Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом 22.11.2016 року, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 22.01.2011 року станом на 31.10.2016 року в розмірі 41 732,07 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 4877,45 грн., по процентам за користування кредитом 31 492,00 грн., за пенею та комісією 2899,19 грн., штрафів 500 грн. фіксована частина, 1 963,43 грн. процентна складова; стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1378 грн. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 22.01.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості (відповідно 3% на місяць) з кінцевим терміном повернення по строку дії картки. Свої зобовязання банк виконав, натомість відповідач покладені на неї обовязки належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 31.10.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 41\~732,07 грн., яку представник позивача просив суд стягнути з позичальника в примусовому порядку. Ухвалою суду від 24.02.2017 року скасовано заочне рішення суду від 24.02.2017 року, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с.69). Представник позивача в судове засідання не зявився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. В судове засідання відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не зявились, однак остання подала клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Згідно позиції, викладеної в письмових запереченнях проти позову та доповненнях до них (а.с.62-63, 96-97), позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам, комісії та пені, а також штрафам не визнали, вважаючи їх незаконними та просили в їх задоволенні відмовити. Свою позицію по справі представник відповідача [PERSON] мотивувала тим, що заборгованість по процентам за користування кредитом є явно завищеною, а саме виходячи із зазначених в наданому банком розрахунку ставок процентів за користування кредитом 36%, з 01.01.2013 року 30%, з 01.09.2014 року 34,8 %, з 01.04.2015 року 43,2 % розмір заборгованості, на її думку, має становити 5052,22 грн. (відповідні розрахунки нею наведено), в той час як фактично банком заявлено 31\~492,00 грн. Вважає, що банком неправомірно до заявленого розміру заборгованості по процентам за користування кредитом включено неустойку відповідно в розмірі 26\~439,78 грн., однак пеню чи штраф не зрозуміло. Таку неустойку представник відповідача просила суд зменшити з огляду на скрутне матеріальне становище [PERSON], перебування на її утриманні малолітньої дитини. Також вважала неправомірним підвищення банком процентної ставки за користування кредитом без повідомлення про це позичальника та погодження з [PERSON] всупереч ч.4 ст.1056-1 ЦК України як поштовою кореспонденцією, так і на офіційному інтернет-порталі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Крім того вказувала, що банком нараховано пеню поза межами строку позовної давності, у звязку з чим подала відповідну заяву про застосування позовної давності до цих вимог (а.с.66). Вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією та пенею також вважала неправомірними оскільки, на її думку, сумарне їх нарахування в силу різної їх правової сутності не ґрунтується на умовах договору та положеннях діючого законодавства України. Підстав для одночасного стягнення штрафу та пені не вбачала, розцінюючи такі вимоги банку як покладення на позичальника подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Суд,\~ враховуючи позицію сторін по справі, дослідивши\~ письмові докази, надавши їм оцінку в сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.01.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНК» за № 1511060300193785297, яка по своїй суті є договором приєднання в розумінні ч.1 ст. 634 ЦК України (а.с.6, 8-31). Відповідач погодилася з тим, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлена і погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, що засвідчила своїм підписом в заяві (а.с.6, 108-109). Оскільки відповідачем ці обставини не оспорюються, суд розцінює їх як свідчення укладення між сторонами 22.01.2011 року договору про надання банківських послуг на діючих на той момент умовах. Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.7), [PERSON] отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в кінцево визначеному розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування ним в розмірі 36 % річних (за базовою ставкою 3 % в місяць). Крім того, за користування кредитом позичальник сплачує банку проценти за пільговою ставкою 0,01% річних в межах пільгового періоду до 30 днів за кожною платіжною операцією, за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, що визначено п.2.1.1.12.2 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.29) та в графі «Пільговий період» Довідки про умови кредитування (а.с.7). Проценти нараховуються із розрахунку 360 днів/рік (п.2.1.1.12.6, а.с.29-зворот). Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним\~ договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти. В силу ст.ст.525,526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Банк свої зобов'язання за кредитним договором від 22.01.2011 року виконав належним чином, надавши [PERSON] кредит в обумовленому розмірі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати їх повернення. Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено обовязок позичальника погашати заборгованість по кредиту, процентам за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах , передбачених договором (а.с.26-зворот). Однак, у звязку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] своїх кредитно-договірних зобовязань перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 31.10.2016 року в розмірі 41 732,07 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом 4877,45 грн., по процентам за користування кредитом 31 492,00 грн., за пенею та комісією 2899,19 грн., штрафів 500 грн. фіксована частина, 1 963,43 грн. процентна складова, в підтвердження чому надано розрахунок заборгованості (а.с.3-5). Не визнаючи вимоги в частині нарахування заборгованості по процентам за користування кредитом, представник відповідача [PERSON] посилалася на нарахування їх за завищеною процентною ставкою та її підвищення в односторонньому порядку в порушення ст.1056-1 ЦК України, яка це забороняє. Перевіряючи доводи представника відповідача на їх обґрунтованість та допустимість суд виходить з наступного. Відповідно до ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як слідує зі ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. За змістом ч.1 ст.651, ч.3 ст.653 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору зобовязання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. Так, згідно з п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема в виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення клієнта (а.с.13-зворот). Аналогічні вимоги містять Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168. Таким чином, у разі підвищення банком процентної ставки, зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки та дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора. Внесення відомостей щодо умов кредитування клієнтів, здійснених змін та всіх проведених фінансових операцій до програмного комплексу Банку є вимогою Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254. В розумінні п.п.2.1.1, 5.1, 5.4, 5.6 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 року №566 виписки з особових рахунків клієнтів банку є підтвердженням виконаних операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Із наданої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виписки по особовому рахунку позичальника [PERSON] (а.с.111-123) слідує, що остання дійсно 22.01.2011 року отримала кредитну картку із встановленим кредитним лімітом в розмірі 4000 грн., якою постійно користувалась, здійснюючи періодичне повернення кредитної заборгованості шляхом поповнення картки. Починаючи з 31.10.2011 року відповідач допускала користування кредитом за межами ліміту шляхом овердрафту 31.10.2011 року, 31.05.2012 року, 31.07.2012 року, 31.08.2012 року, 30.09.2012 року, 31.10.2012 року, 31.03.2013 року, 30.04.2013 року, 31.01.2014 року, 30.06.2014 року, не здійснюючи своєчасне погашення такої заборгованості, за що їй нараховувались проценти. При цьому, враховуючи, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснював як збільшення, так і зменшення процентної ставки за користування кредитом із відображенням таких дій по особовому рахунку позичальника із відповідним нарахуванням боргових зобовязань, які [PERSON] періодично погашала, що продовжує здійснювати і на момент ухвалення судом рішення (що підтвердження безпосередньо вказаною випискою з особового рахунку, а.с.123), тому суд приходить до висновку, що такі дії відповідача є свідченням висловлення згоди із змінами в умовах кредитування з боку банку, здійсненими в односторонньому порядку відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Крім того, відповідно до ст..11 ЦПК України суд не вправі виходити за межі позовних вимог, що суперечитиме принципу диспозитивності, а саме в стягненні процентів за користування кредитом за ставкою 36% за період, коли банк їх нараховував за ставкою 30%, односторонньо зменшивши її, що відповідало інтересам позичальника. Враховуючи, що умови кредитного договору, які регламентують порядок внесення банком змін до кредитного договору в односторонньому порядку, [PERSON] не оспорювала, відповідних вимог про їх недійсність в рамках даної справи шляхом предявлення зустрічного позову не заявляла, доказів зворотного суду не надала, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позивачем розміру процентів за користування кредитом в сумі 31 492,00 грн., у звязку з чим позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Згідно з п.2.1.1.12.6.4 Умов та правил (а.с.29-зворот), у випадку непогашення суми прострочення кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії), овердрафт або його частина понад 210 днів повністю, кредит (овердрафт) вважається простроченим та нараховується з дати переведення кредиту (овердрафту) в статус боргових зобовязань. На залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню в розмірі, встановленому п.2.1.1.12.6.1 дійсних Умов. Відтак, посилання представника відповідача на включення до розрахунку процентів за користування кредитом неустойки в сумі 26\~586,31 грн. суд оцінює критично з огляду на їх невідповідність дійсним обставинам, оскільки нею залишено поза увагою, що в розрахунок заборгованості по процентам ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» включено нарахування процентів як на поточну заборгованість, так і прострочену не тільки по кредиту, а й овердрафту відповідно до п.2.1.1.12.6.4 Умов та правил, що відображено в розрахунку заборгованості (а.с.3-5), який в цій частині відповідно до ст.ст.58,59 ЦПК України суд визнає належним та допустимим доказом. Посилання представника відповідача на практику судів апеляційної та касаційної інстанції суд також залишає поза увагою з огляду на те, що за своїм характером, на відміну від висновків Верховного Суду України відповідно до ст.360-7 ЦПК України, вони не мають сили обовязковості для врахування іншими судами при вирішенні справ. Враховуючи, що заявлений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту відповідач та її представник не оспорювали, а його розмір з урахуванням овердрафту згідно наданих банком розрахунку та виписки є обґрунтованим, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині із стягненням з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за тілом кредиту станом на 31.10.2016 року в сумі 4877,45 грн. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по пені та комісії, нарахованих сумарно в розмірі 2899,19 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч.1\~ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, банк повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог банку. Згідно п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі із зазначенням переліку, розміру і бази розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Так, види комісії, передбачені Умовами кредитування (за зняття готівки, за отримання балансу на чек в банкоматах, за безготівковий розрахунок) в аспекті положень п.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту суд розцінює як додаткову плату за розрахунково-касове обслуговування при користуванні кредитними коштами, зняття яких автоматично здійснюється банком безпосередньо в момент видачі готівки шляхом списання з карткового рахунку. В той же час, ні Умовами кредитування та Правилами надання банківських послуг, ні в предявлених позивачем вимогах про стягнення комісії не конкретизовано сплату відповідачем комісії як супутньої послуги банку, що входить до сукупної вартості кредиту, не визначено її розмір, базу розрахунку, натомість будь-яких доказів стосовно тотожності даного платежу з «комісією», яку позивач предявляє в позові сумарно з пенею, суду не надано, а суд з власної ініціативи позбавлений можливості вирішувати незаявлену позивачем вимогу, зважаючи на положення ч.1 ст.11 ЦПК України. Втім суд вважає вагомими та доречними доводи представника відповідача щодо безпідставного та неправомірного нарахування заборгованості по пені сумарно з комісією, оскільки виходячи з природи комісії як складової частини основного зобовязання, що входить до сукупної вартості кредиту, а пені як штрафної санкції за порушення виконання зобовязань, вони не можуть нараховуватись разом, що суперечить їх правовій сутності та меті застосування в рамках кредитно-зобовязальних правовідносин, тому суд приходить до переконання, що включення позивачем до розрахунку заборгованості сумарно «комісії та пені» не ґрунтується на умовах кредитного договору та вимогах Закону і свідчить про існування неузгодженості між їх умовами та предявленими позивачем вимогами. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене та те, що в розрахунку заборгованості (а.с.3) в графі "Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)" розмір заборгованості визначено 2899,19 грн., натомість в частині розрахунку у визначенні загальних сум (а.с.5) вона вказана виключно як заборгованість по комісії без конкретизації її виду, що не узгоджується між собою та викликає у суду сумнів в достовірності та належності наданого позивачем розрахунку як доказу в обґрунтування цих вимог, тому суд вважає за необхідне в їх задоволенні відмовити. Підстав для зменшення пені за заявою представника відповідача відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України суд не вбачає з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Перевіряючи обґрунтованість заявлення вимог про стягнення штрафу, суд виходить з наступного. Імперативним приписом ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязання. Згідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не\~ повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом, що передбачено ч.1 ст.611 ЦК України. Виходячи зі змісту ст.ст.546, 548, 549 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою у формі штрафу або пені, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобовязання. Відповідно до п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с.27), у випадку порушення Клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, Клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій. Аналізом вказаного положення Умов та правил, які є складовою частиною договору, слідує, що штраф нараховується банком саме на момент виявлення факту прострочення заборгованості більш ніж на 30 днів. Враховуючи доведеність в ході судового розгляду факту неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором від 22.01.2011 року, допущення прострочення погашення кредиту понад 30 днів, зокрема, починаючи з 10.05.2014 року та виникнення у банку права на нарахування штрафу з 09.06.2014 року (тобто зі сплином 30 днів згідно п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг), суд приходить до висновку про правомірність нарахування позивачем штрафу. Позаяк, суд вважає за необхідне окремо зазначити, що нарахована позивачем сума штрафу за процентною складовою в розмірі 1963,43 грн. є завищеною, оскільки всупереч п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг нарахована не на суму заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій станом на момент виявлення допущеного позичальником порушення кредитних зобовязань (тобто станом на 09.06.2014 року), а на 30.10.2016 року виходячи з розрахунку: (4877,45+31\~492 + 2899,19) * 5%/100% = 1963 грн. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового (щомісячного) платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-20цс14, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Разом з тим, з огляду на те, що останнє погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором від 22.01.2011 року мало місце 09.05.2014 року згідно розрахунку заборгованості та виписки по особову рахунку (зарахування 08.05.2014 року, 09.05.2014 року) (а.с.4-зворот, 119), право на предявлення вимоги по стягненню штрафу у позивача виникло з 09.06.2014 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом 22.11.2016 року згідно вхідного штампу суду, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до предявлених ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, однак з огляду на характер нарахування неустойки у формі штрафу, який в розумінні п.2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг розраховується безпосередньо на момент виникнення прострочки в залежності від суми заборгованості, тому суд вважає за необхідне в його стягненні відмовити у звязку з пропуском 1-річного строку звернення до суду з вимогою про його стягнення та необґрунтованістю в частині нарахування за процентною складовою. Аналізуючи перелічені вище докази в їх сукупності, встановлення обставин неналежного виконання [PERSON] кредитно-договірних зобовязань, обґрунтованість розміру заявлених позивачем вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 22.01.2011 року станом на 31.10.2016 року за кредитом 4877,45 грн., по процентам за користування кредитом 31\~492,00 грн., суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 36\~349,45 грн. (з розрахунку: 4877,45 + 31\~492,00). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, згідно ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.39) пропорційно розміру задоволених вимог 87 %, що становить відповідно 1198,86 грн.

Outcome: partial