Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відпоідача [PERSON] в якому просила стягнути з останнього на свою користь суму основного боргу за договором позики у розмірі 44 422,00 доларів США, 3 % річних за користування коштами - 67 788,00 грн., інфляційних витрат - 233 295,82 грн та пеню за користування кредитними коштами у розмірі 735 644,06 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір на суму 9 989,20 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що в кінці травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з якого позивач передала відповідачу у строкове користування грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 77 822.00 доларів США. 27 квітня 2017 року відповідачем частково було погашено суму боргу в розмірі 33 400 доларів США. За домовленістю сторін залишок суми боргу у розмірі 44 422,00 доларів США відповідач мав повернути до 15 липня 2017 року. Однак станом на дату подачі позову, сума боргу не була погашена. Також, враховуючи те, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, тому з відповідача також підлягає стягненню 3 % річних та інфляційні втрати. Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. В своїх письмових поясненнях представник відповідача зазначив, що доказів укладення договору позики матеріали справи не містять. [PERSON] не укладав жодних правочинів та домовленостей. Також, представник відповідача заявив про строки позовної давності. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 27 червня 2019 року матеріали позовної заяви передано на розгляд за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року прийнято справу до свого провадження. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання. Також, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. 04 листопада 2019 року [PERSON] було подано до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року Заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Накладено арешт на 1/2 частини квартири по [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний код [NUMBER] , зареєстрованому за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року виправлено допущену описку у другому абзаці резолютивної частини ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 04 листопада 2019 року, а саме вважати вірним: «Накласти арешт на 1/2 частини будинку по [ADDRESS] », замість помилково зазначеного: «Накласти арешт на 1/2 частини квартири по [ADDRESS] ». 20 травня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі розпорядження №213 від 20 травня 2020 року, визначено головуючого суддю по справі Яровенко Н.О. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази та матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 77822 долара США. 27.04.2017 року [PERSON] власноручно написав розписку, в якій визнав факт отримання в борг суми в розмірі 77822 долари США та факт того, що станом на 27.04.2017 року він має заборгованість перед [PERSON] в сумі 44422 долара США, що підтверджується копією розписки від 27.04.2017 року, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.15), оригінал оглянутий судом в судовому засіданні. В силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, визначаючи характер правовідносин між сторонами та, беручи до уваги зміст розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, за яким обов`язок відповідача повернути позивачеві грошові кошти, зазначені в розписці. У матеріалах справи відсутні дані щодо виконання відповідачем обов`язку повернення коштів. Відповідно до аб.2 ч.1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Виходячи зі змісту розписки строк повернення позики не встановлений. 19.12.2018 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення боргу за договором позики, яка залишена [PERSON] без відповіді (а.с.76-77). В судовому засіданні представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності виходячи з наступного. Так, в тексті позовної заяви вказано, що в кінці травня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики строком на п`ять років, але письмовий договір не було укладено оскільки сторони мали приятельські відносини. Тому останнім місяцем звернення до суду з таким позовом є жовтень 2016. Звернувшись до суду із позовом 10.06.2019 року позивач пропустила строк позовної давності. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Так, з тексту розписки від 27.04.2017 року чітко вбачається, що відповідач визнає наявність боргових зобов`язань перед позивачем та чітко констатує факт наявності боргу в сумі 44 422 долари США на дату складання розписки. Дані дії відповідача суд розцінює як визнання боргу, що перериває перебіг позовної давності. В даному випадку позовна давність починає відліковуватись з 19.01.2019 року. В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання-ч.1 ст.625 ЦК України. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику(грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У своїй постанові Верховний Суд від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначив, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Отже до стягнення підлягає сума основного боргу в розмірі 44422 долари США. Що стосується стягнення 3% річних та відшкодування інфляційних витрат слід зазначити наступне. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з матеріалів цивільної справи, період прострочки зобов`язання за договором позики починається з 19.01.2019 року. Розглядаючи позов в межах заявлених вимог суд приходить до висновку, що 3% річних підлягають стягненню за період з 19.01.2019 року по 07.06.2019 року із розрахунку 28,36 грн. за один долар США. До стягнення підлягає сума в розмірі 14592 грн. 66 коп. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Що стосується стягнення пені в розмірі облікової ставки НБУ. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Суд враховує, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Як встановлено із матеріалів справи за виконання зобов`язання в самій розписці від 27.03.2017 року розмір пені не визначався. За викладених обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 735644 грн. 06 коп. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню сплачений під час подачі до суду судовий збір в розмірі 9989 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial