Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій з урахуванням уточнених позовних вимог, які були прийняті судом, просить визнати за нею в порядку розподілу майна подружжя право власності на 1/2 частини будинку, який розташований за адресою [ADDRESS]; надати їй право безперешкодного користування земельною ділянкою 0.15 га кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], надавши їй статус ділянки, яка знаходиться у загальному користуванні співвласників; визнати за нею в порядку розподілу майна подружжя право власності на ? частину земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 6,13 га. В обґрунтування позову вказала, що 26 січня 1991 року вона уклала шлюб з [PERSON], який рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 28 листопада 2015 року було розірвано. Під час шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Під час подружнього життя ними було придбано у власність будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Будинок зареєстровано на ім'я відповідача. Крім того, у період шлюбу ними було придбано за договором купівлі-продажу від 17.04.2000 року серія АВК № 380457 право на земельну ділянку, на яку, у подальшому було оформлено право власності на ім'я відповідача. Домовленості про добровільний поділ будинку та земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не досягнуто. Незважаючи на той факт, що вищевказаний будинок та земельна ділянка були зареєстровані на ім'я відповідача (як одного з подружжя), це майно на думку позивачки є спільним майном подружжя. Частки кожного із співвласників в праві на спільний будинок та земельну ділянку невизначені. У зв'язку з цим, кожен із співвласників будинку є власником усього будинку спільно з іншим співвласником. Таким чином, враховуючи те, що між сторонами відсутній договір щодо визначення розміру часток у спільному майні, виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників спільного сумісного майна, позивачка вважає що частка кожного із сторін у спільному майні складає по 1/2. Крім того, зазначила, що рішенням Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області від 04.09.2015 р, було затверджено технічну документацію із землеустрою земельної ділянки по [ADDRESS] та передано [PERSON] безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Проте, вказана земельна ділянка не пройшла державну реєстрацію, отже, позивач зазначає, що [PERSON] в установленому законом порядку не набув право власності на неї. З посиланням на ст.ст. 88, 116, 120, 121 ЗК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 зазначає, що вона має право звернутись з позовом про визнання права та порядку користування зазначеною земельною ділянкою і до неї переходить право загального користування зазначеною земельною ділянкою. [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], в якій з урахуванням збільшених позовних вимог, які були прийняті судом, просить виділити йому зі спільної сумісної власності житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] - ? частку в натурі. Припинити права спільної сумісної власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. Виділити йому зі спільної сумісної власності ? частку в натурі від всієї земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 6,1300 га згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. В обґрунтування позову зазначає, що під час шлюбу з [PERSON] ними було придбано будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER], виданого 18.02.2002 р., загальною площею 6,1300 га, кадастровий номер [NUMBER]. Щодо первісного позову зазначив, що в його задоволенні слід відмовити, оскільки позивач [PERSON] в своїх вимогах ставить питання саме, щодо встановлення права власності на свою частку без виділення її в натурі, однак згідно до положень частини 3 статті 364 ЦК України, особа виділивши собі в натурі частки з спільного майна, в подальшому набуває право власності на виділене майно і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. А отже саме виділення частки зі спільного майна є підставою автоматичного визнання права власності на виділене майно за законом, а у разі, якщо таке право потребує реєстрації, то позивач має право самостійно провести таку реєстрацію, а отже, законом не передбачено та не вимагається, визнання права власності за частиною майна, що виділяється із спільного майна подружжя судом, а тим більше без виділення такого майна в натурі, як це просить позивач та встановлено статтею 71 Сімейного Кодексу України та 364 ЦК України. Отже, позивач за зустрічним позовом вважає, що в позові [PERSON] про визначення часток у спільному майні подружжя судом має бути відмовлено, а вимоги зустрічного позову просить задовольнити. [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримали та просили його задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнали та просили відмовити у її задоволенні. Представник [PERSON] - [PERSON] в судове засідання, призначене на 21 листопада 2017 року не з'явилась, надала телефонограму про розгляд справи без її участі. Позивач за первісним позовом [PERSON] надала письмову заяву, в якій просила розглянути справу за відсутності свого представника. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника [PERSON] - [PERSON] Представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити. Первісний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав наведених у зустрічному позові. В судове засідання призначене на 21 листопада 2017 року представник [PERSON] - [PERSON] не з'явився, надав телефонограмаму, в якій просив перенести розгляд справи на іншу дату, у зв'язку з хворобою. Проте, належних доказів, які б свідчили про поважність причин не прибуття в судове засідання не надав, що свідчить про декларативний характер заявленого клопотання, у зв'язку з чим суд визнає неявку в судове засідання представника [PERSON] - [PERSON] неповажною та вважає за можливе розглянути справи в його відсутність. Суд також вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника [PERSON] - [PERSON], оскільки судом у попередніх судових засіданнях були заслухані пояснення усіх осіб, які беруть участь у справі , в тому числі пояснення представника [PERSON] - [PERSON] За участь цього представника у попередніх судових засіданнях суд дослідив усі докази по справі, які надали сторони та їх представники, вирішив усі клопотання, які були заявлені сторонами та їх представниками. У судовому засіданні, яке відбулось 21.11.2017 року за відсутності представника [PERSON] - [PERSON] суд не досліджував інших доказів по справі, у зв'язку з відсутністю відповідних клопотань, та лише перейшов до стадії судових дебатів. При цьому, представник [PERSON] - [PERSON] надав пояснення та висловлював свою позицію щодо первісного позову [PERSON], в тому числі у пред'явленому зустрічному позові, надав пояснення та висловлював позицію щодо зустрічного позову. Отже, суду зрозуміла позиція представника [PERSON] - [PERSON] по справі, що розглядається. Відкладення розгляду справи призведе лише до затягування розгляду справи та порушення завдань цивільного судочинства щодо своєчасного розгляду. Представники третіх осіб територіальної громади в особі Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області, ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з'явились, просили розглядати справу за їх відсутності. ПАТ КБ «ПриватБанк» надав письмові заперечення на первісний та зустрічний позови, в яких зазначив, що згідно договору іпотеки від 06.07.2007 року [PERSON] надав в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку під ним ,які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Згідно з умовами договору іпотеки, з моменту набрання чинності цього договору та реєстрації права власності на предмет іпотеки у встановленому порядку, Іпотекодавець право відчужувати предмет іпотеки або іншим чином розпоряджатись предметом іпотеки має тільки за письмовою згодою Іпотекодержателя. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав згоди на поділ будинку та переоформлення кредитного договору та договору іпотеки на обидві сторони, тому поділ подинку і визнання права власності на спірне заставне майно за [PERSON], та [PERSON], не вирішивши питання сумісного подальшого виконання зобов'язань за кредитним договором та договором іпотеки, буде порушувати права ПАТ КБ «ПриватБанк» та може позбавити Банк можливості задовольнити свої вимоги щодо реалізації заставного майна після звернення стягнення на предмет іпотеки. В судове засідання представник третьої особи - ПАТ КБ «ПриватБанк» не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини не явки суду не повідомив, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника цієї третьої особи. Суд, вислухавши пояснення [PERSON] та її представника, представника [PERSON]- [PERSON], дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 26 січня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований 21.01.1991 року районним відділом РАГС Близнюківським районним виконавчим комітетом Харківської області, актовий запис 7. У період шлюбу подружжя набуло у власність: 1. житловий будинок жилою площею 78,6 кв.м. л.А-11, з підвалом л.П. що знаходиться за адресою [ADDRESS], розташований на земельній ділянці 1500 кв.м. з надвірними будівлями: цегляні сіни літ.А, шлакоблочна літня кухня л.Б, сарай л.В, гараж л.Г, шлакоблочний цегляний льох л.Д, з/б кільця ? частина колодязя л.1 згідно договору купівлі-продажу будинку від 26.11.2002 р. та 2. земельну ділянку загальною площею 6,1300 га, кадастровий номер [NUMBER] згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER], виданого 18.02.2002р. Вищенаведені житловий будинок та земельна ділянка були зареєстровані на чоловіка [PERSON]. Судом встановлено, що спірний житловий будинок за адресою [ADDRESS] та земельна ділянка загальною площею 6,1300 га, кадастровий номер [NUMBER] були придбані за рахунок спільної участі подружжя коштами та працею в набутті майна, підтверджується обставинами викладеними в зустрічній позовній заяві та поясненнями представника [PERSON] в судовому засіданні. Тобто ці обставини визнані сторонами. Рішенням Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області від 04.09.2015 р, було затверджено технічну документацію із землеустрою земельної ділянки по [ADDRESS] та передано [PERSON] безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Станом на 25.10.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо реєстрації за [PERSON] права приватної власності на земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером [NUMBER] - відсутні. Згідно рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 23.11.2015 року, яке набрало законної сили 04.12.2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Крім того, згідно Договору Іпотеки від 06.07.2007 року [PERSON] надав в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк»» житловий будинок та земельну ділянку під ним, які розташовані за адресою: [ADDRESS] в забезпечення виконання зобов'язань Іпотекодавцем перед Іпотекодержателем за кредитним договором від 06.07.2007 року. Згідно ч. 1 ст. 22 КпШС України ( в редакції чинній на час придбання майна у шлюбі) майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них (роздільним майном). Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. При цьому, суд застосовує положення норми Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки відносини щодо визначення часток у спільному сумісному майні виникли після 01.01.2004 р. Так, відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України. З огляду на викладене та наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що спірні житловий будинок за адресою [ADDRESS] та земельна ділянка загальною площею 6,1300 га, кадастровий номер [NUMBER], є спільним сумісним майном подружжя та належить сторонам в рівних частках, тобто по 1\\2 частці кожному. Згідно п.п. 25, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя », вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, судам необхідно застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов'язкової згоди на отримання одним із подружжя грошової компенсації та попереднього внесення на депозитний рахунок суду другим із подружжя відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть біти реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З вищенаведених підстав, суд вважає необґрунтованими заперечення представника [PERSON], що поділ майна подружжя може бути здійснений тільки з виділянням його частки в натурі. Відповідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Приймаючи до уваги наведене, а також те, що відповідач за первісним позовом не надав обов'язкову згоду на отримання ним грошової компенсації, а позивач за первісним позовом попередньо не внесла на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми та навпаки, суд вважає необхідним визнати за сторонами ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу та залишити майно - спірні житловий будинок за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 6,1300 га, кадастровий номер [NUMBER] у їх спільній частковій власності, в розмірі 1\\2 частини вказаного майна кожному з них. Таким чином, вимоги первісного позову в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог первісного позову про надання [PERSON] права безперешкодного користування земельною ділянкою 0.15 га кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], надавши їй статус ділянки, яка знаходиться у загальному користуванні співвласників, суд зазначає наступне. Рішенням Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області від 04.09.2015 р, було затверджено технічну документацію із землеустрою земельної ділянки по [ADDRESS] та передано [PERSON] безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Станом на 25.10.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо реєстрації за [PERSON] права приватної власності на земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером [NUMBER] - відсутні. Згідно ч.1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Враховуючи вищенаведені норми права, суд зазначає, що хоча [PERSON] і отримав 04.09.2015 р. рішення Близнюківської селищної ради Близнюківського району Харківської області про переду йому безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, проте у нього не виникло право власності на неї, оскільки це право ним не було зареєстровано. У зв'язку з вищенаведеним, посилання представника [PERSON] на те, що згідно п. 5 ч.1 ст. 57 СК України вказана земельна є особистою приватною власністю [PERSON] є необґрунтованим. Відповідно до ч.4 ст. 88 ЗК України, учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Приписами ст. 87 ЗК України визначено, що право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: а) при добровільному об'єднанні власниками належних їм земельних ділянок; б) при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; в) при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; г) за рішенням суду. Оскільки у [PERSON] не виникало права спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,1500 га кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] згідно п.п а-г ч.1 ст. 87 ЗК України, то до спірних правовідносин ч.4 ст. 88 ЗК України застосована бути не може і посилання на неї є необгрунтованим. Згідно ч.ч 2, 4 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно позовних вимог [PERSON] просить надати їй право безперешкодного користування усією земельною ділянкою площею 0,1500 кадастровий номер [NUMBER], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Оскільки за її позовними вимогами, суд дійшов висновку про визнання за нею ? ідеальної частки в спірному житловому будинку без його реального поділу та залишені цього майна ( спірного житлового будинку) у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON], то вимоги про надання їй права безперешкодного користування усією земельною ділянкою площею 0,1500, яка виділялась для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, не ґрунтуються на приписах ч.4 ст. 120 ЗК України, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. Щодо вимог зустрічної позовної заяви про визначення часток у спільному майні подружжя та виділення його в натурі, суд зазначає наступне. За правилами ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 3,4 ст. 60 ЦПК). Таким чином, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України. Суд вважає, що позивач за зустрічним позовом не надав належних доказів на підтвердження своїх вимог. Так, частиною 1 ст. 143 ЦПК України передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Суд зазначає, що для вирішення питання про виділення в натурі частки зі спільної сумісної власності, необхідні спеціальні знання. Судом за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом була призначена по справі судова будівельно-земельно-технічна експертиза. Проте, [PERSON] вона оплачена не була, у зв'язку з чим, експерт надав повідомлення про неможливість надання висновку. Отже, позивач та його представник за зустрічним позовом не скористались своїм процесуальним правом щодо надання доказів. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову за недоведеністю позовних вимог. Відмова в задоволенні позову за недоведеністю, не позбавляє особу права на повторне звернення до суду з таки позовом, надавши докази в обґрунтування своїх вимог. При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що поділ заставленого за договором іпотеки майна між подружжям порушує їх права та може позбавити Банк можливості задовольнити свої вимоги щодо реалізації заставного майна після звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з наступного. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Частинами 1 та 2 статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Суд зазначає, що виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). При цьому, суд також зазначає, що право спільної сумісної власності на майно як у подружжя у [PERSON] і [PERSON] виникло одночасно, враховуючи те, що майно набуто за час шлюбу, і це їх право є первинним. Крім того, поділ майна згідно з положеннями СК України не є його віджученням, тому на вчинення такої дії згода Банку як іпотекодержателя не потрібна. Таким чином, суд дійшов висновку, що права та інтереси ПАТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателя, при визнанні за [PERSON] та [PERSON] по ? ідеальної частки в спірному житловому будинку за кожним без його реального поділу та залишені цього майна (спірного житлового будинку) у їх спільній частковій власності, порушені не будуть. Питання щодо розподілу судових витрат, суд вирішує згідно ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial