Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» у липні 2019 року звернувся до суду із позовом до відповідачів, просить: - у рахунок погашення заборгованості, яка виникла у позичальника ФОП [PERSON] за Кредитним договором №010- 2/07/1-995-07 від 11.09.2007 року у сумі 61 338 доларів США 28 центів, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: 2-кімнатну квартиру загальною площею - 53,9 кв.м., житловою площею 31,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - шляхом продажу його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Початкову ціну встановити на рівні не нижчому за ціни на цей вид майна (на підставі зовнішньої незалежної оцінки); -примусово висилити з житлового приміщення за вказаною адресою, з наданням іншого житлового приміщення з фонду житла для тимчасового проживання громадян України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , громадянку України [PERSON] ; - позбавити (визнати такими, що втратили право користування) вказаним житловим приміщенням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; -зобов`язати Харківську міську раду надати [PERSON] , [PERSON] , громадянину України [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в користування інше житлове приміщення з фонду житла для тимчасового проживання; Також просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору 7 684 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ФОП [PERSON] було укладено Кредитний договір №010-2/07/1-995-07, згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 30000 доларів США 00 центів строком до 03.08.2017, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі - 13% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. Всупереч вимогам п. 3.7 Кредитного договору Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредит, заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом. У зв`язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору, несплатою періодичних платежів погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами Банк був змушений звернутися з позовом до суду про стягнення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором. Відповідно до заочного рішення Ленінського райсуду м. Харкова від 08.06.2011 позовні вимоги Банку було задоволено, а саме: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитними договорами №010-2/07/1-995-07 від 11.09.2007 та №014/07-01-0787-08 від 09.10.2008 в розмірі 59 151,51 доларів США, що в перерахунку в національну валюту України (за курсом НБУ) складає 466 758 грн. 68 коп. Враховуючи те, що Позичальник не виконував заочне рішення Ленінського райсуду м. Харкова від 08.06.2011 та вимоги Банку щодо врегулювання Кредитної заборгованості, станом на 13.03.2019 заборгованість Позичальника перед Банком за Кредитним договором складає 61 338 доларів США 28 центів, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 1 616 849 грн. 64 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі - 27 506 доларів 33 центи, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 725 054 грн. 56 коп., в тому числі прострочена заборгованість за кредитом становить 27 506 доларів США 33 центи, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 725 054 грн. 56 коп.; заборгованість за відсотками у розмірі - 33 831 доларів США 95 центів, що еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку становить 891 795 грн. 08 коп., в тому числі прострочена заборгованість за відсотками складає 33 733 доларів США 98 центів, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку становить 889 212 грн. 63 коп. Відповідно до рішення Кредитора сума пені не стягується в рамках даного спору, однак продовжує нараховуватись, що не суперечить нормам чинного в Україні законодавства. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 11 вересня 2007 року між Банком (Іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено Договір іпотеки №010-2/07/1-995/1-07, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., зареєстрований в реєстрі за №4113. Так, відповідно до умов Договору іпотеки предмет іпотеки забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з умов Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. За таких умов, Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленого на умовах Договору іпотеки. Предметом іпотеки відповідно до п.1.2 Договору іпотеки є нерухоме майно, а саме 2-кімнатна квартира, загальною площею - 53,9 кв.м., житловою площею 31.0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцям на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданим Харківською квартири експлуатаційною частиною району та витягом з реєстрації права власності нерухоме майно №15866596, виданим Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до п.3.1.4 Договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцями зобов`язань за цим Договором, у тому числі якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до статті цього Договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переваж перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат пов`язаних з реалізацією Предмета іпотеки. Згідно з п.6.2 Договору іпотеки, Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов`язання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання боргового зобов`язання, який зазначено у кредитному договорі, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за Кредитним договором вони не будуть виконанні, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди, сум неустойки (пені, штрафних санкцій). 09 жовтня 2008 року між Банком (Іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено Додатковий договір №1 щодо змін скорочення визначення Іпотекодавців, виклавши частину другу преамбули договору в іншій редакції. Також, сторони досягли згоди викласти п.1.4 Договору іпотеки в іншій редакції та доповнили п.2.1 Договору іпотеки. Так у зв`язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору: несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, на адресу Іпотекодавців були направлені вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється будь-яким способом, передбаченим чинним законодавством України, у т.ч. і за рішенням суду (6.4 Договору іпотеки). Таким чином, право вибору способу задоволення вимог, встановлених умовами укладеного Договору іпотеки належить Іпотекодержателю (Банку). Відповідно до Довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова від 20.09.2018 в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки, зареєстровано: [PERSON] , 1955 року народження, [PERSON] , 1973 року народження., [PERSON] , 1975 року народження, [PERSON] , 1996 року народження [PERSON] , 2004 року народження., [PERSON] , 2013 року народження, [PERSON] , 1951 року народження. [PERSON] , 1996 року народження був зареєстрований 08.09.2010 року, [PERSON] , 2004 року народження, - [INFO] , [PERSON] , 2013 року народження, - [INFO] та [PERSON] , 1951 року народження, - 16.03.2018 року. Відповідно до Договору іпотеки, укладеного між Іпотекодавцями та АТ «Райффайзен Банк Аваль», передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб може проводитися лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Однак, іпотекодавці не звернулися до Банку щодо надання дозволу про реєстрацію інших осіб у предметі іпотеки. Отже, іпотекодержатель не надав своєї згоди на реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, тому реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно- правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинно відбутися на підставі рішення суду. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норми ст. 109 ЖК Української РСР. На момент укладання неповнолітні діти майнових прав щодо забезпечувальної Договором іпотеки квартири не мали і тому не вбачається перешкод для виселення їх разом з родичами. В силу невиконання надісланих Банком вимог відповідачі не звільнили добровільному порядку вищезазначену квартиру, у зв`язку з чим АТ «Райффайзен Банк Аваль» змушений звернутися за захистом свого порушеного права до суду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 09 липня 2019 року вказаний позов був залишений без руху. Після усунення позивачем недоліків ухвалою від 26 липня 2019 року було відкрито провадження у справі. 04 вересня 2019 року від представника відповідача Харківської міської ради надійшов відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог до Харківської міської ради, , посилаючись на відсутність можливості та обов`язку міської ради надавати житло відповідачам для виселення його за позовом банка кредитними зобов`язаннями. Так, Програмою економічного та соціального розвитку м. Харкова на 2019 рік, затвердженої рішенням 23 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 28.11.2018 №1286/18, кошти на формування фонду житла для надання громадянам, яких виселяють з житлового приміщення та на форсування фонду для тимчасового проживання або за рахунок місцевого бюджету м. Харкова не передбачено, тому і не ведеться облік громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання. Відповідачі не перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов у виконавчому комітеті міської ради. Позивачем не надано доказів того, що квартира [ADDRESS] дійсно є єдиним місцем проживання відповідачів і їх сукупний дохід недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. На даний час відсутня можливість та підстави надати відповідачем по справі в користування інше житлове приміщення з фонду житла для тимчасового проживанням у разі їх примусового виселення. Ухвалою від 27 листопада 2019 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, відзиву на позов не надали, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином за місцем проживання, однак судові повістки повернуті суду з відміткою поштового відділення «за спливом терміну зберігання». Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявник не виявив належної зацікавленості у розгляді його справи, що, зокрема, свідчить про те, що він протягом тривалого часу не звертався до суду за інформацією щодо стану розгляду його заяви. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини «Каракуця проти України». Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи наведені положення, згідно зі ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим постановити заочне рішення у справі. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - Пенцов В.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначив, що у разі задоволення позову будуть порушені права неповнолітніх дітей, які зареєстровані за вказаною адресою. Суд, вислухавши думку представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 11 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту, та ФОП [PERSON] було укладено Кредитний договір №010-2/07/1-995-07, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у сумі 30000 доларів США 00 центів строком до 03.08.2017, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі - 13% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. Відповідно до умов п. 3.1. Кредитного договору Кредитор надав Позичальнику Кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та сплати за користування. Надання кредитних коштів проводилося, згідно вимог п. 3.2. Кредитного договору, шляхом перерахування суми кредиту в безготівковій формі з позичкового рахунку з метою продажу на міжбанківському валютного ринку з подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту на поточний рахунок позичальника з можливою видачею готівки через касу Кредитора. Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. Проценти за користування кредитом нараховуються виходячи з розміру процентної ставки, встановленої цим Договором з дня перерахування коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту фактичного повернення (погашення) кредиту кредитору (в тому числі і за період прострочення погашення кредиту). Сторони встановили, що нарахування та сплата процентів за користування кредитом по Договору здійснюється за фактичне число календарних днів користування кредитом, виходячи з фактичної кількості календарних днів у місяці та році. При цьому, проценти за користування кредитом нараховується на залишок заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту (часткового надання кредиту), до дня повного погашення заборгованості за кредитом (день надання кредиту та день погашення заборгованості за кредитом вважається одним днем). Позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом на рахунок нарахованих процентів визначений в Кредитному договорі, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця шляхом перерахування Позичальником коштів платіжних доручень з поточного рахунку (п.3.6 Кредитного договору). Також, Позичальник відповідно до п.3.7 Кредитного договору зобов`язався здійснювати щомісяця повернення основної заборгованості за кредитом (позичкова заборгованість) та нарахованих процентів за користування кредитом шляхом сплати Кредитору щомісячної рівної суми ануїтетного платежу у строки, визначені графіком погашення кредитної заборгованості, починаючи з першого місяця користування кредитом та до моменту його повного погашення. Відповідно до п.7.3 Кредитного договору, Кредитор має право достроково вимагати погашення заборгованості Позичальника за кредитом, включаючи нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції у випадку невиконання Позичальником розділу 6 та/або п.3.9 Кредитного договору. Відповідно до п.4.6 Кредитного договору, Позичальник засвідчив, що всі ризики, пов`язані з істотною зміною обставин, з яких Позичальник виходив при укладанні цього Договору, договору застави, Позичальник приймає на себе. Відповідно до п. 9.1 Кредитний договір набуває чинності з дати його укладання та діє до часу повного погашення Позичальником заборгованості за цим Договором (позичкової заборгованості, процентів за користування кредитом, штрафів та пені, відшкодування витрат та збитків Кредитора). 20 січня 2009 року шляхом укладання Додаткової угоди №1, Сторони дійшли згоди змінити Графік погашення кредитної заборгованості до Кредитного договору №010-2/07/1-995-07 від 11.09.2007. Також, Сторони домовились, що подальше надання кредитних коштів за кредитним договором №010-2/07/1-995-07 від 11.09.2007, незважаючи на всі інші умови кредитного договору №010-2/07/1-995-07 від 11.09.2007 в частині обов`язків Кредитора щодо надання кредитних коштів Позичальнику та порядку такого надання призупиняється та може бути поновлене Кредитором на його власний розсуд відповідності до прийнятого уповноваженим органом Кредитора рішення. 06 листопада 2009 року Сторони вирішили викласти в іншій редакції п.2.1 Кредитного договору. Отже, з укладенням Кредитного договору та Додаткових угод до нього Позичальника виник обов`язок повернути Банку кредит та відсотки за Кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредити заборгованості. Проте, всупереч вимогам п. 3.7 Кредитного договору Позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснював щомісячно погашення кредит, заборгованості згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 11 вересня 2007 року між Банком (Іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено Договір іпотеки №010-2/07/1-995/1-07, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О., зареєстрований в реєстрі за №4113. Так, відповідно до умов Договору іпотеки предмет іпотеки забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з умов Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. За таких умов, Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленого на умовах Договору іпотеки. Отже, предметом іпотеки відповідно до п.1.2 Договору іпотеки є нерухоме майно, а саме 2-кімнатна квартира, загальною площею - 53,9 кв.м., житловою площею 31.0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить іпотекодавцям на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданим Харківською квартири експлуатаційною частиною району та витягом з реєстрації права власності нерухоме майно №15866596, виданим Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до п.3.1.4 Договору іпотеки у випадку невиконання іпотекодавцями зобов`язань за цим Договором, у тому числі якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до статті цього Договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переваж перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат пов`язаних з реалізацією Предмета іпотеки. Згідно з п.6.2 Договору іпотеки, Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов`язання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками штрафними санкціями, комісійною винагородою незалежно від настання строку виконання боргового зобов`язання, який зазначено у кредитному договорі, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за Кредитним договором вони не будуть виконанні, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту; або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів, комісійної винагороди, сум неустойки (пені, штрафних санкцій). 09 жовтня 2008 року між Банком (Іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено Додатковий договір №1 щодо змін скорочення визначення Іпотекодавців, виклавши частину другу преамбули договору в іншій редакції. Також, сторони досягли згоди викласти п.1.4 Договору іпотеки в іншій редакції та доповнили п.2.1 Договору іпотеки. Так у зв`язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору: несплатою періодичних платежів на погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, на адресу Іпотекодавців були направлені вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється будь-яким способом, передбаченим чинним законодавством України, у т.ч. і за рішенням суду (6.4 Договору іпотеки). На підставі Розділу 6. Договору іпотеки Договір іпотеки, у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», є договором про задоволення вимог Іпотекодержателя (Позивача). Право вибору способу задоволення вимог, встановлених умовами укладеного Договору іпотеки належить Іпотекодержателю (Банку). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08.06.2011 у цивільній справі №2-831/11 позовні вимоги Банку було задоволено, а саме: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитними договорами №010-2/07/1-995-07 від 11.09.2007 та №014/07-01-0787-08 від 09.10.2008 в розмірі 59 151,51 доларів США, що в перерахунку в національну валюту України (за курсом НБУ) складає 466 758 грн. 68 коп. Позивач направив на адресу позичальника - відповідачки [PERSON] . Вимогу № 114/5-147150 від 13 березня 2019 року про виконання грошових зобов`язань, погашення заборгованості, розмір якої станом на 13.03.2019 становив: 27 506, 33 доларів США- прострочений кредит, 33 831, 95 дол США- несплачені відсотки, та про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором, в якому запропоновував звільнити передане в іпотеку житлове приміщення за вказаною адресою. Позивач направив також на адресу відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , як законного представнику [PERSON] та [PERSON] Вимоги № 114/5-147152, 147153, 147151, 147154, 147155, 147157, 1471560 від 13 березня 2019 року про усунення порушення основного зобов`язання за кредитним договором, в якому запропоновував звільнити передане в іпотеку житлове приміщення за вказаною адресою протягом одного місяця.. Відповідно до Довідки з реєстру територіальної громади міста Харкова від 20.09.2018 у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки, зареєстровано такі особи: [PERSON] , 1955 року народження, [PERSON] , 1973 року народження, [PERSON] , 1975 року народження, [PERSON] , 1996 року народження, [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 2013 року народження, [PERSON] , 1951 року народження, [PERSON] , 1996 року народження - був зареєстрований 08.09.2010 року, [PERSON] , 2004 року народження, - [INFO] , [PERSON] , 2013 року народження., - 18.09.2013, та [PERSON] , 1951 року народження, - [INFO] . Відповідно до Договору іпотеки укладеного між Іпотекодавцями та АТ «Райффайзен Банк Аваль», передбачено право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб може проводитися лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Іпотекодавці не зверталися до Банку щодо надання дозволу про реєстрацію інших осіб у предметі іпотеки. Отже, іпотекодержатель не надав своєї згоди на реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки. Згідно з наданим розрахунком, заборгованість позичальника [PERSON] станом на 13.03.2019 перед Банком за Кредитним договором не погашена та складає 61 338 доларів США 28 центів, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 1 616 849 грн. 64 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі - 27 506 доларів 33 центи, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 725 054 грн. 56 коп., в тому числі прострочена заборгованість за кредитом становить 27 506 доларів США 33 центи, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 725 054 грн. 56 коп.; Заборгованість за відсотками у розмірі - 33 831 доларів США 95 центів, що еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку становить 891 795 грн. 08 коп., в тому числі прострочена заборгованість за відсотками складає 33 733 доларів США 98 центів, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку становить 889 212 грн. 63 коп. Відповідачі не звільнили в добровільному порядку вищезазначену квартиру. Частиною 1 ст.1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч.1 ст.575 ЦК іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст.1 закону «Про іпотеку» від 5.06.2003 №898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. За змістом ч.1 ст.575 ЦК та ст.1 закону «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим законом. Відповідно до ст.589 ЦК, ч.1 ст.33 закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього закону «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено законом «Про іпотеку». Згідно з ч.3 ст.33 закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону «Про іпотеку». Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах ВСУ від 18.03.2015 у справі №6-39цс15, від 2.09.2015 у справі №6-1049цс15, від 30.09.2015 у справі №6-1892цс15, від 21.12.2016 у справі №6-1731цс16. Встановлено, що квартиру, яка є предметом іпотеки, відповідачі придбали не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Так, згідно з п.1.1. кредитного договору кредитні кошти отримані Позичальником для придбання права довгострокової оренди на контейнер (магазин на ТЦ «Барабашово»). Отже, позовні вимоги в частині звернення на предмет іпотеки у в рахунок погашення заборгованості згідно з наведеним розрахунком є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог про виселення відповідачів, визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, суд зазначає наступне. Згідно з ч.2 ст.39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. У ч.1 ст.40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення та яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, є ст.109 ЖК УРСР. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч.2 ст.39 та/або ч.1 ст.40 закону «Про іпотеку», так і ч.2 ст.109 ЖК УРСР. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч.4 ст.109 ЖК УРСР). Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Стосовно позовної вимоги про виселення неповнолітніх дітей суд зазначає наступне. Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (п.1 ст.13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ст.12), Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.2). Згідно з Конституцією кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33). У ч.1 ст.3 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація -це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК). Згідно зі стст.150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ст. ст.17, 18 закону «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Статтею 405 ЦК визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вимоги як міжнародних актів, так і національного законодавства, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів, визнання їх такими , що втратили право користування квартирою, із урахуванням гарантій, передбачених частини другої статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із припиненням їх права користування спірною квартирою, належить відмовити. Відповідачі не перебувають на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов у виконавчому комітеті Харківської міської ради. За таких обставин підстави для задоволення вимог в частині зобов`язання Харківської міської ради надати житло відповідачам також є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому судовий збір у розмірі 7 684 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідачів на користь на позивача в розмірі по 1 280 грн. 67 коп. з кожного.

Outcome: partial