Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Публичне Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просив солідарно стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 689 413,64 грн. за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006 та судовий збір у розмірі 3654,00 грн., посилаючись на те, що 15.12.2006 між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір № НАJWGК01270014. Згідно до договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 302 495 грн. на термін до 14.12.2016 року, в свою чергу відповідач [PERSON] зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач [PERSON] повинна надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором [PERSON] сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 302 495 грн. В порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором [PERSON] станом на 25.06.2015 року має заборгованість у розмірі 689 413,64 грн., яка складається з наступного: 230043, 53 грн.- заборгованість за кредитом; 227135,11 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 28552, 33 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 203682,67 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язання за Договором НАJWGК01270014 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір поруки. Відповідно до умов договору відповідачам було направлено письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором НАJWGК01270014. Вимога, що була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. 16.07.2020 року позивач надав заяву, в якій зазначив, що позичальником було здійснено платежі на погашення заборгованості за кредитом і тому залишок заборгованості станом на 16.07.2020 року складає 226 517 грн.29 коп. 14.06.2018 року [PERSON] звернулась з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Публічне акціонерне товариство «Акцент - Банк», третя особа [PERSON] про захист прав споживачів, в якому просить визнати незаконними дії ПАТ «Акцент - Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо відмови в наданні [PERSON] обґрунтованих розрахунків заборгованості за кредитним договором НАJWGК01270014 від 15.12.2006., що укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнати незаконними дії ПАТ «Акцент-Банк» щодо підвищення процентної (відсоткової) ставки з 16,08 % на рік до 27,42% на рік за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006, що укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» через порушення передбаченого договором порядку повідомлення боржника та зобов`язати здійснити перерахунок заборгованості за цим кредитним договором з урахуванням процентної ставки 16,8%; визнати незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування заборгованості виходячи з процентної (відсоткової) ставки 27,42 % на рік за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006, що укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» та зобов`язати здійснити перерахунок заборгованості за цим кредитним договором з урахуванням процентної ставки 16,08% з одночасним перерахуванням надлишково сплачених коштів з рахунку по відсотках (№ [NUMBER] ) - на кредитний рахунок (№ [NUMBER] ); встановити нікчемність п.1.1 кредитного договору № НАJWGК01270014, укладеного 15.12.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині встановлення винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, та зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» здійснити перерахунок зайво сплачених коштів; стягнути на її користь з ПАТ «Акцент-Банк» моральну шкоду в розмірі 70000 грн.; стягнути на її користь з ПАТ КБ «ПриватБанк» моральну шкоду в розмірі 70000 грн., судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позову зазначила, що 15.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та нею був укладений кредитний договір № НАJWGК01270014, відповідно до умов якого (п.п. 1,1; 1,2) банк зобов`язався надати [PERSON] на строк з 15.12.2006 до 14.12.2026 кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 302 495 грн. на наступні цілі: 247450 грн. для придбання будинку; 55045 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно до порядку, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34% на місяць (16,08 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом. Періодом сплати передбачено період з 20 по 25 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати [PERSON] як позичальник повинна надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 3994 грн., для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 15.12.2006 було укладено договір іпотеки №НАН2GK01270031, згідно з умовами якого вона надала в іпотеку нерухоме майно, а саме, будинок, загальною площею 237.20, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що належить Відповідачу на праві власності. Ціна предмету договору іпотеки дорівнює 303 000 грн. Крім того, 15.12.2006 було укладеного договір поруки № НАJWGK01270014/1, предметом якого є надання поруки поручителем [PERSON] за виконання відповідачем своїх зобов`язань за Кредитним договором № НАJWGK01270014. Після укладення договору вона не порушувала взятих на себе зобов`язань і своєчасно здійснювала щомісячну оплату у період з 20 по 25 число кожного місяця у розмірі не менше 3994 грн. на рахунок № [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, з якого відрахування та перерахування на інші рахунки (по кредиту, відсотках, винагороди, комісії) здійснював сам банк. 01.11.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та Закритим акціонерним товариством «Акцент-Банк» укладено Договір факторингу №1, за умовами якого здійснено відступлення за плату права вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ЗАТ «Акцент-Банк» до Боржників на отримання платежів за кредитом, відсотками, комісіями, винагородами, неустойки (штрафу, пені), що випливають з Договорів, в тому числі за кредитним договором, укладеним з [PERSON] (п.1. Договору). В цей період, тобто з 01.11.2007 року, вона також свої зобов`язання по щомісячній сплаті грошових коштів не порушувала, хоча про укладений договір факторингу та про зміну кредитора за договором кредиту їй не було відомо. У березні 2009 року вона, випадково дізналася про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № НАJWGK01270014 від 15.12.2006 року. При цьому позивачка зазначає, що ПАТ «Акцент-Банк» було порушено порядок збільшення відсоткової ставки, передбачений договором, оскільки ЗАТ «Акцент-Банк» до сьогоднішнього дня не надсилав їй письмове повідомлення про зміну процентної ставки. Відповідачами долучено копію Реєстру №235/а ір, з якого вбачається направлення листа на її ім`я на адресу, за якою вона ніколи не проживала, а саме: [ADDRESS] . Тоді як згідно з умовами кредитного договору зазначене повідомлення повинно бути направленим на адресу, по якій, відповідно до умов договору, вона повинна була проживати (за місцем нової реєстрації). Щодо порушення її прав як споживача, [PERSON] зазначає, що вона неодноразово зверталась до банків з листами з проханням надати їй розрахунок заборгованості, однак банки не надають інформацію та приховують порядок та періоди нарахування заборгованості. Щодо встановлення нікчемності п.1.1 кредитного договору № НАJWGК01270014, укладеного 15.12.2006 в частині встановлення винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту [PERSON] зазначає, що він суперечить ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди [PERSON] зазначила, що внаслідок дій та бездіяльності банків в неї значно погіршився стан здоров`я, тому вона втратила можливість вести звичайний спосіб життя та просить стягнути з ПАТ «Акцент-Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» моральну шкоду в розмірі 70000 грн. з кожного. 20.08.2015 року провадження по справі відкрито та справу призначено до судового розгляду. 10.11.2015 року провадження по справі зупинено до вирішення іншої справи, що розглядається в цивільному судочинстві. 29.05.2017 року провадження у справі поновлено. 01.08.2017 [PERSON] подала до суду письмові заперечення на позов, відповідно до яких зазначила, що в обгрунтування позовних вимог позивач надав розрахунок заборгованості, який базується на припущеннях та не підтвердженний первинними документами. Письмові докази, надані позивачем на підтвердження існування заборгованості за договором не відповідають вимогам належності та допустимості доказів. Крім того, зазначила, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із вимогою про стягнення боргу за відсутності законних підстав для цього, оскільки відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» договору факторинку №1 від 01.11.2007 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» відступив ЗАТ «Акцент-Банк» у повному обсязі право грошової вимоги або їх обмеження за кредитним договором, укладеним 15.12.2006 року. 14.06.2018 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. 12.07.2018 АТКБ «ПриватБанк» надано відзив на зустрічну позовну заяву. 06.09.2018 АТ «Акцент-Банк» надало відзив на зустрічну позовну заяву. 27.09.2018 представником [PERSON] надано заперечення на відзив АТ «Акцент- Банк» та АТКБ «ПриватБанк». 09.10.2018 ухвалою суду задоволено клопотання представника [PERSON] про витребування доказів. 11.12.2018 ухвалою суду призначено судово-економічну екпертизу та провадження у справі зупинено. 09.04.2019 поновлено провадження по справі, у зв`язку з неможливістю проведення судово-економічної експертизи. 05.08.2019 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. Представник позивача за первісним позовом у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розгляду справи без його участі. Позов підтримує та просить його задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник [PERSON] за первісним позовом у судовому засіданні в задоволенні первісного позову просила відмовити, а зустрічну позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] за первісним позовом у судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити. Представник АТ «Акцент-Банк» у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням розгляду справи без його участі. Вислухавши пояснення відповідача [PERSON] та представника [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які особи, які беруть участь у справі посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 15.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № HAJWGK01270014. Відповідно до п.п. 1,1; 1,2 договору банк зобов`язався надати відповідачці [PERSON] кошти шляхом надання готівкою у строк з 15.12.2006 року до 14.12.2026 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 302 495 гр., на наступні цілі: - 247 450 гр. - для придбання будинку; - 55 045 гр. - на сплату страхових платежів у випадках та згідно до порядку, передбаченим п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредитку згідно до п. 3.11 договору. Погашення заборгованості за договором № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 року повинно було здійснюватись щомісяця з 20 по 25 число кожного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 3 994 гр. ЗАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов`язання за договором та угодою № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 року виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачці [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором, тобто відкрив відповідачці картковий рахунок із обумовленою договором сумою кредитного ліміту. З наданого банком розрахунку вбачається, що [PERSON] станом на 25.06.2015 року має заборгованість у розмірі 689 413,64 грн., яка складається з наступного: 230043, 53 грн.- заборгованість за кредитом; 227135,11 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 28552, 33 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 203682,67 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.). В період з 31.01.2013 по 16.07.2020 [PERSON] здійснювала погашення кредиту на загальну суму 308560 грн. 90 коп. (з 31.01.2013 по 26.12.2013 - 48900 грн., з 11.01.2014 по 09.12.2019 - 231660,90 грн., з 09.12.2019 по 16.07.2020 - 28000 грн.), що підтверджується виписною з рахунку [PERSON] та поясненнями представника АТ КБ «ПриватБанк». 15.12.2006 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № HAJWGK01270014/1 згідно умов якого [PERSON] поручився перед кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 15.12.2006 № HAJWGK01270014. Поручитель відповідає як солідарний боржник перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник. У випадку невиконання боржником зобов`язань, передбачених п. 1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу, яку поручитель зобов`язаний виконати на протязі 5 календарних дні з моменту отримання вимоги. Цей договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. В забезпеченням виконання зобов`язання позичальником зобов`язань за договором № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 року виступала іпотека домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить п. 1.3 договору. 15.12.2006 року був укладений договір іпотеки № HAH2GK01270031 між представником ЗАТ КБ «ПриватБанк» Кісвянцевою І.В. та [PERSON] , предметом договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного у п. 7 договору в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позивальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотека переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Згідно до п. 7 договору іпотеки від 15.12.2006 року в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, жилий будинок, загальною площею 237, 20 кв.м., житловою площею 107,30 кв.м., з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що посвідчено приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І., за реєстровим номером 12864469. 01.11.2007 року між Закритим Акціонерним Товариством «ПриватБанк» та Закритим Акціонерним Товариством «Акцент-Банк» укладено договір факторингу № 1. Відповідно до п. 1 договору факторингу, фактор зобов`язався передати грошові кошти в сумі, визначені пунктом 8 договору, в розпорядження клієнта за плату розмір якої встановлено п. 4 даного договору, а клієнт зобов`язався відступити факторові у повному обсязі права вимоги до боржників, що виплавають з договорів, перелік яких визначено у додатку № 1 до договору. За цим договором клієнтом здійснюється відступлення права вимоги на отримання на свою користь від боржників по кредиту, відсоткам, комісіям, винагородам, інших платежів, неустойки (штрафу, пені), які існують у клієнтка відповідно до умов договорів на дату складання цього договору згідно з розрахунком. Витягом з додатка до договору факторингу (додаток № 1 до договору №1 від 01.11.2007 року), включено право позивача вимоги до [PERSON] за кредитним договором № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 року. В грудні 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку та житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки банком від імені іпотекодавця (справа №2014/2-243/11). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20.11.2012 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAJWGK 01270014 від 15 грудня 2006 року у розмірі 374601,07 грн. звернуто стягнення на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки № НАН2 GK 01270031 від 15 грудня 2006 року, вирішено питання про судові витрати. Крім того, 26.11.2012 року винесено додаткове рішення, яким встановлено початкову ціну для відчуження ПАТ КБ «Приватбанк» предмету іпотеки. Проте рішенням апеляційного суду Харківської області від 10.01.2013 зазначене рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20.11.2012 та додаткове рішення Зміївського районного суду Харківської області від 26.11.2012 скасовані, в позові ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAJWGK 01270014 від 15 грудня 2006 року на будинок - відмовлено (ПАТ КБ «Приватбанк» не був належним кредитором і не мав права вимоги у зв`язку з наявним договором факторингу №1 від 01.11.2007). 30.01.2014 року ПАТ «Акцент-Банк» звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки та виселення (справа №621/286/14-ц). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20.08.2014 року позов ПАТ «Акцент-Банк» задоволено: звернено стягнення на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № HAJWGK 01270014 від 15.12.2006 року) ПАТ «Акцент- Банк» та виселено [PERSON] зі зняттям з реєстраційного обліку з зазначеного будинку. Вирішено питання про судові витрати. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29.12.2014 зазначене судове рішення змінено в частині відмови ПАТ «Акцент-Банк» отримати кадастровий номер земельної ділянки. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.05.2015, скасовано рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20.08.2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 29.12.2014, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. За результатами судового розгляду рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 01.06.2016 року в позові ЗАТ «Акцент-Банк» про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAJWGK 01270014 від 15 грудня 2006 року на будинок - відмовлено, в тому числі з підстав відсутності нотаріального посвідчення договору про відступлення прав за іпотечним договором. Щодо вимог зустрічного позову про визнання незаконними дії ПАТ «Акцент - Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо відмови в наданні [PERSON] обґрунтованих розрахунків заборгованості за кредитним договором НАJWGК01270014 від 15.12.2006., що укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк». За правилами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту статей 11,15 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільний прав-це передбачені законом способи охорони цивільних прав уразі їх порушення і реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту субєктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених ( оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається із зустрічної позвоної заяви, позивачем обрано такий спосіб захисту свого права, як визнання незаконними дії ПАТ «Акцент - Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо відмови в наданні [PERSON] обґрунтованих розрахунків заборгованості за кредитним договором НАJWGК01270014 від 15.12.2006., що укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк». Суд дійшов висновку, що позивачем в цій частині вимог обраний неналежний спосіб захисту права споживача, порушеного на його думку, оскільки права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, які встановлені ч. 7 ст. 15, ст.23 Закону «Про захист прав споживачів». Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову в цій частині. Щодо позовних вимог зустрічного позову про визнання незаконними дії ПАТ «Акцент-Банк» щодо підвищення процентної (відсоткової) ставки з 16,08 % на рік до 27,42% на рік за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006, що укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» через порушення передбаченого договором порядку повідомлення боржника та зобов`язати здійснити перерахунок заборгованості за цим кредитним договором з урахуванням процентної ставки 16,8%; визнання незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування заборгованості виходячи з процентної (відсоткової) ставки 27,42 % на рік за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006, що укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» та зобов`язати здійснити перерахунок заборгованості за цим кредитним договором з урахуванням процентної ставки 16,08% з одночасним перерахуванням надлишково сплачених коштів з рахунку по відсотках (№ [NUMBER] ) - на кредитний рахунок (№ [NUMBER] ). Як вбачається з виписок, як АТ «Акцент-Банк», так і АТ КБ «ПриватБанк», по особовому рахунку [PERSON] за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006, розрахунок в частині заборгованості по процентам за користування кредитом за вищенаведеним кредитним боржнику [PERSON] здійснювався за весь період дії кредитного договору, в тому числі, в період коли право вимоги за ним належало ПАТ «Акцент-Банк», із відсоткової ставки у розмірі 16,08, а не 27,42 % ,як зазначає про це [PERSON] . Таким чином, в цій частині вимоги зустрічного позову є необгрунтованими, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Щодо вимог зустрічного позову про встановлення нікчемності п.1.1 кредитного договору № НАJWGК01270014, укладеного 15.12.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині встановлення винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок зайво сплачених коштів. Як вбачається з матеріалів справи, 15.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № HAJWGK01270014, згідно умов якого, крім іншого, в п.1.1. був встановлений обов`язок [PERSON] сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту, щомісяця, в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом. У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів. Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору, передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього тощо). Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення цієї статті застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статті 15 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Оскільки умова договору про надання споживчого кредиту, що передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, то її нікчемність встановлюється в мотивувальній частині рішення, а не в резолютивній її частині. Враховуючи вищевикладене суд дійшов виснову, що п. 1.1. кредитного договору № НАJWGК01270014, укладеного 15.12.2006 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] в частині встановлення винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту є нікчемним, у зв`язку з чим слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок зайво сплачених коштів в цій частині. Щодо вимог зустрічного позову про зобов`язання ПАТ КБ «Акцент-Банк» здійснити перерахунок зайво сплачених коштів, у зв`язку з нікчемністю п. 1.1. кредитного договору № НАJWGК01270014, укладеного 15.12.2006. Як вбачається з виписок з особового рахунку [PERSON] за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006, що також не заперечувалост і самою [PERSON] під час судового розгляду, кошти які надходили від неї в рахунок погашення кредиту та його складових, сплачувались ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступниками якого були ПАТ КБ «ПриватБанк» та АТ КБ «ПриватБанк», а не ПАТ КБ «Акцент-Банк». Таким чином, у ПАТ КБ «Акцент-Банк» відсутні підстави для перерахнку зайво сплачених коштів, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічного позову в цій частині слід відмовити за необгрунтованістю. Щодо вимог зустрічного позову про стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» моральної шкоди в розмірі 70000 грн. та стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» моральної шкоди в розмірі 70000 грн. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи те, що [PERSON] не доведено жодними належними, достатніми та достовірними доказами заподіяння ій моральної шкоди внаслідок часткової нікчемності п. 1.1. кредитного договору № НАJWGК01270014 від 15.12.2006, тобто її вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» носять декларативний характер, суд дійшов висновку, що підстав для відшкодування моральної шкоди немає, а відтак у задоволенні зустрічних позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Крім того, оскільки судом не встановлено будь-яких порушень ПАТ «Акцент-Банк» прав [PERSON] в період коли право вимоги за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006 було у вищенаведеного Банку, то правові підстави для стягнення моральної шкоди з ПАТ «Акцент-Банк» також відсутні. Таким чином, зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок зайво сплачених коштів за кредитним договором № HAJWGK01270014 укладеного 15.12.2006 щодо встановленої винагороди за надання фінансового інструменту щомісячно в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованість у розмірі 689 413,64 грн. за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 11.12.2012 за вих. № 30.1.0.0/2-2372815003 ПАТ КБ «ПриватБанк» внаслідок неналежного виконання [PERSON] умов кредитного договору направив останній вимогу, що також не заперечувалось представником [PERSON] під час судового розгляду, в якій повідомив про те, що вона має заборгованість за кредитним договором від 15.12.2006 та зобов`язана повенути суму кредиту в повному обсязі, а також проценти, комісію та штрафні санкції, нараховані на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. У разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як вбачається з виписки по особовому рахунку [PERSON] за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006 в період з 03.01.2013 по 20.01.2013, тобто період на який припав сплив тридцятиденного строку для повернення кредиту (зміни строку виконання основного зобов`язання), [PERSON] мала поточну заборгованість за наданим кредитом у розмірі 234701 грн. 52 коп., прострочену заборгованість за наданим кредитом у розмірі 1297 грн. 46 коп., загальний залишок заборгованості за процентами у розмірі 125905 грн. 34 коп., загальний залишок пені у розмірі 22880 грн. 59 коп., залишок заборгованості з комісії у розмірі 13654 грн. 09 коп. В період після настання строку повернення кредиту, відсотків та пені, тобто з 31.01.2013 по 16.07.2020 [PERSON] здійснила погашення кредиту на загальну суму 308560 грн. 90 коп. (з 31.01.2013 по 26.12.2013 - 48900 грн., з 11.01.2014 по 09.12.2019 - 231660,90 грн., з 09.12.2019 по 16.07.2020 - 28000 грн.). Щодо стягнення залишку заборгованості з комісії у розмірі 28552 грн. 33 коп., суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Банку в цій частині, оскільки судом зроблено висновок про нікчемність кредитного договору № НАJWGК01270014 від 15.12.2006 в цій частині. Щодо стягнення пені у розмірі 203682 грн. 67 коп. Як вже зазначено судом, в період на який припав сплив тридцятиденного строку для повернення кредиту (зміни строку виконання основного зобов`язання), [PERSON] мала загальний залишок пені у розмірі 22880 грн. 59 коп., інша частина заявленої до стягнення суми пені у розмірі 180802,08 грн. (203682,67 грн. - 22880,59 грн.=180802,08 грн.) виникла після зміни строку виконання основного зобов`язання, отже в її задовленні слід відмовити, оскільки права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Щодо заборгованості з пені в розмірі 22880,59 грн., суд зазначає наступне. Пред`являючи зустрічний позов [PERSON] зазначила про затосування спеціальної позовної давності в один рік до вимог про стягненнянеустойки (штрафу, пені). Так, пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Оскільки, судом зроблено висновок про про те, що період на який припав сплив тридцятиденного строку для повернення кредиту (зміни строку виконання основного зобов`язання) є січень 2013 року, то річний строк для звернення Банку з позовом про стягнення пені за кредитним договром № НАJWGК01270014 закінчувався в січні 2014 року, проте з позовом Банк звернувся лише серпні 2015 року, тобто після спливу позовної давності в один рік, що є підставою для відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості з пені у розмірі 22880 грн. 59 коп. Отже, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо стягнення заборгованості з пені в цілому. Щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 227135 грн. 11 коп. Як вже було зазначено судом, в період на який припав сплив тридцятиденного строку для повернення кредиту (зміни строку виконання основного зобов`язання), [PERSON] мала загальний залишок заборгованості за процентами у розмірі 125905 грн. 34 коп., інша частина заявленої до стягнення суми процентів у розмірі 101229,77 грн. (227135,11 грн. - 125905,34 грн.=101229,77 грн.) виникла після зміни строку виконання основного зобов`язання, отже в її задовленні слід відмовити, оскільки права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Щодо стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 125905, 34 грн. Судом встановлено, що в період після настання строку повернення кредиту, відсотків та пені, тобто з 31.01.2013 по 16.07.2020 [PERSON] здійснила погашення кредиту на загальну суму 308560 грн. 90 коп. (з 31.01.2013 по 26.12.2013 - 48900 грн., з 11.01.2014 по 09.12.2019 - 231660,90 грн., з 09.12.2019 по 16.07.2020 - 28000 грн.). Відповідно до п. 3.3. кредитного договору № НАJWGК01270014 від 15.12.2006 кошти отриманні від позичальника для погашення заборгованості за кредитом направляються для відшкодування витрат/збитків Банку, поміт пені, далі простроченої комісії та винагороди, далі протсрочених відсотків , далі простроченної заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилась направляється на погашення заборгованості за кредитом, далі комісії та винагороди, далі- відсотків, далі - кредиту. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Банку про стягення заборгованості з пені та комісії, то сума, яка була внесена [PERSON] після настання строку повернення кредиту та відсотків в період з 31.03.2013 по 16.07.2020 у розмірі 308560 грн. 90 коп., повинна бути перерозподілена на погашення заборгованості по процентам за користування кредитом. Отже, з урахуванням розміру заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 125905, 34 грн. та внесеної суми в період з 31.03.2013 по 16.07.2020 у розмірі 308560 грн. 90 коп., у [PERSON] відсутня заборгованість по процентам за користування кредитом (308560, 90 грн. - 125905,34 грн.=182655 грн. 56 коп.), натомість рахується переплата у розмірі 182655 грн. 56 коп. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту. Як вже було встановлено судом в період з 03.01.2013 по 20.01.2013, тобто період на який припав сплив тридцятиденного строку для повернення кредиту (зміни строку виконання основного зобов`язання), [PERSON] мала поточну заборгованість за наданим кредитом у розмірі 234701 грн. 52 коп. та прострочену заборгованість за наданим кредитом у розмірі 1297 грн. 46 коп. Отже, відповідно до п. 3.3. кредитного договору № НАJWGК01270014 від 15.12.2006, спочатку кошти, отримані від позичальника направляються на погашення простроченої заборгованості за наданим кредитом у розмірі 1297 грн. 46 коп., а потім - на погашення поточної заборгованості за наданим кредитом у розмірі 234701, 52 грн. Таким чином, з урахуванням того, що у [PERSON] мається переплата у розмірі 182655,56 грн. після пошення заборгованості з відсотків за користування кредитними коштами, то заборгованість за кредитом остаточно складає 53343 грн. 42 коп. (182655,56 грн. - 1297,46 грн. - 234701,52 грн.= - 53343,42 грн.) Щодо вимог Банку про стягнення заборгованості солідарно з [PERSON] суд зазначає наступне. 15.12.2006 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № HAJWGK01270014/1 згідно умов якого [PERSON] поручився перед кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 15.12.2006 № HAJWGK01270014. Поручитель відповідає як солідарний боржник перед кредитором в тому ж розмірі, що і боржник. У випадку невиконання боржником зобов`язань, передбачених п. 1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу, яку поручитель зобов`язаний виконати на протязі 5 календарних дні з моменту отримання вимоги. Цей договір діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення договора поруки, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення договора поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга стаття 251 та частина друга стаття 252 ЦК України). Договором поруки № HAJWGK01270014/1 від 15.12.2006 визначено, що він діє до повного виконання забо`язання за кредитним договором. Таким чином, відповідно до частини четвертої статті 559 цього Кодексу порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Однак у зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України використав право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, надіславши 11.12.2012 претензію - вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів. Суд зазначає, що в січні 2013 року настав строк повернення кредиту та відсотків в цілому, проте з позом до суду Банк звернувся в серпні 2015 року, тобто поза межами строку визначеного ч.4 ст. 559 ЦК України. Таким чином, в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 слід відмовити з вищенавдених підстав. Враховуючи вищевикладене, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006 підлягають частковому задоволенню, а саме з [PERSON] слід стягнути заборгованість за кредитним договором № НАJWGК01270014 від 15.12.2006, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 53343 грн. 42 коп. Щодо заяви [PERSON] про застосування загальної позовної давності до спірних правідносин, суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом, в грудні 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку та житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки банком від імені іпотекодавця (справа №2014/2-243/11). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10.01.2013 рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20.11.2012 та додаткове рішення Зміївського районного суду Харківської області від 26.11.2012 скасовані, в позові ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAJWGK 01270014 від 15 грудня 2006 року на будинок - відмовлено (ПАТ КБ «Приватбанк» не був належним кредитором і не мав права вимоги у зв`язку з наявним договором факторингу №1 від 01.11.2007). 30.01.2014 року ПАТ «Акцент-Банк» звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки - на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки та виселення (справа №621/286/14-ц). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 01.06.2016 року в позові ЗАТ «Акцент-Банк» про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAJWGK 01270014 від 15 грудня 2006 року на будинок - відмовлено, в тому числі з підстав відсутності нотаріального посвідчення договору про відступлення прав за іпотечним договором. Суд зазначає, що ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись із першим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки для дострокового стягнення у повному обсязі за кредитним договором тіла кредиту, заборгованості за процентами, комісії та пені, та отримавши відмову в задоволенні позову з підстав відсутності права вимоги у зв`язку з наявним договором факторингу №1 від 01.11.2007, не змінив умови кредитного договору щодо строку його дії, оскільки було відсутне рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно на погашення такої заборгованості. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Зміна умови кредитного договору щодо строку його дії відбулась в січні 2013, з направленням вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» від 11.12.2012 за вих. № 30.1.0.0/2-2372815003, тобто з цього періоду розпочав перебіг трирічних строк позовної давності та закінчувався цей строк в січні 2016 року, проте з позовом Банк звернувся в серпні 2015 року, тобто до спливу загальної позовної давності. Таким чином, заява [PERSON] про застосування загальної позовної давності є необгрунтованою та відхиляється судом. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] за первісним позовом на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. За зустрічним позовом з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial