Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з своїм вищезгаданим позовом, за яким просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 гривень, щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подання позову і до досягнення повноліття дитиною. Вищевказана справа була призначена до судового розгляду - позивач та її представник наполягли на позові за вказаними у ньому підставами, а відповідач позов визнав частково, пояснюючи, що буде сплачувати аліменти в якому розмірі він зможе розмірі. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Так, матеріалами справи підтверджено, що сторони проживали однією сім`єю з реєстрацією шлюбу. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , про що слідує зі свідоцтва про народження. Дитина знаходиться на утриманні позивача, що визнавалося в суді сторонами. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у статті 180 СК України. Згідно з частиною другою статті 51 Конституції України, статтею 180 СК України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано. Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За приписами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування (заявленого розміру аліментів) суду не надано. При цьому, позивачем суду не надано доказів того, що відповідач має матеріальну можливість сплачувати аліменти в розмірі 10 000 гривень, а також доказів того, що менший розмір аліментів є недостатнім для забезпечення дитини. Доводи позивача про отримання відповідачем доходу від підприємницької діяльності жодними доказами не підтверджено, а наявність натепер у відповідача певного майна, на яке зазначено в позові, сама по собі не свідчить про наявність у відповідача від такого майна певного заробітку (доходу). Посилання позивача на витрати для придбання ліків не впливають на висновок суду, адже з довідки від 24.11.2020 року лише слідує, що дитина сторін перебуває на обліку у лікаря з певним діагнозом, але ж при цьому стороною позивача суду не надано жодних доказів несення необхідних витрат на таке лікування дитини. Необхідність відвідування дитиною занять та секцій, про що також зазначає позивач, взагалі не відноситься до аліментних зобов`язань, а за своєю природою може бути додатковими витратами на дитину, що не є предметом судового розгляду у цій справі. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на дітей віком з 6 до 18 років з 1 січня 2021 року становить 2395 гривень. Встановивши вказані обставини, суд

Outcome: partial