Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (будинком). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власницею 33/50 частин у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] , які є відокремленим та ізольованим житловим приміщенням, фактично окремим житловим будинком. У зазначеному житловому будинку зареєстровані, проте не проживають з 2008 року відповідачі. Факт не проживання відповідачів за вище вказаною адресою підтверджується відповідними Актами КП «Житлово-експлуатаційне об`єднання» ДМР. Жодних своїх речей та предметів домашнього вжитку чи побуту відповідачі у спірному будинку не залишили, крім того, вони не беруть участі в оплаті комунальних послуг та витрат на поточний ремонт. Таким чином, реєстрація відповідачів у належній на праві власності позивачці частині житлового будинку порушує її права як власника та призводить до надмірних комунальних платежів, а тому вона просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації місця проживання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Її представник адвокат Паращак\~Н.Б. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримав. Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Подали до суду заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності. Заявлені позовні вимоги визнали, вказали на те, що протягом тривалого часу не проживають за місцем реєстрації. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює судове рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 06 грудня 2019 року Петрів В.Я., приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області, за р. № 3866, [PERSON] є власницею 33/50 (тридцяти трьох п`ятдесятих) часток у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] . Зазначене підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 грудня 2019 року (індексний номер витягу: 191878668). Учасниками справи визнано, що відповідачі є повнолітніми дочками позивачки та зареєстровані у житловому будинку, частка у праві власності на який належить [PERSON] , а тому дані обставини не підлягають доказуванню згідно ст. 82 ЦПК України. Із акта від 26 вересня 2019 року, підписаного представниками КП «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Дрогобицької міської ради та свідками вбачається, що в результаті обстеження встановлено, що на день перевірки в житловому будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] не проживають. Зі слів сусідів та [PERSON] , зазначені громадянки не проживать за вищевказаною адресою з 2008 року. Аналогічні дані містяться у актах від 29 квітня 2020 року та 16 жовтня 2020 року, підписаних представниками КП «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Дрогобицької міської ради та свідками. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У статті 391 ЦК України закріплено положення, згідно якого власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, беручи до уваги те, що [PERSON] \~та [PERSON] \~у спірному житловому приміщенні не проживають без поважних причин понад один рік, добровільно виїхали на інше постійне місце проживання, домовленості між сторонами щодо збереження права користування житлом у разі довготривалої відсутності та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, судом не встановлено, а тому, зважаючи на визнання відповідачами позову, суд вважає за можливе визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Разом з тим, позивачка просила зняти з реєстрації місця проживання відповідачів, що не відповідає нормам чинного законодавства. Згідно із статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі по 840,80 грн із кожної відповідачки.

Outcome: partial