Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з посади, поновлення на посаді, зобов»язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він у вересні 2016 року звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду із позовом про скасування наказу, стягнення моральної шкоди у зв'язку із незаконним звільненням мене із займаної посади у серпні 2016 року. Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 10.10.2016р. у задоволенні його позову відмовлено. Київський апеляційний адміністративний суд зазначену постанову скасував і провадження закрив, оскільки справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Отже, вважає, що строки звернення до суду, встановлені ст. 233 КЗпП України, пропущені ним із поважних причин, а заява про захист цивільного права або інтересу відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України має бути прийнята судом до розгляду, незалежно від спливу позовної давності. Також зазначено, що позивач наказом Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України від 07.04.2014 №108-к прийнятий на посаду начальника Державного підприємства «Черкаський експертно - технічний центр Держгірпромнагляду України». Між ним та Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки України 07.04.2014 року укладено контракт. Відповідно до постанови КМУ від 11.09.2014 № 442 утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки та Державну інспекцію України з питань праці. Реорганізація стала підставою зміни власника, затвердження нового Статуту підприємства, зміни його назви та зміни органу, що здійснює поточне керівництво роботою підприємства. Відповідно до наказу Державної служби України з питань праці від 27.04.2015 №4 Державне підприємство «Черкаський експертно - технічний центр Держгірпромнагляду України» переіменовано у Державне підприємство «Черкаський експертно - технічний центр Держпраці», а позивача наказом від 08.06.2015 № 67-к переведено на посаду директора цього центру. Відповідно до Додаткової угоди до Контракту №3 від 08.06.2015, укладеної між Державною службою України з питань праці та позивачем, останнього переведено на посаду директора Державного підприємства «Черкаський експертно-технічний центр Держпраці» на термін до 08.04.2016 року включно. Згідно з Додатковою угодою №6 до Контракту, укладеного між позивачем та відповідачем, термін дії Контракту подовжено на 1 (один) рік з 08.04.2016 по 07.04.2017. Наказом Державної служби України з питань праці від 11.08.2016 №413- к позивача звільнено із займаної посади відповідно до п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, за угодою сторін та припинено дію контракту. У наказі від 11 серпня 2016 року № 413-к про звільнення [PERSON] 12 серпня 2016 року як підстави, зазначено: заява [PERSON] без дати написання і лист - погодження Черкаської обласної державної адміністрації від 25.07.16р. №01/01-47/4468. Походження цієї заяви без дати написання наступне: 7 квітня 2016 року він був запрошений до Держпраці для продовження контракту. При цьому, працівником відділу кадрів [PERSON] йому було запропоновано написати заяву на звільнення за згодою сторін без дати написання та дати звільнення. Розуміючи, що ця заява без конкретних дат є просто аркушем із буквами, позивач написав таку заяву. Зазначено, що 12 серпня 2016 року позивач був викликаний до Державної служби України з питань праці, для вирішення службових питань, де начальником відділу персоналу Держпраці [PERSON] йому було пред»явлено наказ від 11 серпня 2016 р. за №413-к "Про звільнення [PERSON]І.". [PERSON] отримувати цей наказ відмовився і пояснив [PERSON], що він не просив голову [PERSON] [PERSON] звільняти його ні 12 серпня, ні у будь- який інший день і, що такої заяви не існує. Тобто, позивач вважає, що наказ від 11.08.2016р. №413-к виданий безпідставно. Щодо листа - погодження обласної державної адміністрації, то позивач вказує, що його після дати отримання не використовували 17 днів. У наказі від 11.08.2016р. №413-к відсутні будь-які вказівки щодо вручення належним чином оформленої трудової книжки та проведення повного розрахунку із ним в день припинення трудового договору, що вважає порушенням норм статей 47 та 116 КЗпП України. У день звільнення йому не виплачено заробітну плату за всі робочі дні до 12 серпня включно, компенсацію за всі не використані дні відпусток та не повідомлено про ці суми, що є порушенням норм статей 47, 83, 94, 116 КЗпП України. Фактично це звільнення позивач вважає звільненням з особистих мотивів, але жодних недоліків в його роботі не було, експертно-технічний центр працює стабільно, чітко, виконуючи всі плани та завдання. За весь період роботи він не притягувався до відповідальності будь - якого виду. Таким чином, своє звільнення позивач вважає незаконним та таким, що не відповідає реальним обставинам справи та інтересам позивача, а тому він повинен бути поновлений на роботі, тобто на посаді директора ДП «Черкаський екпертно- технічний центр Держпраці». Вимушений прогул, як на думку позивача, складає з 13 серпня 2016 року по даний час (час звернення до суду). Загальна сума заробітної плати за два місяці: 39961,96 грн. Робочих днів за розрахунковий період 17+ 20 = 37 днів. Середньоденна заробітна плата складає 39961,96 грн. : 37 = 1080,05 грн. Сума вимушеного прогулу з 13 серпня 2016 року складає: серпень 2016 року не відпрацьовано 12 робочих днів - 1080,05 грн. х 12 = 12960.60грн.; вересень 2016 року не відпрацьовано 22 робочих днів - 1080,05 грн. х 22 = 23761,10 грн.; жовтень 2016 року не відпрацьовано 20 робочих днів - 1080,05 грн. х 20 = 21601,00 грн.; листопад 2016 року не відпрацьовано 22 робочих днів - 1080,05 грн. х 22 = 23761,10 грн.; грудень 2016 року не відпрацьовано на дату подачі позовної заяви 14 грудня 2016 року 10 робочих днів - 1080,05 грн. х 10 = 10800,50грн. Всього сума вимушеного прогулу за період: серпень 2016 року - грудень 2016 року складає 92884,30 грн. Крім того, позивач зазначає, що звільнення його з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України є незаконним, та принижуючим честь та гідність. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань як безпосередньо позивача, так і його родини, які гостро сприйняла новину про його звільнення, який вважає себе професіоналом своєї справи та протягом тривалого часу робив все від нього залежне для досягнення ДП «Черкаський ЕТЦ Держпраці», в якому він обіймав посаду директора, якомога найкращих результатів. Сам позивач, у зв'язку з вищезгаданим необгрунтованим та незаконним звільненням втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, чим майже було спровоковано нервовий зрив. Позивач постійно перебуває у напрузі та нервовому стані у зв'язку з хвилюваннями щодо відсутності засобів для забезпечення належного рівня життя своєї родини. Окрім того, позивач є інвалідом другої групи у зв'язку з онкозахворюванням та потребує постійного лікування, підтримання стану здоров'я, а всі зазначені моральні страждання, нанесені позивачу незаконними діями відповідача, негативно впливають на його здоров'я та здоров»я його близьких. Окрім того, вказує, що на фоні наявної інвалідності, зазначені страждання можуть призвести до більш серйозних проблем із здоров'ям ніж нервовий зрив. Моральна шкода також полягає у приниженні честі, гідності, престижу та ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку із звільненням з роботи, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідках. Моральні страждання виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, а також в інших, несприятливих для позивача в психологічному аспекті, переживаннях, пов'язаних із втратою роботи, ділової репутації, неможливістю активно жити та спілкуватись, з примусом займатись нехарактерними йому діями, пов'язаними із оправданням себе та скаргами. Більше того, всі дії щодо підготовки незаконного звільнення відбувались саме напередодні ювілейного дня народження, 24 липня йому виповнилось 60 років, що також викликало значну моральну пригніченість і зневіру у закон, право та людяність. Вказує, що йому потрібні додаткові зусилля для організації свого життя та відвідування всіляких інстанцій та установ. Будучи професіоналом у галузі державного гірничого нагляду та промислової безпеки, він часто був необхідний як лектор, консультант, у тому числі і телефоном. Тим самим він обмежений у спілкуванні, через що у даний час терпить моральні страждання та втрачає ділову репутацію. Розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров'я, є наслідком дій та бездіяльності вищих посадових осіб Держпраці і посягають на його права. Таким чином, завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 150000грн. 00 коп. Отже, посилаючись на ст.ст. 36, 47, 48, 116, 117, 235, 237-1 КЗпП України, позивач просить суд, - визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань праці від 11.08.2016р. №413-к про звільнення [PERSON] з посади директора Державного підприємства «Черкаський експертно-технічний центр Держпраці»; поновити [PERSON] на посаді директора ДП «Черкаський експертно-технічний центр Держпраці»; допустити до негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за один місяць; зобов'язати Державну службу України з питань праці виплатити позивачеві за вимушений прогул через незаконне звільнення з 12 серпня 2016 року по дату прийняття рішення судом; зобов'язати Державну службу України з питань праці відшкодувати позивачеві моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн. Під час розгляду справи в якості третьої особи залучено ДП «Черкаський експертно-технічний центр Держпраці». В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Крім того, зазначив, що у квітні 2016р. він на пропозицію працівника відділу кадрів [PERSON] написав та залишив без дати заяву про звільнення. Потім продовжував працювати до м. Черкаси. 19.07.2016р. голова [PERSON] запропонував йому звільнення за власним бажанням, але він відмовився написати таку заяву. 20.07.2016р. позивач направив до [PERSON] заяву, яка отримана 22.07.16р., про те, що попередню його заяву про звільнення, яка не містить дати, вважати недійсною. На що 25.07.16р. отримав відповідь, що попередня заява відсутня. Між тим, попередню заяву, що не містила дат, у [PERSON] зареєстрували її 19.07.16р. і вона стала підставою для його звільнення за наказом №413-к від 11.08.16р. Також, 12.08.16р. він у [PERSON] отримав наказ про звільнення №413-к, з яким ознайомився, але від підпису відмовився. Даний наказ надійшов до ДП десь 12 чи 14.08.16р. Трудову книжку він отримав своєчасно і отримав всі виплати при звільненні. Крім того, він видав в ДП наказ про складання повноважень директора підприємства (працював на посаді ДП до 15.09.2016р.). Вважає наказ від 11.08.16р. незаконним, оскільки не бажав звільнятися; не писав заяву про звільнення; згоди двох сторін контракту на його звільнення не було; у заяві, що стала підставою для видання наказу №413-к, відсутня дата написання заяви та дата, з якої слід припинити трудові відносини; дата припинення трудових відносин не була з ним узгоджена. Взагалі існувала лише одна заява про звільнення, яка не містила дат. Вважає, що згода ЧОДА для його звільнення не потрібна була. На думку позивача, його слід поновити з часу звільнення. Щодо виплати за вимушений прогул, то вважає, що слід зобов»язати [PERSON] виплатити йому відповідні кошти, т.я. саме [PERSON] винна у його незаконному звільненні. Розмір моральної шкоди оцінює в 150000грн., відшкодувати яку слід зобов»язати відповідача [PERSON]. ДП не винне у його незаконному звільненні з посади і підприємство не повинно страждати від незаконних дій [PERSON] Також, позивач в судовому засіданні зазначив, що строки позовної давності ним не порушені, оскільки він звертався з аналогічним позовом до адмінсуду і його позов був прийнятий судом, відкрито провадження по справі. Між тим, апеляційний адмінсуд зазначив, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому він подав даний позов до суду своєчасно 13.12.2016р., тобто не порушився 10ти денного строку з дня отримання ухвали Київського апеляційного адміністративного суду. В судовому засіданні представник відповідача Державної [PERSON] України з питань праці за довіреністю [PERSON] заперечувала проти позовних вимог і просила відмовити у задоволенні позову. Крім того, до суду надано письмові заперечення проти позову та заяву про застосування строків позовної давності, оскільки з моменту видання наказу від 11.08.16р. по час подачі даного позову 13.12.16р. минуло більше одного місяця. Зазначено, що [PERSON] без примусу написав заяву про звільнення за згодою сторін, яка 19.07.16р. зареєстрована у [PERSON]. Інших заяв про звільнення від [PERSON] не надходило. Сторони досягли взаємної згоди щодо підстав звільнення; дата звільнення не була зазначена у заяві, т.я. слід було дотриматись процедури погодження звільнення [PERSON] з головою ЧОДА, а на це потрібен певний час. Після отримання 04.08.16р. листа-погодження ОДА від 25.07.2016р., 11.08.2016р. було видано наказ №413-к про звільнення [PERSON] з посади директора ДП. Чому наказ було видано 11.08.2016р., пояснили представник не змогла. [PERSON] не була згідна анулювати звільнення [PERSON] з посади. Чи узгоджувалась з [PERSON] дата припинення трудових відносин 12.08.2016р., представнику також не відомо. Зазначила, що [PERSON] не є розпорядником коштів ДП, всі розрахунки при звільненні [PERSON] з посади проведені вірно і своєчасно. В судове засідання представник третьої особи ДП «Черкаський експертно-технічний центр Держпраці» не з»явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Надано заяву про розгляд справи за її відсутності, при вирішенні спору, покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що наказом Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України від 07.04.2014 №108-к [PERSON] прийнятий на посаду начальника Державного підприємства «Черкаський експертно - технічний центр Держгірпромнагляду України». Між сторонами 07.04.2014 року укладено контракт №3. Відповідно до постанови КМУ від 11.09.2014 №442 утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки та Державну інспекцію України з питань праці. Відповідно до наказу Державної служби України з питань праці від 27.04.2015 №4 Державне підприємство «Черкаський експертно - технічний центр Держгірпромнагляду України» переіменовано у Державне підприємство «Черкаський експертно - технічний центр Держпраці», а позивача наказом від 08.06.2015 № 67-к переведено на посаду директора цього центру. Додатковою угодою до Контракту №3 від 08.06.2015, укладеною між Державною службою України з питань праці та позивачем, останнього переведено на посаду директора Державного підприємства «Черкаський експертно-технічний центр Держпраці» на термін до 08.04.2016 року включно. Згідно з Додатковою угодою №6 до Контракту, укладеною між позивачем та відповідачем, термін дії Контракту продовжено на 1 (один) рік з 08.04.2016 по 07.04.2017. Наказом Державної служби України з питань праці від 11.08.2016 №413-к позивача [PERSON] звільнено із займаної посади, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін та припинено дію контракту №3 від 07.04.14р. на підставі п.п.б) п.5.2 зазначеного контракту. Також у наказі зазначено, що підставою для звільнення є заява [PERSON] та лист Черкаської облдержадміністрації від 25.07.2016р. №01/01-47/4468. Під час розгляду справи судом досліджено заяву від імені [PERSON], яка зареєстрована у [PERSON] 19.07.2016р. із резолюцією: «На наказу та підписом, без дати», яка не містить дати її написання із текстом: «[PERSON] звільнити мене з посади директора ДП «Черкаський експертно-технічний центр Держпраці» за згодою сторін відповідно до пункту 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України та розірвати зі мною контракт». Крім того, відповідачем надано до суду листа від 25.07.2016р. голови ЧОДА [PERSON] та картки погодження звільнення з посади керівника директора ДП [PERSON], відповідно до Порядку, затвердженого постановою КМУ від 09.10.2013р. №818, що зареєстровані у [PERSON] 04.08.2016р. Крім того, [PERSON] 20.07.2016р. звернувся до голови [PERSON] із заявою про те, що заяву на звільнення за згодою сторін, написану в квітні 2016р., на якій не поставлено дату написання, слід вважати недійсною та повернути заявнику. Дана заява отримана відповідачем 22.07.2016р., що підтверджено повідомленням рекомендованого листа та відповіддю голови [PERSON] [PERSON] від 19.08.2016р. №1604/1/11-зв-16. При цьому, у листі-відповіді від 19.08.16р. зазначено, що у квітні 2016р. заява від [PERSON] про звільнення не надходила, натомість така заява надійшла 19.07.16р. і вона стала підставою для видання наказу №413-к. Як вбачається з даних довідки МСЕК №914604, [PERSON] є інвалідом 2 групи безтерміново з 08.12.2011р. загального захворювання. Державне підприємство «Черкаський експертно - технічний центр Держпраці» є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, має печатку. Проведення розрахунку по зарплаті при звільненні, нарахування зарплати та її виплата відносяться до компетенції ДП. Дані обставини підтверджуються положеннями Статуту ДП, затвердженого 28.05.2015р. і не оспорюються сторонами. Третьою особою надано та досліджено в судовому засіданні довідку від 20.01.2017р. про доходи [PERSON], як директора ДП, за червень-липень 2016р. із зазначенням розміру середньоденної зарплати 1080грн. 05коп. та довідку від 23.01.2017р., за якою вбачається, що заборгованості по зарплаті позивача на час звільнення немає. Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підставами припинення трудового договору є, в т.ч. угода сторін (ст. 36 ч.1 п.1 КЗпП України. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Відповідно до правових позицій Верхового Суду України, що викладені у постанові по справі №6-1269цс16 від 26.10.2016р., розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з»ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. В судовому засіданні по даній справі встановлено, що мала місце єдина заява [PERSON] про звільнення з посади за угодою сторін, яка не містить дати її написання та узгодженої між сторонами дати припинення трудового договору. Сам по собі факт реєстрації у [PERSON] заяви [PERSON] 19 липня 2016р., - не свідчить про те, що сторони між собою визначили строк, з якого мали б бути припинені трудові відносини працівника. Також, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про те, що дата припинення трудового договору з підстав п.1 ст. 36 КЗпП не визначалась, оскільки вона була невідомою, враховуючи необхідність погодження звільнення працівника з Черкаською ОДА. Погодження було видано головою ОДА 25.07.2016р., а надійшло до [PERSON] 04.08.2016р., тобто вже після отримання [PERSON] заяви [PERSON] від 20.07.2016р. Крім того, на час видання наказу №413-к від 11.08.2016р. про звільнення з посади [PERSON], очевидними є обставини про те, що волевиявлення працівника на припинення трудового договору за угодою сторін не було, оскільки як зазначалось вище, 22.07.2016р. [PERSON] отримано заяву [PERSON] від 20.07.2016р. про відкликання заяви про звільнення. Таким чином, оскільки Державною службою України з питань праці допущено порушення вимог трудового законодавства при звільненні з посади [PERSON], то відповідний наказ №413-к від 11.08.2016р. необхідно визнати протиправним та скасувати, а також поновити [PERSON] на посаді директора ДП «Черкаський експертно-технічний центр Держпраці» з 12.08.2016р. Слід зазначити, що станом на час звільнення [PERSON] з посади і на даний час є чинною постанова КМУ від 09.10.2013р. №818, якою затверджено Порядок погодження з Головою АР Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади. Отже, доводи позивача про те, що даний Порядок є таким, що втратив дію, є безпідставними. Що стосується позовних вимог про зобов»язання відповідача виплатити позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу з-за незаконного звільнення, то в цій частині у задоволенні вимог слід відмовити, оскільки відповідно до вимог ст.ст.3, 10, 11 ЦПК України, суд розглядає дану справу виключно в межах заявлених позовних вимог. В судовому засіданні головуючим по справі роз»яснювались [PERSON] положення ст.33 ЦПК України щодо можливої заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача, а також уточнювалися позовні вимоги прохальної частини позову відносно зобов»язання Державної служби України з питань праці виплатити позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу. При цьому, позивач [PERSON] зазначив, що він наполягає на таких вимогах і вважає, що саме відповідач по справі - Державна служба України з питань праці, яка винна у незаконному звільненні, - повинна відповідати за такими вимогами, а ДП «Черкаський експертно-технічний центр Держпраці» не повинно відповідати за незаконні дії та рішення [PERSON] щодо його звільнення з посади і від цього не повинні страждати працівники підприємства. Крім того, залучена до участі у розгляді справи як третя особа: ДП «Черкаський експертно-технічний центр Держпраці» не може відповідати за заявленими позовними вимогами. При цьому, слід зазначити, що як самостійна юридична особа ДП є розпорядником коштів, яке здійснює нарахування та виплату заробітної плати своїм працівникам, відповідно до Статуту. Отже, позовні вимоги зобов»язального характеру в цій частині, що пред»явлені до [PERSON], є безпідставними. Не знайшли свого підтвердження доводи позивача про порушення його трудових прав, зокрема, ст.ст. 47, 116 КЗпП України. Так, відповідно до відомостей довідок про доходи №16 від 20.01.2017р., №20 від 23.01.2017р. та пояснень [PERSON], даних ним в судовому засіданні, останній підтвердив факт проведеного з ним повного розрахунку при звільненні та своєчасного отримання трудової книжки. Крім того, запис про звільнення з посади у трудовій книжці здійснено співробітниками ДП, директором якого був [PERSON] До суду відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності. Крім того, в судовому засіданні представником відповідача заявлено про те, що [PERSON] пропустив строки позовної давності, оскільки наказ про звільнення виданий 11.08.2016р., а позовна заява подана ним до суду 13.12.2016р. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач заперечував проти таких доводів і зазначив, що строки, передбачені статтею 233 КЗпП, ним не порушені. Як зазначено в ухвалі ВССУ від 15.07.2015р. у справі №6-15768св15, норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними в разі пропуску строку звернення до суду; вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. З»ясувавши обставини справи, суд встановив, що стосовно захисту порушених трудових прав [PERSON] в серпні 2016р. звертався до Черкаського окружного адміністративного суду із аналогічним позовом. Судом по справі було відкрито провадження і позовна заява прийнята до розгляду. За результатами розгляду справи винесено постанову від 10.10.2016р., якою у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016р. постанова суду першої інстанції скасована, провадження по справі закрито і звернуто увагу на необхідність вирішення спору в порядку цивільного судочинства. Копію ухвали [PERSON] направлено судом 22.11.2016р. і 13.12.2016р. він подав до Придніпровського райсуду м. Черкаси дану позову заяву. Таким чином, на думку суду, позивач подав позов із порушенням строків, передбачених статтею 233 КЗпПУ, але з викладених обставин слід визнати поважними причини пропуску такого строку, який підлягає поновленню. Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК, рішення в частині поновлення на роботі (посаді) підлягає до негайного виконання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, необхідно з відповідача Державної служби України з питань праці стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 551грн. 20коп. На підставі викладеного та,

Outcome: partial