Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь суму вкладу в розмірі 196716,23 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000, 00 грн. В позові пояснив, що між ним та відповідачем через Запорізьке відділення № 2 ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» 03.01.2014 року, що розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Панфіловців, буд. 10, був укладений договір банківського вкладу (вклад «Лояльний») № 268107. Сума вкладу 199000,00 грн., яка була внесена позивачем відповідно до платіжного доручення № 17877 від 03.01.2014 року. 29.12.2014 року позивачем була подана заява про розірвання договору банківського вкладу № 268107 від 03.01.2014 року та відповідно до умов договору позивач вимагав видати йому грошові кошти готівкою з каси банку, як передбачено умовами договору вкладу при достроковому розірванні. Заява була прийнята та зареєстрована 29.12.2014 року за № 16-В/07-3128, тобто договір вкладу розірваний з 29.12.2014 року. Так, після подання заяви про розірвання договору банком частково сплачено позивачу суму вкладу, а саме: 06.01.2015 року - 1000,00 грн., 06.01.2015 року - 363,95 грн., 07.01.2015 року - 1000,00 грн., 08.01.2015 року - 1000,00 грн., 09.01.2015 року - 1000,00 грн., 10.01.2015 року - 1000,00 грн., 12.01.2015 року - 1000,00 грн. Таким чином, позивачем отримано 6363,95 грн., з них 3577,90 грн. та 530,90 грн. - проценти по вкладу. У визначену дату повернення вкладу позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути йому повністю суму вкладу, але відповідач відмовив йому у видачі коштів, посилаючись на їх відсутність у касі. При цьому співробітники відділення банку змушували його переукласти депозитний договір на новий строк, тим самим нав'язували непотрібну йому послугу, аргументуючи це тим, що найближчим часом грошей для видачі найвірогідніше не буде. Станом на день подання позову до суду грошові кошти позивачу не виплачені. Станом на 23.01.2015 року банком повністю не повернуто суму вкладу у розмірі 196716,23 грн. У судовому засіданні позивач, його представник уточнили свої позовні вимоги в частині розміру суми вкладу, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, та пояснили, що з моменту подання позову до суду банком частково була сплачена сума вкладу, а саме: 29.01.2015 року - 3000 грн., 02.02.2015 року - 1000 грн., 03.02.2015 року - 1000 грн., 04.02.2015 року - 1000 грн., 11.02.2015 року - 2000 грн., 26.02.2015 року - 2000 грн., 01.03.2015 року - 1000 грн., 02.03.2015 року - 1000 грн., а разом 12 000, 00 грн. Таким чином, сума вкладу станом на 02.03.2015 року, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, становить 184 716, 23 грн. У судове засідання представник відповідача не з'явився, належним чином повідомлений про час і місце слухання справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про отримання судових повісток, заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. Згідно повідомлення представника відповідача по телефону він з'являтися у судове засідання не має наміру, оскільки знаходиться в м. Києві. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалив про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку із наступним. Судом встановлено, що 03.01.2014 року між банком та позивачем був укладений договір банківського вкладу № 268107 (вклад «Лояльний») від 03.01.2014 року, відповідно до умов якого банк приймає від вкладника кошти в сумі 199 000, 00 грн. зі встановленням процентної ставки у розмірі : з дати 03.01.2014 року - 25 % річних, з дати 08.01.2015 року - 3 % річних. Дата повернення вкладу 08.01.2015 року (а.с.5-7). Дана сума була внесена позивачем на його депозитний рахунок, що підтверджується квитанцією № 17877 від 03.01.2014 року (а.с.8). Відповідно до умов договору сума нарахованих процентів виплачується банком вкладнику щомісячно, кожного третього числа місяця, починаючи з першого дня місяця, наступного за місяцем укладення цього договору та в «Дату повернення», зазначену у п. 2 цього договору або в день повернення вкладу з інших підстав, передбачених цим договором та законодавством України. Дострокове розірвання договору здійснюється за письмовою заявою вкладника про дострокове розірвання цього договору, поданою до банку. Днем дострокового розірвання цього договору є дата, зазначена у заяві вкладника. У разі дострокового розірвання цього договору з ініціативи вкладника в період з 03.01.2014 року по 07.01.2015 року банк здійснює перерахунок процентів з дати 03.01.2014 року до дня, що передує даті повернення вкладу, за ставкою 0,05 % річних та з урахуванням положень п. 4 цього договору. У разі дострокового розірвання цього договору з ініціативи вкладника в період з 08.01.2015 року по 07.04.2015 року перерахунок процентів за період з 03.01.2014 року по 07.01.2015 року не здійснюється. Банк здійснює перерахунок процентів з дати 08.01.2015 року до дня, що передує даті повернення вкладу, за ставкою 3 % річних та з урахуванням положень п. 4 цього договору. 29.12.2014 року позивачем була подана заява про розірвання договору банківського вкладу № 268107 від 03.01.2014 року та відповідно до умов договору позивач вимагав видати йому грошові кошти готівкою з каси банку, як передбачено умовами договору вкладу при достроковому розірванні. Заява була прийнята та зареєстрована 29.12.2014 року за № 16-В/07-3128, тобто договір вкладу розірваний з 29.12.2014 року. У визначену дату повернення вкладу позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути йому повністю суму вкладу, але відповідач відмовив йому у видачі коштів, посилаючись на їх відсутність у касі. У період з 06.01.2015 року по 02.03.2015 року відповідачем позивачу сума вкладу разом з нарахованими процентами була сплачена позивачу частково, станом на 02.03.2015 року банком повністю не повернуто суму вкладу у розмірі 1184716,23 грн. Згідно із ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. У відповідності до вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 1060 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження права клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року)». Згідно зі ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав». Відмовляючись повернути одночасно всю сумму коштів, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: у ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув, тому вимоги в частині стягнення банківського вкладу в розмірі 184716,23 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 4 ППВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених ст. 137 ЦПК, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім цього, даною постановою роз'яснено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то необхідно з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. В даному випадку мають місце договірні відносини, які склалися між сторонами. Договором, укладеним між позивачем та відповідачами, не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди. Не передбачено стягнення моральної шкоди на користь позивача і Законом "Про захист прав споживачів"(далі Закон), на положення якого, як на підставу свого позову, посилається позивач, оскільки п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону передбачено, що моральна шкода піжлягає відшкодуванню лише якщо вона заподіяна внаслідок недоліків продукції (дефекту продуккції), відповідно до закону. Передбачених Законом підстав длЯ відшкодування моральної шкоди судом не встановлено, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial