Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Представник заявниці звернувся до суду з вищеназваною заявою, в якій просить суд встановити факт народження дитини [PERSON] , яка народилася [INFO] у пологовому будинку м. Бахчисарай, АР Крим, Україна, від батьків: мати [PERSON] , [INFO] , громадянка України. Відомості про батька просить внести на підставі ч.1 ст. 135 СК України та вказати батьком: [PERSON] , громадянина України. Заява обґрунтована\~тим,\~що [INFO] у пологовому будинку м. Бахчисарай [PERSON] народила дитину доньку [PERSON] . У зареєстрованому шлюбі не знаходиться та є матір`ю одиначкою. При народженні дитини, заявниці був виданий виписний епікриз. Факт народження дитини було зареєстровано відділом реєстрації народження м. Бахчисарай. У зв`язку з тим, що виписний епікриз та свідоцтво, отримане на території АР Крим зразка Російської Федерації є недійсним, а довідка про народження дитини видана компетентною установою України відсутня, на даний час, [PERSON] не має можливості навіть вивезти дитину на не окуповану територію України, де оформити закордонний паспорт, щоб мати можливість відвідувати родичів. У судове засідання заявниця не з`явилася, в заяві про встановлення факту народження представник заявника, який діє на підставі договору про надання правової допомоги, адвокат Ігнатов Є.Є., просив розглядати справу за відсутності заявниці та їх представника. Представник заінтересованої особи - Мелітопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, заперечень на заяву від нього не надходило. У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується\~\~на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 7 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч.1\~ст. 317\~ЦПК України\~заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Відповідно до ч.2\~ст. 317\~ЦПК України\~справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно до п. 4 ст.\~13\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду. Пунктом 2 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства\~юстиції України\~18.10.2000\~року №\~52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції від 24 грудня 2010 року № 3307/5) встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: медичне свідоцтво про народження (форма N 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України\~\~25.10.2006 за N 1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під\~\~наглядом\~\~лікувального закладу (форма N 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства здоров`я України від 08 серпня 2006 року N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за\~\~N1150/13024 (із змінами) (далі - медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу), та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я\~\~за формою,\~\~встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров`я (9-2013-п ), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 січня 2013 року N 9. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України /а.с.3,4/. Заявниця у зареєстрованому шлюбі не перебуває. Як вбачається з копії виписного епікризу з акушерського стаціонару №13934, виданого установою охорони здоров`я, 03 вересня 2020\~року об\~11\~годині 15\~хвилин в\~м.\~Бахчисарай у\~ [PERSON] \~народилася дитина жіночої статі/а.с.5/. Згідно свідоцтва про народження, виданого 22 вересня 2020 року 99100015 Бахчисарайським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Департаменту реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, [PERSON] , яка народилася [INFO] в м. Бахчисарай, є донькою [PERSON] .. Зазначене свідоцтво про народження видане зразка Російської Федерації та завірене відбитком печатки Російської Федерації. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» наголошує на тому, що цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Згідно статті\~3\~Закону\~України «Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України» тимчасово\~окупованою територією\~визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Стаття 8 ЦК України передбачає, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Пунктом 2 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК (1618-15), вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК (1618-15), а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд приходить до наступного. Статтею 1\~Закону України\~«Про особливості\~державної політики\~із забезпечення\~державного суверенітету\~України на\~тимчасово окупованих\~територіях у\~Донецькій та\~Луганській областях»\~передбачено,\~що тимчасово\~окупованими територіями\~у Донецькій\~та Луганській\~областях на\~день ухвалення\~цього Закону\~визнаються частини\~території України,\~в межах\~яких збройні\~формування Російської\~Федерації та\~окупаційна адміністрація\~Російської Федерації\~встановили та\~здійснюють загальний\~контроль,\~а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей. Частиною 3 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Даючи оцінку допустимості доказів - документів, виданих на тимчасово окупованій території України, суд керується частиною 2 статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п. 18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Крім цього, згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з його народження право на ім`я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Разом із тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСЛП), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини, зокрема у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey»,«Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), у яких Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок необхідно розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Тому, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. У зв`язку з вищенаведеним суд зазначає, що документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку. У цьому випадку такими документами є надане заявником свідоцтво про народження дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в\~актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. Судом встановлено, що орган державної реєстрації актів цивільного стану не має можливості зареєструвати народження дитини у відповідності до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року. Визнання судом факту народження дитини наддасть право проведення державної реєстрації народження в державних органах на території України, яка контролюється українською владою. З викладеного вбачається, що рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що заявниця не має можливості надати документи, необхідні для проведення державної реєстрації народження дитини, з метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявниця та її дитина, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог щодо встановлення факту народження її дитини, оскільки реєстрація народження дитини не можлива без відповідного рішення суду, а тому заявлені вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Однак вимоги заявниці підлягають задоволенню частково, оскільки суд встановлює лише факт народження дитини певної статі у певної особи. Ім`я ж дитини встановлюється відповідно до\~ст. 28 ЦК України.\~Саме право\~батьків за\~їх згодою\~визначити ім`я\~дитини при\~реєстрації її\~народження в\~органах РАЦС\~відповідно до\~ст.145-147 СК України\~та Правил державної реєстрації актів цивільного стану в України, згідно з якими з рішення суду зазначаються в акті про народження лише дані про дату і місце народження дитини. Згідно з ч.1\~ст. 135 СК України\~при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до п.8 ч.1ст.430\~ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про\~встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial