Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

В березні 2018 року позивач публічне акціонерне товариство КБ Приватбанк звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позовній заяві позивач зазначив, що 31 січня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8579,19 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, погашення заборгованості здійснюється, починаючи з 1 по 25 число кожного місяця. Боржник підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами Банку, складають між нею та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. [PERSON] не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого станом на 3 липня 2017 року утворилась загальна заборгованість в сумі 26\~347,61 гривень, з яких: 8579,19 гривень заборгованість за кредитом; 5361,98 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом; 11\~324,28 гривень заборгованість за пенею та комісією; 1082,16 гривень штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди. ПАТ КБ Приватбанк просить стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі. В травні 2018 року від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить застосувати позовну давність до вимог про стягнення тіла кредиту, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафу, пені) та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що остання оплата суми погашення за наданим кредитом нею була здійснена 31 січня 2014 року у сумі 600 гривень при укладенні генеральної угоди датованої тим же числом. Вважає, що з цієї дати у позивача розпочався відлік загального трирічного строку позовної давності, який відповідно сплив 31 січня 2017 року. Укладена між нею та банком Генеральна угода є нічим іншим, як новоукладеним кредитним договором, на умовах якого їй реструктуризували попередню заборгованість за кредитним договором №SAMDN4000016262725 від 02.08.2007 року. Верховний Суд своєю Постановою від 16.01.2018 року в справі № 279/11064/15ц погодився з правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини. Зокрема стосовно спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). В постанові Верховний Суд зазначив, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення\~процентів за кредитом, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Крім того, колегія суддів ВС своєю Ухвалою від 23.01.2018 року у справі № 444/9519/12-ц вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі N 6-249цс15), оскільки поза межами строку позовної давності вимоги задовольнятися не можуть і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). У відповіді на відзив ПАТ КБ «Приватбанк» вказує, що відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Згідно умов генеральної угоди строк виконання зобовязань спливає 31 січня 2016 року. Позивач звернувся до суду з позовом 11 серпня 2017 року до спливу строку позовної давності. У звязку з цим, обставини на які посилається відповідачка у відзиві, не відповідають дійсності. Тому підстав для застосування позовної давності до позовних вимог Банку немає. Відповідачка [PERSON] подала заперечення, в якому вказує, що окремо договір про збільшення строку позовної давності сторонами не укладався, Умови надання споживчого кредиту, де йдеться про збільшення строку позовної давності вона не підписувала. А тому просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. У відповіді на заперечення АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що «відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (позиція Верховного суду України від 19.03.2014 року справа № 6-14цс14 та від 18.06.2014 року справа № 6-61цс14). Строк випущеної картки відповідачки 09.2015 року. Враховуючи наведене, позивач просить задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі. Представник позивача - АТ КБ Приватбанк [PERSON], який бере участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнають, просять застосувати позовну давність до вимог позивача, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та запереченнях. Суд, вислухавши пояснення відповідачки та представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 січня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Відповідно до умов угоди вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8579,19 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідачка надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 429,30 гривень для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, а також інших платежів відповідно до Умив і правил. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами Банку, складають між нею та Банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. [PERSON] не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Згідно розрахунку ПАТ КБ "ПриватБанк" сума заборгованості відповідачки за кредитним договором № б/н від 31.01.2014 року станом на 03.07.2017 року становить 26\~347,61 гривень, з яких: 8579,19 гривень заборгованість за кредитом; 5361,98 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитом; 11\~324,28 гривень заборгованість за пенею та комісією; 1082,16 гривень штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди. Відповідно до частини другої статті 1054\~ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050\~ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Умовами укладеної між сторонами Генеральної угоди не передбачено нарахування процентів за користування кредитом та інших платежів після закінчення строку дії договору. Згідно п. 2.1 Генеральної угоди дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 січня 2016 року. Таким чином, у межах строку дії Генеральної угоди до 31.01.2016 року відповідачка повинна була повертати Банку кредит і сплачувати проценти за користування ним. Починаючи з цієї дати, термін дії угоди закінчився. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналогічних правових висновків дійшла [PERSON] Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, зокрема, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником шляхом внесення коштів готівкою чи безготівково: з погашення процентів щомісячно за попередній місяць, з погашення кредиту - в повному обсязі не пізніше останнього дня, вказаного на платіжній картці, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобов'язання. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 6-154 цс15 від 30 вересня 2015 року. Згідно із ч.1 ст.259\~ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За статтею 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами Генеральної угоди діяли Умови в редакції, що передбачає збільшення позовної давності, оскільки Умови, додані до позовної заяви, містять пункт щодо встановлення позовної давності тривалістю 50 років, однак зазначені вище Умови позичальником не підписані. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258\~ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266\~ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 6 березня 2018 року, строк дії Генеральної угоди закінчився 31 січня 2016 року, а тому стягнення заборгованості за відсотками слід стягнути за три роки, що передують зверненню до суду, а стягнення пені за один рік, що передують зверненню до суду. З представленого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 31.01.2014 року вбачається, що заборгованість [PERSON] за кредитом становить 8579,19 гривень, заборгованість за відсотками за період з 6 березня 2015 року по 6 березня 2018 року становить 3\~667,60 гривень, заборгованість за пенею та комісією за період з 6 березня 2017 року по 6 березня 2018 року становить 1372,64 гривень, штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди становить 1082,16 гривень, розмір загальної заборгованості 14\~701,59 гривень, а тому вказану суму заборгованості суд стягує на користь позивача. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 600 гривень.

Outcome: partial