Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом в обґрунтування якого зазначила, що з 15 лютого 1979 року вона працювала на ВАТ «Свердловський машинобудівний завод». Наказом від 31.05.2013 року № 1218к була звільнена за ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. На час звільнення вона працювала на посаді асистент керівника. Після звільнення з роботи позивачу була видана лише трудова книжка. Розрахуватися з нею по заборгованості пообіцяли протягом місяця, але це не було зроблено. Так, позивачу не було сплачено: заробітну плату за травень 2013 року, не нараховано та не сплачено одноразову грошову виплату та частку компенсації за невикористання відпустки. Оскільки, охорона заводу більше позивача не допускала до адміністрації заводу, вона не мала можливості отримати довідку про заборгованість. На письмову заяву до відповідача про витребування необхідних документів з метою подальшого звернення до суду, відповідей позивач не отримувала. У зв'язку з тим, що відповідачем не були надані необхідні документи [PERSON] отримала форму ОК-7-з Пенсійного фонду України від 07.08.2013 року для нарахування заборгованості. Позивач вважає, для розрахунку середньоденної заробітної плати слід прийняти розрахунковий період з 01.06.2012 року по 01.06.2013 року. Використовуючи дані вищенаведеної довідки, позивач визначила, що розмір її середньомісячної заробітної плати становить 3656, 84 грн., що визначено за формулою: (заробітна плата за 12 місяців 43882,84 грн. поділена 12 місяців). Середньоденна заробітна плата позивачем визначена за формулою: (заробітна плата за 12 місяців 43882,84 грн. поділена на 251 (робочих днів за рік), що становить 174,83 грн. Заборгованість відповідача за несплачену заробітну плату за травень місяць 2013 року становить 2355, 35 грн.. Заборгованість відповідача згідно корінця нарахування за травень 2013 року за несплачену компенсацію за три роки не використаних днів щорічної відпустки складає 9083,03 грн. Заборгованість відповідача за одноразову грошову виплату складає 10664,63 грн., яка розрахована за формулою (середньоденна зар. плата 174,83 х 61 робочих дні за останні три місяці = 10664,63 грн.) Заборгованість відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні складає 14510,89 грн., яка розрахована за формулою (174,83 грн. середньоденна зар. плата за рік х 83 робочих днів з часу звільнення=14510,89 грн.). Протягом судового розгляду Позивач уточнила заявлені позовні вимоги і остаточно зазначила, що відповідач має перед нею заборгованість із заробітної плати за травень 2013 року в сумі 2910 грн., компенсації за невикористану відпустку в сумі 9083, 03 грн., одноразову грошову виплату в сумі 8730 грн., середній заробіток по день постановлення рішення. Крім того, позивач зазначає, що у зв'язку з несвоєчасною виплатою їй заробітної плати відповідач повинен нести відповідальність та відшкодувати їй моральну шкоду за страждання, які вона відчувала під час життя без коштів після виходу на пенсію. Моральну шкоду необхідно відшкодувати також за те приниження, яке [PERSON] відчувала, коли її не допускали до керівництва заводу для отримання необхідних документів щодо отримання довідки про заборгованість. Враховуючи викладене позивач оцінює моральну шкоду в 10000 грн. Позивач та її представник у судовому засіданні підтвердили обставини, викладені в позові, та наполягали на задоволенні позовних вимог. У судове засідання представник відповідача не з'явилась, однак раніше надала суду заперечення проти позову у яких зазначила, що сума заборгованості за травень 2013 року становить 2355 грн. 35 коп.. Крім того, позивач не користувалась своїм правом на надання щорічної відпустки за власним бажанням, маючи за мету отримання з підприємства грошових сум. Вважає, що немає жодних підстав для стягнення з відповідача одноразової грошової допомоги, середнього заробітку за час затримки та компенсації за моральну шкоду. Згідно ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням того, що судом причини неявки представника відповідача у судові засідання визнані неповажними, а також того, що позивач не заперечує проти винесення заочного рішення, суд вбачає підстави для ухвалення заочного рішення. Суд, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до приписів ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 15.02.1979 року по 31.05.2013 року, звільнившись на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку із виходом на пенсію, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.7-8). Згідно відомостей Управління Пенсійного фонду України в м. Свердловськ (а.с.9) позивачу в березні 2013 року нарахована заробітна плати в сумі 2425 грн., в квітні 2013 року 2910 грн. Судом встановлено, що на підприємстві ВАТ «Свердловський машинобудівний завод» існує Колективний договір між адміністрацією заводу, представником власника і профспілковою організацією, як законним представником найманих працівників. Розділом 8 п.п. 6, 7 Колективного договору встановлено, що при звільненні працівника, у зв'язку із виходом на пенсію, виплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи у галузі та середнього заробітку, а саме для жінок, які пропрацювали понад 17,5 років у розмірі трьох місячних заробітків. (а.с.10-11, 61). Аналогічна норма міститься в п. 12.15 Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості (далі - Галузева Угода), відповідно до якого працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності, при першому його звільненні з підприємства, сплачується одноразова допомога, розмір якого залежить від стажу роботи у галузі та середнього заробітку, але не менше: для жінок, які пропрацювали понад 17,5 років у розмірі трьох місячних заробітків. Пунктом 3.1. Галузевої Угоди встановлено, що її положення поширюються на працівників, що працюють на умовах найму на підприємствах, в об'єднаннях, компаніях, товариствах, організаціях і установах вугільної промисловості (видобувних, перероблювальних, шахтовуглебудівельних, вугільного машинобудування, ДВГРС, реструктуризації підприємств галузі, вуглегеології, галузевої науки, інших підприємствах виробничої та соціальної інфраструктури галузі), що належать до сфери управління Мінвуглепрому України та інших підприємств галузі, у тому числі і ті, що знаходяться у процедурі банкрутства згідно з Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", незалежно від форм власності та господарювання (далі - Підприємство), на учнів, що навчаються в галузевій системі підготовки і перепідготовки кадрів, а також на непрацюючих членів профспілок - інвалідів і пенсіонерів галузі, безробітних, звільнених з підприємств галузі. Пункт 3.2. Галузевої Угоди передбачає, що її положення є обов'язковими до застосування при укладанні угод, колективних договорів і індивідуальних трудових договорів для всіх підприємств, що перебувають у сфері дії сторін, незалежно від форм власності та господарювання, а також під час розгляду трудових спорів. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] пропрацювала у відповідача більше 17,5 років, звільнилася у зв'язку з виходом на пенсію, у зв'язку із чим, на підставі положень Галузевої Угоди, Колективного договору підприємства, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення з відповідача одноразової допомоги на користь позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд враховує, що відповідно до заяви про звільнення позивача (а.с.17) нею було висунуто вимогу щодо виплати їй одноразової допомоги на підставі п. 6 розділу 8 Колективного договору, яка відповідачем залишена без задоволення, хоча при опрацьовуванні заяви, внизу в лівому кутку зазначено, що «стаж работи в отраслі 37 років. На заводе работает с 15.02.1979 г.» (а.с.103). Суду надано витяг з положення щодо планування і утворення фонду оплати праці ВАТ «Свердловський машинобудівний завод» (а.с.104), відповідно до п.п. 1.2-1.3 якого визначено, що заохочувальні та компенсаційні виплати, які входять до фонду додаткової оплати праці, визначаються на підставі Положення і Колективного договору, які діють на заводі в межах наявних фінансових коштів. Поряд із цим суду не надано будь-яких доказів, які б вказували на відсутність фінансових коштів на підприємстві для здійснення заохочувальних та компенсаційних виплат згідно умов Колективного договору. Посилання представника відповідача на втрату Колективним договором чинності, у зв'язку із зміною власника, судом не приймається до уваги оскільки положення п. 12.15 Галузевої Угоди розповсюджуються на відповідача відповідно до приписів ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» та підлягають виконанню навіть підприємствами, що знаходяться у процедурі банкрутства згідно з Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», як це визначено у п. 3.1 Галузевої Угоди. При визначенні розміру середньомісячного заробітку судом враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Суд вважає необхідним, у зв'язку з невиконанням відповідачем ухвали суду про надання довідки про середній заробіток позивача, прийняти для обчислення на підставі Порядку нараховану позивачу відповідачем заробітну плату виходячи з відомостей Управління Пенсійного Фонду України в м. Свердловську (а.с.9) за два повних відпрацьованих місяці в 2013 році, а саме в березні 2013 року нарахована заробітна плата в сумі 2425 грн., в квітні 2013 року 2910 грн. Таким чином, середньомісячний заробіток складає: 2667,50 грн. (2425 грн. + 2910 грн.) / 2 місяці = 2667,50 грн.), у зв'язку із чим одноразова допомога, яка повинна бути сплачена позивачу відповідачем складає: 8002,50 грн. ( 2667,50 грн. х 3 = 8002,50 грн.). Середньоденний заробіток позивача складає: (2425 грн. + 2910 грн.) / 42 робочий день за березень та квітень 2013 року = 127,02 грн. [PERSON] була звільнена з ВАТ «Свердловський машинобудівний завод» 31.05.2013 року, тобто на день постановлення рішення суду час затримки виплати належний працівнику сум становить 204 днів. При цьому суд при розрахунку кількості робочих днів керується листом Міністерства праці та соціальної політики України від 21.08.2012 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» та від 04.09.2013 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік». Таким чином середній заробіток за час затримки виплати становить 127,02 грн. х 204 робочих дня = 25912,08 грн. При вирішенні питання про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, суд виходить з того, що у судовому засіданні сторонами визнано ту обставину, що 31.05.2013 року відповідачем з позивачем не проведено остаточний розрахунок по заборгованості з виплати заробітної плати та щодо сплати компенсації за невикористану відпустку (а.с.47). Дана обставина також підтверджується випискою по картковому рахунку позивача (а.с.51). Таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача також не сплачену заробітну плату за травень 2013 року та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 11993 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗУпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31.03.1995 року із змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно врахувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗУпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди частково, в сумі 1000 грн., суд виходить з того, що в результаті неправомірних дій відповідача, позивач тривалий час не мала змоги отримати належні їй гроші, вона була змушена вживати заходи щодо відновлення своїх порушених трудових прав, вона знаходилась у скрутному фінансовому положенні і все це призвело до її моральних страждань. Крім цього у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial