Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства « Київпастранс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 липня 2020 року о 08 год. 05 хв. в м. Києві по вул.. Богатирська 6/1 (Оболонський район) сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу « Лаз» номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , власник транспортного засобу Комунальне підприємство «Київпастранс»та транспортного засобу «KIA Cerato», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди обидва транспортні засоби отримали пошкодження. Згідно Постанови Оболонського районного суду м. Києва №756/9123/20 від 18.08.2020 року, винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди визнано, який перебуває у трудових відносинах з Відповідачем та керував транспортним засобом, що належить Відповідачу. Відповідно до звіту № 1008-Ф/20 від 19.07.2020року, складеного ФОП « [PERSON] », сума завданих збитків на момент дорожньо-транспортної пригоди складала 35 297,26гривень. Окрім матеріальної шкоди, Позивач просив стягнути з відповідача 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди, яка полягає в тому, що він зазнав значних душевних хвилювань. Крім цього, Позивач поніс витрати на проведення експертизи в розмірі 2500,00гривень, що підтверджується розрахунковою квитанцією №1008-Ф/20 від 16.10.2020року. В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив суд винести рішення, яким позов задовольнити та стягнути з Відповідача на користь Позивача майнову шкоду в розмірі 37797,26грн. 00 коп., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 00 коп.витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00грн та судові витрати в розмірі 908,00 грн. Представник відповідача в судовому засіданні проти наданого позову заперечив частково, майнову шкоду визнають в повному обсязі, проти моральної шкоди заперечують, посилаючись на те, що відповідачами не завдано шкоди особисто позивачу, тому в даній частині позовні вимоги не підлягають задоволенню та заперечують проти задоволення позовних вимог в частині правничої допомоги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази її сплати. Суд з`ясувавши фактичні обставини справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності дійшов до наступного висновку. 19 липня 2020 року о о 08 год. 05 хв. в м. Києві по вул.. Богатирська 6/1 (Оболонський район) сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу « Лаз» номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , власник транспортного засобу Комунальне підприємство «Київпастранс»та транспортного засобу «KIA Cerato», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди обидва транспортні засоби отримали пошкодження. Відповідно до вимог п.п. 8,9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ст. 1166 ЦК України відшкодування матеріальної шкоди можливо при наявності складу правопорушення: протиправних дій особи, заподіяння шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і наслідками, вини особи, що причинили збиток. Згідно Постанови Оболонського районного суду м. Києва №756/9123/20 від 18 серпня 2020року, винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] , який перебуває у трудових відносинах з Відповідачем та керував транспортним засобом, що належить Відповідачу. Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно правової позиції Верховного Суду України висловленої у Постанові №6-108цс13 від 13 листопада 2011 року, шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. На думку суду, підтвердженням розміру завданої шкоди Позивачу на момент настання дорожньо-транспортної пригоди є звіт № № 1008-Ф/20 від 19.07.2020року, складеного ФОП « [PERSON] », сума завданих збитків на момент дорожньо-транспортної пригоди складала 35 297,26гривень. Представником Позивача надані суду докази, які підтверджують здійснення ним додаткових витрат, на проведення експертизи в розмірі 2500,00гривень, що підтверджується розрахунковою квитанцією №1008-Ф/20 від 16.10.2020року. Згідно ст. 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Враховуючи наведене суд вважає, що Позивачем доведено факт завдання шкоди та розмір завданої шкоди. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, суд доходить до висновку, що відповідач повинен відшкодувати майнову шкоду. Таким чином, на думку суду, позовні вимоги в частині стягнення заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 37 797,26 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95" Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду N 5 від 25.05.2001) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач оцінює загальну суму, завданої моральної шкоди в 50 000,00 грн., при цьому обґрунтовує її значними душевними хвилюваннями внаслідок зіткнення з транспортним засобом, та стражданнями яких зазнав у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу. Суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає, що позовні вимог в даній частині підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 2 000,00гривень. Окрім того представником позивача заявлена вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000,00гривень. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як убачається з письмових матеріалів справи, між АО « Сенсум» та позивачем був укладений Договір про надання правової допомоги №04.03-КО-АО від 04.03.2021. Відповідно до акту надання послуг убачається, що позивач поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги № №04.03-КО-АО від 04.03.2021 на загальну суму 15000,00 грн. Однак в судовому засіданні не надано доказів сплати витрат на правнику допомогу в розмірі 15 000,00грн., відсутня будь- яка квитанція на підтвердження здійснення даної сплати, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. На підставі наведеного, ст.ст. 16, 22, 1166, 1167, 1172, 1187, 1192 ЦК України,

Outcome: partial