Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Придніпровський районний суд м.\~Черкаси з позовом (в подальшому уточнений) до [PERSON] «Техвоєнсервіс» в особі філії концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08 липня 2016 року він був прийнятий філією [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» на роботу слюсарем з ремонту автомобілів 4-го розряду в ремонтно - складальний цех, відповідно до наказу № 98-к від 08 липня 2016 року, що підтверджується даними трудової книжки серії АХ № 613010. 28 лютого 2018 року він звільнений з роботи за угодою сторін, відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 27-к від 28 лютого 2018 року). Проте, в день звільнення відповідачем не було проведено з ним розрахунок, а саме, - не виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час в сумі 19 002 грн. 99 коп., що підтверджується даними довідки № 11 від 26 червня 2018 року, що видана відповідачем. Також вказує, що 11 квітня 2018 року він звернувся із заявою до Управління Держпраці у Черкаській області щодо порушення законодавства про працю адміністрацією філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод», на що 21 травня 2018 року отримав відповідь за № Ш-277/14-01/3089, де зазначено, що факти, викладені у його зверненні, щодо порушення строків виплати заробітної плати та остаточного розрахунку (заробітної плати за фактично відпрацьований час та компенсації за невикористану відпустку) підтвердилися - роботодавцем порушено вимоги ст.ст. 115, 116 Кодексу законів про працю України, ст.\~24 Закону України «Про оплату праці». Так, позивач вважає, що у відповідності до встановлених правил та вимог за статтями 116, 117 КЗпП, відповідач має сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 березня 2018 року по дату винесення судового рішення. Відповідно до даних довідки про доходи № 10 від 26 червня 2018 року, відповідачем нарахована заробітна плата за останні два місяці роботи, що передує звільненню та становить: 5\~504грн. 74 коп. + 2\~616 грн. 90 коп. = 8\~121 грн. 64 коп. Фактично відпрацьовані робочі дні у грудні 2017 року становлять 20 днів, у січні 2018 року - 21 робочий день, а всього - 41 робочий день. Таким чином, 8\~121 грн. 64 коп. : 41 робочий день = 198 грн. 09 коп. - середньоденна заробітна плата. Загальна кількість робочих днів за час затримки розрахунку (з 01 березня 2018 року по 11\~липня 2018 року) становить 89 робочих дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 17\~630 грн. 01 коп. (89\~робочих дні х 198 грн. 09 коп. середньоденна заробітна плата). Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, підставами для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків працівника і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Свої моральні страждання він оцінює в сумі 5 000 грн., оскільки незаконні дії відповідача призвели до порушення його трудових прав, яке полягало у несвоєчасній виплаті належної йому заробітної плати, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків, потребах у коштах для забезпечення сімї необхідними речами та продуктами харчування. Таким чином, просить суд, - стягнути з філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 19\~002\~грн. 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 17630 грн. 01 коп., завдану моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп., а також понесені витрати за правничу допомогу. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували. Під час розгляду справи 25.10.2018р. уточнено назву відповідача замість філія [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний завод» належним відповідачем вважати [PERSON] «Техвоєнсервіс» в особі філії концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод». 05 листопада 2018 року, на виконання вимог ст. 278 ЦПК України, представником відповідача за довіреністю [PERSON] надано до суду письмовий відзив на позовну заяву. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначено, що вказаний позов подано до суду лише 13 липня 2018 року, тобто з порушенням строків звернення до суду, які визначені у ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Вважає, що позивачем не надано до суду доказів у підтвердження доводів щодо завданої йому моральної шкоди; посилання позивача на те, що через затримку розрахунку він поніс значні моральні страждання та змушений був вживати додаткових зусиль для організації свого життя, не мають істотного значення для визначення розміру відшкодування. Також, вказує, що позивачем не надано належних, достатніх та достовірних доказів для визначення розміру витрат на правничу допомогу. Крім того, 08 листопада 2018 року представником позивача адвокатом [PERSON] надано відповідь на відзив, а також заяву, в якій позивач остаточно просить суд, - стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 19\~002\~грн. 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 34 467 грн. 66 коп., завдану моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп., понесені витрати за правничу допомогу та судовий збір. Також уточнено, що позовні вимоги заявлені до [PERSON] «Техвоєнсервіс» в особі філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала та пояснила, що позивач працював у філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» з 08 липня 2016 року по 28 лютого 2018 року. У день звільнення відповідач не провів повного розрахунку з позивачем, а тому 11 квітня 2018 року [PERSON] звернувся із заявою до Управління Держпраці у Черкаській області щодо порушення законодавства про працю адміністрацією філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод», на що 21 травня 2018 року отримав відповідь, де зазначено, що факти, викладені у його зверненні, щодо порушення строків виплати заробітної плати та остаточного розрахунку (заробітної плати за фактично відпрацьований час та компенсації за невикористану відпустку), підтвердилися. Також зазначила, що станом на 20 листопада 2018 року заборгованість по заробітній платі не погашена. Просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 19\~002\~грн. 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 35 854 грн. 29 коп., завдану моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп., понесені витрати за правничу допомогу в розмірі 1\~104 грн. 60 коп. та судовий збір в розмірі 1\~409\~грн. 60 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав доводи свого представника та просив задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] «Техвоєнсервіс» (філії концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод») за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків: в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював на філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» з 08 липня 2016 року. Між тим, 28 лютого 2018 року він був звільнений з займаної посади слюсаря з ремонту автомобілів 5-го розряду за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 27-к від 13 березня 28\~лютого 2018 року). В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач [PERSON] «Техвоєнсервіс» в особі філії концерну «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» в день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати. Відповідно до даних інформаційної довідки щодо юридичної особи, встановлено, що юридичною особою є [PERSON] «Техвоєнсервіс» (м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6), засновником якого є Міністерство оборони України. Відокремленим підрозділом юридичної особи є, зокрема, - Філія [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» (м. Черкаси, вул.В.Чорновола (Енгельса), 277) 11 квітня 2018 року позивач звернувся із заявою до Управління Держпраці у Черкаській області щодо порушення законодавства про працю адміністрацією філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод», на що 21 травня 2018 року отримав відповідь за № Ш-277/14-01/3089, де зазначено, що факти, викладені у його зверненні, щодо порушення строків виплати заробітної плати та остаточного розрахунку (заробітної плати за фактично відпрацьований час та компенсації за невикористану відпустку), підтвердилися. Згідно зазначеного, роботодавцем порушено вимоги ст.ст. 115, 116 Кодексу законів про працю України, ст.\~24 Закону України «Про оплату праці». Як вказав позивач у своїй позовній заяві, на момент звернення до суду із вказаним позовом, заборгованість по заробітній платі відповідачем не виплачена. Крім того, на час розгляду справи, відповідачем не спростована інформація позивача щодо не здійснення з ним розрахунку по заробітній платі. Відповідно до даних довідки № 11 від 26 червня 2018 року, загальна сума заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] становить 19 002 грн. 99 коп. В судовому засіданні також встановлено, що станом на час розгляду справи ні [PERSON] «Техвоєнсервіс» (код ЄДРПОУ 33689867), ні філія [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» (код ЄДРПОУ ВП: 34879020), не ліквідовані. За таких обставин, на думку суду, між сторонами має місце спір, що виникає із трудових правовідносин, який регулюється Кодексом законів про працю України (глава VІІ). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обовязків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даного спору визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.\~3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.\~78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці» та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 13 липня 2018 року) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] не виплачена й на час розгляду справи. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як визначено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Між тим, відповідач ні у відзиві на позовну заяву, ні в судовому засіданні не зазначив про наявність спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні. Крім того, суд звертає увагу на те, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві чи блокування (арешт) рахунків/коштів/майна не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено і вини [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. Таким чином, під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 19 002\~грн. 99\~коп. За таких обставин, до стягнення з [PERSON] «Техвоєнсервіс» в особі філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» на користь [PERSON] підлягає заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 19\~002\~грн. 99\~коп. Як зазначалося раніше, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999\~року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, в даному випадку сторони по справі погодились із розміром заборгованості, який становить 19 002\~грн. 99\~коп. За таких обставин, до стягнення з [PERSON] «Техвоєнсервіс» в особі філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01\~березня 2018 року по 20\~листопада 2018\~року (на дату постановлення судового рішення). Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом пятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №\~100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01\~березня 2018 року по 20\~листопада 2018\~року суд виходить з наступного: згідно із даними довідки про доходи № 10 від 26 червня 2018 року, заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці роботи, що передували події звільнення становила: за грудень 2017 року (20 робочих днів) 5\~504 грн. 74 коп., за січень 2018 року (21 робочий день) 2\~616 грн. 90 коп., а разом 8\~121 грн. 64\~коп. Таким чином, середньоденний заробіток [PERSON] перед звільненням становив 198 грн. 09 коп. (8\~121 грн. 64\~коп. / 41 робочий день). Як вбачається з матеріалів справи, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 01\~березня 2018 року по 20\~листопада 2018\~року становить 181 робочий день. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із пятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01\~березня 2018 року по 20\~листопада 2018\~року становить 35 854 грн. 29 коп. (із розрахунку 198 грн. 09 коп. (середньоденний заробіток) х 181 робочий день), який і підлягає до стягнення з [PERSON] «Техвоєнсервіс» в особі філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» на користь [PERSON]. Згідно з підпунктом 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, яка є чинною і на час розгляду справи, не належать до фонду оплати праці суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, як на думку суду, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів, передбачених законодавством України. Вирішення даного спору узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа №6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа №6-54цс11, від 25\~квітня 2012 року справа №6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа №6-144цс13, від 27\~квітня 2016\~року №6-113цс16. Крім того, частиною першою ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоди визначені статтею 1167 ЦК України. Так, моральна шкода,\~завдана фізичній\~або юридичній\~особі неправомірними\~рішеннями,\~діями чи\~бездіяльністю,\~відшкодовується особою,\~яка її\~завдала,\~за наявності\~її вини,\~крім випадків,\~встановлених частиною\~другою цієї\~статті. Моральна\~шкода відшкодовується\~незалежно від\~вини органу\~державної влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим,\~органу місцевого\~самоврядування,\~фізичної або\~юридичної особи,\~яка її\~завдала: 1)\~якщо шкоди\~завдано каліцтвом,\~іншим ушкодженням\~здоров'я\~або смертю\~фізичної особи\~внаслідок дії\~джерела підвищеної\~небезпеки; 2)\~якщо шкоди\~завдано фізичній\~особі внаслідок\~її незаконного\~засудження,\~незаконного притягнення\~до кримінальної\~відповідальності,\~незаконного застосування\~запобіжного заходу,\~незаконного затримання,\~незаконного накладення\~адміністративного стягнення\~у вигляді\~арешту або\~виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Як передбачено ст. 23 ЦК України, особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода відшкодовується\~грішми,\~іншим майном\~або в\~інший спосіб. Розмір\~грошового відшкодування\~моральної шкоди\~визначається судом\~залежно від\~характеру правопорушення,\~глибини фізичних\~та душевних\~страждань,\~погіршення здібностей\~потерпілого або\~позбавлення його\~можливості їх\~реалізації,\~ступеня вини\~особи,\~яка завдала\~моральної шкоди,\~якщо вина\~є підставою\~для відшкодування,\~а також\~з урахуванням\~інших обставин,\~які мають\~істотне значення.\~При визначенні\~розміру відшкодування\~враховуються вимоги\~розумності і\~справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті\~4,\~5 ЦПК України в ред. Закону України від 03 жовтня 2017 року). КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1\~цього\~Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, - повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Враховуючи,\~що відповідач\~станом на\~день ухвалення\~рішення суду\~так і\~не розрахувався\~з позивачем,\~суд вважає,\~що позивачеві\~була завдана\~моральна шкода\~внаслідок бездіяльності\~відповідача,\~а саме:\~невиплати заробітної\~плати,\~середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні.\~Визначаючи розмір\~відшкодування моральної\~шкоди,\~суд враховує\~обставини справи,\~у тому\~числі тривалість\~порушення прав\~позивача,\~характер порушення\~прав позивача,\~характер та\~обсяг душевних\~страждань,\~втрату нормальних\~життєвих зв'язків,\~здійснення додаткових\~зусиль для\~організації власного\~життя,\~зусиль,\~вжитих для\~відновлення порушених\~прав,\~а також\~принципи розумності\~та справедливості.\~Тому,\~суд вважає\~обґрунтованою вимогу\~позивача про\~відшкодування йому\~моральної шкоди\~у розмірі\~500\~грн.00\~коп.,\~яка є\~достатньою і\~справедливою компенсацією\~завданої моральної\~шкоди. В іншій частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, як на думку суду, слід відмовити, яка є явно завищеною. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, а відповідач своїх заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення уточнених позовних вимог. Крім того, як передбачено статтею 137 ЦПК України, витрати,\~повязані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За\~результатами розгляду\~справи витрати\~на правничу\~допомогу адвоката\~підлягають розподілу\~між сторонами\~разом із\~іншими судовими\~витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: 1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~повязану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2)\~розмір суми,\~що підлягає\~сплаті в\~порядку компенсації\~витрат адвоката,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги,\~встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на\~підставі відповідних\~доказів,\~які підтверджують\~здійснення відповідних\~витрат. Для\~визначення розміру\~витрат на\~правничу допомогу\~з метою\~розподілу судових\~витрат учасник\~справи подає\~детальний опис\~робіт (наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги. Розмір\~витрат на\~оплату послуг\~адвоката має\~бути співмірним\~із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4)\~ціною позову\~та (або)\~значенням справи\~для сторони,\~в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи. У\~разі недотримання\~вимог частини\~четвертої цієї\~статті суд\~може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити розмір\~витрат на\~правничу допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. \~ \~ \~ \~Представником позивача [PERSON] по даній справі є адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги № 25 від 07\~липня 2018 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧК №000561 від 05 березня 2014 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до розрахунку витрат на правничу допомогу по даній справі, вартість послуг становить 1\~104 грн. 60коп. Дані витрати представник позивача - адвокат доводить актом прийому наданих послуг № 13 від 12 липня 2018 року до договору про надання правової допомоги № 25 від 07 липня 2018 року, квитанцією № 13 від 12 липня 2018 року, з врахуванням орієнтовного розрахунку, що був наданий при подачі позову. \~ \~ \~ \~Жодних клопотань від відповідача щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, до суду не надано (відповідач повністю заперечував проти позову, в т.ч. щодо відшкодування правничої допомоги). Між тим, на думку суду, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума таких судових витрат у розмірі 600 грн. 00 коп., який є обґрунтованим та доведеним. В іншій частині вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, як на думку суду, слід відмовити, оскільки розмір 1104грн. 60коп. є явно завищеним. Також, судом враховано категорію та складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, час, який витрачено адвокатом на виконання відповідних робіт. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] «Техвоєнсервіс» в особі філії [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод» слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 775 грн. 28 коп. (позивач сплатив за подачу позову судовий збір в розмірі 1409 грн. 60 коп. за квитанцією № 0.0.1098399193.1 від 01 серпня 2018 року), враховуючи розмір задоволених позовних вимог. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial