роботи, після чого позивача допустили на територію ВТФ «Опір» і до роботи. З того часу позивач продовжив виконання своєї повсякденної роботи аж до 03.12.2014р., коли на територію підприємства не було допущено ні його, ні всіх інших найманих працівників ВТФ «Опір». Такі дії охорона території мотивувала тим, що за адресою відсутнє таке підприємство як ВТФ «Опір». З невідомих позивачу причин в період часу з 01.09.2012р. до 03.12.2014р. останній не отримував заробітної плати, тому 03.07.2014р. написав заяву-повідомлення керівнику ВТФ «Опір» про виплату належної позивачу заробітної плати з 1 вересня 2012р. до 30.06.2014р., однак на вказану заяву жодної відповіді не отримав. 19.11.2014р. позивач звернувся із заявою до прокурора Франківського району м. Львова з проханням порушити кримінальне провадження за фактом умисної невиплати йому заробітної плати протягом тривалого часу, в ході якого позивач дізнався про існування наказу від 19.09.2012р. за підписом [PERSON] про звільнення позивача за прогул з 19 вересня 2012 року. Підставою для видання такого наказу послужив акт від 18.09.2012р. про відсутність позивача на роботі цього ж дня, однак 18.09.2012р. позивач був на роботі, більше того, останній ходив на роботу до 03.12.2014р., тому не знав про своє звільнення. Крім цього, всупереч вимогам ст.149 КЗпП України роботодавець не вимагав у позивача письмових пояснень, копію наказу про звільнення з роботи не вручав, розрахунку у день припинення трудового договору не провів, трудової книжки не повернув. Оскільки своє звільнення вважає незаконним, просить поновити його на роботі з 18.09.2012 року та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.09.2012 року по день ухвалення судового рішення. В судових засіданнях 08.04.2015р., 08.06.2015р. [PERSON] позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеним. В останнє судове засідання позивач не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та просить позов задовольнити. Представник відповідача та третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що він є керівником Виробничо-торгівельної фірми «ОПІР» Трускавецької міської асоціації інвалідів Львівської обласної асоціації інвалідів Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України» та ним 19.09.2012 року було видано наказ про звільнення позивача, підставою якого стала відсутність останнього на робочому місці 18.09.2015р. з 14:45 год. та 19.09.2015р., про що було складено відповідний акт. В решту судових засідань представник відповідача та третя особа не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд встановив наступне. Наказом №1/12 від 25.12.2007 року (а.с.4) [PERSON] призначено заступником директора з правом першого підпису Виробничо-торгівельної фірми «Опір». Наказом про звільнення з посади заступника директора ВТФ «Опір» [PERSON] від 19.09.2012р. (а.с.37), позивача звільнено з посади заступника директора підприємства ВТФ «Опір» ЛОАІ згідно з п.4 ст.40 КЗпП України з 19 вересня 2012 року у зв'язку з відсутністю на роботі без поважних причин. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.24 Постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Як вбачається з листа [PERSON] соціальної політики України від 10.06.2014 р № 214/13 / 116-14 «Про умови праці інвалідів і порядок звільнення працівника за прогул» факт прогулу має бути зафіксований шляхом складання акта, який є підставою для внесення відповідних відміток в табель обліку використання робочого часу працівників. У табелі проставляється відмітка «пр» прогул. В наказі про звільнення позивача підставою вказано Акт від 19.09.2012р. Як вбачається з представленої [PERSON] копії акта (а.с.36), такий складено про те, що заступник директора ВТФ «Опір» [PERSON] 18.09.2012 року о 14 год. 45 хв. без поважних причин та повідомлення директора [PERSON] самовільно залишив робоче місце та покинув територію підприємства, а 19.09.2012р. не з'явився на робочому місці без причин та повідомлень. Даний акт складений в двох примірниках в присутності працівників служби охорони «АУТПОСТ» та працівників підприємства ВТФ «Опір». Разом з тим, вказаний акт не містить дати його складення, а також відомостей про осіб, в присутності яких такий складено, та не містить їх підписів, а підписаний лише директором ВТФ «Опір» - [PERSON], а тому сам по собі, без наявності інших доказів відсутності позивача на робочому місці, не може бути підставою для видачі наказу про звільнення. Більше того, як вбачається з копії наказу №02/01 від 03.01.2012 року генерального директора ВТФ «ОПІР» (а.с.35) на підприємстві з 03.01.2012 року встановлено неповний робочий день чотири години. За таких обставин, залишення [PERSON] робочого місця о 14 год. 45 хв. не може свідчити про прогул за умови, що робочий день позивача розпочався за чотири години до вказаного часу. Штатний розпис, а також табель обліку робочого часу працівників, які б підтверджували початок робочого дня [PERSON] з 14:00 год. відповідачем не представлений. Крім цього, звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з дотриманням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Так, відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Всупереч вищевказаним вимогам закону, до застосування дисциплінарного стягнення позивачу не було надано можливості надати письмові пояснення. [PERSON] праці та соціальної політики від 15.05.2008 р. N 106/13/116-08 роз'яснено, що відсутність таких пояснень не перешкоджає застосуванню стягнення, якщо власник має докази того, що пояснення від працівника він зажадав, але працівник їх не дав. Як правило, таким доказом є акт, складений за підписом декількох осіб у підтвердження відмови працівника надати пояснення по суті порушення трудової дисципліни. Разом з тим, як вбачається з копії наказу про звільнення, такий не містить відмітки про ознайомлення з ним позивача. Будь-яких інших доказів ознайомлення позивача з вказаним наказом, а також підтвердження факту надання [PERSON] письмових пояснень чи відмови від дачі таких відповідачем не представлено. Вищенаведене не відповідає також вимогам ч.2 ст.47 КЗпП України, відповідно до якої у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу \~він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. За вказаних вище обставин, а також враховуючи те, що всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження відібрання в позивача до застосування дисциплінарного стягнення письмових пояснень, правомірності звільнення позивача за прогул, ознайомлення його з наказом про звільнення, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON], наказом директора ВТФ «Опір» від 19.09.2012р., з посади заступника директора ВТФ «Опір» з 19.09.2012р. відбулося з порушенням встановленого законом порядку та свідчить про незаконність такого звільнення. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] слід поновити на роботі на посаді заступника директора підприємства Виробничо-торгівельної фірми «ОПІР» Трускавецької міської асоціації інвалідів Львівської обласної асоціації інвалідів Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України». Разом з тим, оскільки позивача згідно з наказом від 19.09.2012р. звільнено не з 18.09.2012р., а з 19.02.2012 року, то поновленню на роботі [PERSON] підлягає саме з цієї дати. Крім цього, відповідно до ч.2 ст. ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Разом з тим, враховуючи те, що про звільнення позивача 19 вересня 2012року, останній дізнався лише у грудні 2014 року після звернення у Франківський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, ця обставина відповідачем не спростована, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу з 19.09.2015р. по день ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі 15.07.2015р. Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача судом враховуються роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, надані у п.21 Постанови від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Відповідно до п.8 вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] (а.с.44) за останні два місяці до звільнення липень, серпень 2012 року позивачу було нараховано по 700 грн. за кожен з вказаних місяців. Згідно з наказом №02/01 від 03.01.2012 року генерального директора ВТФ «ОПІР» (а.с.35) на підприємстві з 03.01.2012 року встановлено неповний робочий день чотири години. Таким чином в серпні та липні 2012р. позивачем було відпрацьовано по 11 робочих днів. За таких обставин, середньоденний заробіток, з якого слід обчислювати нарахування виплат складає 63,64 грн. На період з 19.09.2012р. по 15.07.2015р. із розрахунку неповного робочого дня чотири години припадає 355 робочих днів, а тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за цей період становить 22592 грн. 20 коп. (355р.д*63,64 грн.). При цьому, суд вважає безпідставним зарахування у поданому позивачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.52) 18.09.2012р., так як середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягнення саме з дня звільнення 19.09.2012р. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині поновлення позивача на роботі на посаді заступника директора підприємства Виробничо-торгівельної фірми «ОПІР» Трускавецької міської асоціації інвалідів Львівської обласної асоціації інвалідів Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України» з 19 вересня 2012 року, а не з 18 вересня 2012 року, та відповідно в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19, а не з 18 вересня 2012 року по дату ухвалення судового рішення. При цьому у відповідності до вимог п.п.2, 4 ч.1 ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 700 грн. 04 коп. (11р.д.*63,64 грн.) Крім цього, у відповідності до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору такий слід стягнути в дохід держави з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог та у відповідності до вимог пп.1, 2 п.1 ч.2 ст.4, ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» в розмірі 469 грн. 52 коп. (243 грн. 60 коп. + 225 грн. 92 коп.).

Outcome: partial