Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач звернулась з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що з 09.07.2005 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 21.08.2014 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. За час перебування у шлюбі з відповідачем було придбане наступне майно: -двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 55,30 кв.м, -автомобіль марки Вольксваген, модель Кадді, 2009 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] та інше майно побутового призначення. Вважає зазначене майно спільною сумісною власністю, так як воно придбане в період шлюбу. Так як квартира та автомобіль є неподільними речами, просить визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та на ? частину автомобіля Вольксваген, модель Кадді, 2009 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 119767 грн 50 коп за належну їй частку у праві власності на автомобіль за рахунок депозитних коштів, внесених відповідачем на рахунок суду. З приводу іншого майна, придбаного у шлюбі, спір відсутній. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково та подали зустрічний позов про поділ спільного майна, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] та автомобіль Вольксваген, модель Кадді, 2009 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] дійсно були придбані в період шлюбу з позивачем, але частково за їх спільні кошти, а частково - за кошти, позичені у його батька [PERSON] Так, квартира була придбана 23.12.2011 року за 679090 грн, що на день купівлі-продажу складало еквівалент 85000 доларів США. Крім того, відповідачем додатково було сплачено 34213 грн за надання консультативних послуг ТОВ «Агенство Арко Нерухомість». Таким чином, витрати, понесені на купівлю квартири, склали 713306 грн. З цієї суми 5000 доларів були зароблені відповідачем за кордоном у 2003 році до укладення шлюбу. В 2007 році, працюючи у Норвегії, він та позивач заробили 19000 євро, які надійшли на відкритий рахунок в Україні на ім`я відповідача та які він у 2010 році обміняв на 26000 доларів США. Зазначених коштів було недостатньо для придбання квартири, в зв`язку з чим 09.12.2011 року третя особа [PERSON], діючи з усної згоди позивача, позичив відповідачу грошові кошти в сумі 65000 доларів США для купівлі квартири. Грошові кошти були позичені [PERSON] в інтересах сім`ї на купівлю квартири, але в 2014 році шлюб між сторонами був розірваний, тому останній звернувся до Голосіївського районного суду м .Києва з позовом про стягнення з позивача та відповідача боргу за договором позики в сумі 65000 грн в солідарному порядку. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 06.11.2015 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено. 16.02.2016 року Апеляційний суд м.Києва ріщення Голосіївського районного суду м.Києва від 06.11.2015 року в частині позовної вимоги про солідарне стягнення боргу та судових витрат з [PERSON] скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про солідарне стягнення боргу за договором позики у розмірі 1489800 грн та судового збору в сумі 3654 грн відмовив. В іншій частині рішення суду залишене без змін. Таким чином, судом було встановлено, що грошові кошти в сумі 65000 доларів США є особисто власністю відповідача і обов'язок повернення вказаних коштів покладено на нього особисто. Обмінявши грошові кошти в сумі 65000 доларів США, позичені батьком, та 5000 доларів, зароблених ним до шлюбу, за курсом долара США, що станом на 23.12.2011 року становив 7,99 грн за 1 долар, відповідач отримав 559300 грн, які були сплачені за квартиру 23.12.2011 року. Крім того, на купівлю квартири були витрачені спільні кошти подружжя в сумі 119790 грн. Додатково відповідачем 23.12.2011 року було сплачено 34213 грн ТОВ «Агенство Арко Нерухомість» за надання інформаційно-консультативних послуг за договором № ПФ-376/11/2011-В. Таким чином, вартість квартири збільшилася за рахунок оплати послуг ріелторів та фактично склала 713306 грн. З урахуванням особистого вкладу відповідача у придбання квартири в сумі 559300 грн, його частка складає 78/100 частин спірної квартири, а спільна частка подружжя складає 22/100 частини квартири, враховуючи суму спільного вкладу у придбання квартири - 154003 грн. Після поділу квартири частка позивача буде складати 11/100 її частин, а частка відповідача - 89/100 частин. Оскільки частка позивача є незначною і не може бути виділена в натурі, а спільне користування квартирою є неможливе, просить на підставі ст.365 ЦК України припинити право власності позивача на 11/100 частин спірної квартири та присудити їй грошову компенсацію за належну їй частку в квартирі в сумі 132000 грн за рахунок внесених ним на депозит суду коштів. За ним просить визнати право власності на 89/100 частин спірної квартири та, у випадку припинення права власності позивача на належну їй частку та стягнення на її користь грошової компенсації, право власності на 11/100 частини спірної квартири. Крім того, поділу підлягає придбаний у шлюбі автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, державний номер [NUMBER]. На купівлю автомобіля було витрачено 112000 грн, що на день його придбання складало в еквіваленті 14000 доларів США. На день розгляду справи вартість автомобіля складає 195050 грн. Враховуючи, що частка кожного з подружжя становить ? частини спірного автомобіля та позивач не заперечує проти отримання грошової компенсації за належну їй частку, просить визнати за ним право власності на автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, державний номер [NUMBER], стягнувши з нього на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 97525 грн. Позивач та її представник позовні вимоги визнали частково. Вважають, що позивач має право на ? частину спірної квартири, так як вона придбана за спільні кошти подружжя. Так, в період з лютого по жовтень 2007 року вони заробили за кордоном 30000 доларів, які були вкладені в бізнес, відкритий відповідачем. В 2007 році 30000 доларів становили 18000 євроСаме за кошти, отримані від продажу велосипедів, була куплена в 2011 році квартира, а в 2012 році - автомобіль. Вона працювала викладачем у вищому навчальному закладі, старшим науковим співробітником у Національній бібліотеці, допомагала чоловіку у веденні бізнесу. Крім того, на придбання квартири її бабуся передала 5000 євро, які були отримані нею в якості компенсації за перебування у концтаборах Німеччини. Крім того, на їх з відповідачем весілля також були подаровані гроші, суми, яких вона не пам'ятає. Всі гроші, які були у розпорядженні сім`ї, на момент придбання квартири були переведені у 85000 доларів США. Про боргову розписку відповідача їй нічого не було відомо. Вважає, що при поділі майна суд має врахувати інтереси неповнолітньої дитини, яка проживає разом з нею. Проти отримання грошової компенсації за квартиру заперечує, проте не заперечує проти отримання грошової компенсацію за ? частину вартості автомобіля. Просить в задоволенні зустрічного позову відмовити, задовольнивши її позовні вимоги в повному обсязі. Представник третьої особи вважає, що задоволенню підлягають зустрічні позовні вимоги відповідача, враховуючи його особистий внесок у придбання спільної власності. Щодо позовних вимог позивача, то на його думку, вони задоволенню не підлягають. Суд, заслухавши сторони, їх представників та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що основний та зустрічний позови підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.07.2005 року (т.І а.с.6). Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] ( т.І а.с.7). Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 24.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано ( т.І а.с.8). 30.11.2011 року між відповідачем та ТОВ «Агенство Арко Нерухомість» було укладено договір про надання інформаційно-консультативних послуг № ПФ-376/11/2011-В, відповідно до якого агентство взяло на себе зобов'язання надати послуги замовнику по підбору і придбанню об'єкта нерухомості - двохкімнатної квартири загальною площею 55,3 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS], а відповідач взяв на себе зобов'язання оплатити вартість послуг на загальну суму 34213 грн в день підписання договору купівлі-проджажу квартири (т.2 а.с.72). 30.11.2011 року між відповідачем, [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, відповідно до якого було узгоджено вартість квартири в розмірі 85000 доларів США, що на дату підписання попереднього договору складало 684250 грн. За умовами договору відповідач попередньо передав продавцям гарантійну суму в розмірі 34213 грн (т.І а.с.71). З виписки по картковому рахунку відповідача через платіжну систему Великобританії BASS ( т.І а.с. 127, 230-232) вбачається, що відповідачем в 2003 році отримано на рахунок заробітну плату за роботу у Великобританії в сумі 4704, 39 фунтів стерлінгів. Сторонами визнається той факт, що у 2007 році вони спільно заробили за кордоном 19000 євро, які надійшли на відкритий в Україні на ім`я відповідача рахунок та які він обміняв у 2010 році на 26000 доларів США. Відповідно до ст.61 ч.1 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню. Сторонами також визнається, що в період шлюбу, а саме 28.08.2012 року ними придбано автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, державний номер [NUMBER] за 112000 грн, що на день придбання становило в еквіваленті 14000 доларів США. Право власності на автомобіль зареєстроване за відповідачем ( т.ІІ а.с.76). 09.12.2011 року відповідач позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 65000 доларів США без сплати процентів для покупки квартири, зобов'язавшись повернути позику у строк не пізніше семи днів за пред'явленням першої вимоги, що підтверджується копією розписки від 09.12.2011 року (т.І а.с.176). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.12.2011 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем, останній придбав квартиру [ADDRESS]. Згідно договору вартість квартири становить 679090 грн 50 коп, що за курсом НБУ станом на 23.12.2011 року становить 85000 доларів США (т.І а.с.11-16). В жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 06.11.2015 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 1489800 грн та судовий збір в сумі 3654 грн (т.ІІ а.с.14-21). Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 16.02.2016 року ріщення Голосіївського районного суду м.Києва від 06.11.2015 року в частині позовної вимоги про солідарне стягнення боргу та судових витрат з [PERSON] скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про солідарне стягнення боргу за договором позики у розмірі 1489800 грн та судового збору в сумі 3654 грн відмовлено. В іншій частині рішення суду залишене без змін. Скасовуючи рішення суду попередньої інстанції, Апеляційний суд зазначив, що [PERSON] не є стороною договору позики від 09.12.2011 року, згоду на укладення договору позики в будь-якій формі не надавала, а в суді пояснила, що про існування розписки дізналася лише тоді, коли виник судовий спір. Приймаючи відповідне рішення, Апеляційний суд виходив з того, що [PERSON] не надав належних і допустимих доказів того, що отримані [PERSON] за розпискою грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї позичальника. До того ж, розписка датована 09.12.2011 року, а квартира була придбана згідно договору-купівлі продажу 23.12.2011 року і при цьому відповідач [PERSON] давала письмову згоду на її придбання. Окрім того, відповідач [PERSON] зазначала, що не було спростовано, що їх сім`я працювала за кордоном і мала кошти для придбання квартири (т.ІІ а.с.22-27). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду м.Києва від 16.02.2016 року залишено в силі (т.ІІ а.с. 194-196). Згідно звіту №01/02/409 про оцінку ринкової вартості транспортного засобу від 17.06.2017 року, складеного ТОВ «АВТОПРЕСТИЖ ЦЕНТР» ринкова вартість автомобіля Volkswagen Caddy, реєстраційний номер [NUMBER] на дату оцінки складає 195050 грн (т.ІІ а.с.181-183). Відповідно до звіту про оцінку майна №170616-009 від 16.06.2017 року, складеного ТОВ «Київський інститут оціночної діяльності» ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1200000 грн (т.ІІ а.с. 185-198). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та статтями 365, 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 (т.ІІ а.с. 89-93) статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що в період шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] та автомобіль Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, державний номер [NUMBER]. Сторони не заперечували, що автомобіль Volkswagen Caddy, 2009 року випуску, державний номер [NUMBER] придбаний ними за спільні кошти. Погодились на поділ автомобіля шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на ? його частину. Позивач в судовому засіданні не заперечувала проти отримання грошової компенсації за належну їй ? частину автомобіля та визнання за відповідачем права власності на весь автомобіль, проте заперечувала проти оцінки вартості автомобіля, наданої відповідачем, вважаючи, що вартість автомобіля має бути оцінена на день пред'явлення позову, так як внаслідок використання автомобіля відповідачем в період розгляду справи автомобіль став дешевший у ціні. Судом було роз'яснено позивачу та її представнику право ставити питання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, проте позивач та її представник своїм правом не скористалися. Таким чином суд визначає вартість автомобіля на підставі звіту №01/02/409 про оцінку ринкової вартості транспортного засобу, наданого відповідачем, що станом на день розгляду справи становить 195050 грн. Щодо спірної квартири, то, вирішуючи питання про її поділ суд виходить з наданих відповідачем письмових доказів, що підтверджують як внесення спільних коштів подружжя, так і особистий внесок відповідача у придбання спільного майна. Так, судом встановлено, що на придбання квартири сторонами було витрачено 154003 грн (19000 євро, що в подальшому були переведені в 26000 доларів США) спільних коштів, які були зароблені ними в 2007 році за кордоном. Вказана суму пішла на оплату частини вартості квартири та на ріелторські послуги, що входять у вартість квартири. Враховуючи, що квартира придбана сторонами за 713306 грн, з`ясуванню в судовому засіданні підлягали обставини походження іншої частини коштів, що становить 559300 грн. Твердження позивача та її представника про те, що зазначена сума є спільними коштами сторін, що були отримані частково від бізнесу, який вів відповідач, частково подарована на весілля, а частково - її бабусею за рахунок компенсаційних виплат, не підтверджені жодними доказами. Крім того, з наданої відповідачем звітності вбачається, що з 2009 року по 2011 рік він, як приватний підприємець отримав прибуток, що складав 30% від валового доходу, зазначеного у звіті суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи- платника податку на загальну суму 82271 грн (т.І а.с.157-163, т.ІІ а.с.58,59). Тобто його місячний дохід в середньому складав 2285 грн (82271 грн : 3 роки : 12 місяців). Як видно з копії трудової книжки позивача, в період з 01.09.2007 року по 01.09.2012 року вона навчалася на очному відділенні Національного аграрного університету ( т.ІІ а.с.60-66). Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] її заробіток склав: у 2006 році 2332 грн, у 2007 році - 897 грн, у 2008 році - 6409 грн, у 2009 році - 2083 грн 50 коп, у 2010 році - 4397 грн 42 коп, у 2011 році - 25177 грн 26 коп (т.ІІ а.с. 131,132). Таким чином за шість років дохід позивача склав 41295 грн 54 коп. Суд вважає слушними та такими, що заслуговують на увагу доводи представника відповідача стосовно того, що зазначені суми доходів сторін впродовж 2006-2011 років витрачалися на проживання подружжя та утримання малолітнього сина, в звязку з чим не могли бути вкладені в купівлю квартири. Щодо доказів, наданих відповідачем, то суд вважає доведеним факт внесення відповідачем у придбання спірної квартири особистих коштів в сумі 70000 доларів США, з яких 5000 доларів США - кошти зароблені ним за кордоном до шлюбу. Факт наявності в розпорядженні сім`ї зазначених коштів на момент придбання квартири позивачем не спростовано. Інші 65000 доларів становлять кошти, позичені відповідачем у третьої особи [PERSON] для придбання спірної квартири. В судовому засіданні відповідач та його представник наполягали на тому, що кошти були позичені в інтересах сім`ї саме на придбання спірної квартири. Належність вказаних коштів подружжю вони намагались довести при розгляді справи про стягнення боргу за договором позики, разом з тим рішенням Апеляційного суду м.Києва обов'язок по поверненню суми позики покладено на відповідача, тим самим визнано, що кошти в сумі 65000 доларів не є об'єктом спільної сумісної власності сторін. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Факт отримання відповідачем від третьої особи грошових коштів в сумі 65000 доларів США на купівлю спірної квартири, підтверджується відповідною розпискою, що свідчить про укладення договору позики, який ніким не оспорений та на день розгляду справи є дійсним. Та обставина, що вказана сума коштів була отримана 09.12.2011 року, а квартира була придбана згідно договору-купівлі продажу 23.12.2011 року, не суперечить обставинам справи та не викликає у суда сумнівів стосовно того, що позичені кошти були витрачені саме на придбання спірної квартири, так як 30.11.2011 року відповідач уклав з продавцями квартири попередній договір, обумовивши ціну, за яку буде придбана квартира (85000 доларів, що на день підписання договору становило 684250 грн). При цьому продавцям було передано лише гарантійну суму в розмірі 34213 грн. Таким чином, кошти в розмірі 5000 доларів США, зароблені відповідачем до шлюбу та кошти в сумі 65000 доларів США, витрачені на придбання спірної квартири, сума яких за курсом НБУ України на момент її придбання становить 559300 грн, є особистими коштами відповідача. Отже, виходячи із вартості квартири 713306 грн та внесених відповідачем особистих коштів в сумі 559300 грн, частка відповідача становить 78/100 частин, а спільна частка сторін - 22/100 частини з урахуванням їх спільного внеску в сумі 154003 грн. Відповідно до ст.57 ч.1 п.3 СК України суд вважає за необхідне визнати 78/100 частин спірної квартири особистою приватною власністю відповідача. Інші 22/100 частини квартири є спільною власністю сторін та відповідно до ст.70 ч.1 СК України підлягають поділу між ними в рівних долях. Таким чином, після поділу частка позивача становитиме 11/100 частин квартири, а відповідача - 89/100 частин квартири. На день розгляду справи вартість спірної квартири згідно звіту про оцінку майна №170616-009 від 16.06.2017 року, складеного ТОВ «Київський інститут оціночної діяльності», становить 1200000 грн. 78/100 частин від вказаної суми становить 936000 грн, а 22/100 частини - 264000 грн. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживає один відповідач. Позивач та малолітній [PERSON] зареєстровані та проживають у будинку [ADDRESS] (т.ІІ а.с.173). З копії уточненої позовної заяви позивача про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини, поданій нею до Овруцького районного суду Житомирської області 27.01.2017 року вбачається, що будинок має чотири жилі кімнати, ванну, туалет, централізоване водопостачання, пічне та електричне опалення (т.ІІ а.с.163-170). Інтереси малолітнього [PERSON] [INFO] на день розгляду справи не можуть бути враховані судом, оскільки місце його проживання на даний час не визначено, а спір перебуває на розгляді в суді. Частка в розмірі 11/100 частин квартири, що належить позивачу, не може бути виділена в натурі. Так, згідно технічного паспорту на квартиру, виданого 01.12. 2011 року, вона складається з двох жилих кімнат площею 12,3 кв.м. та 17,4 кв.м, загальна житлова площа становить 29,70 кв.м. Таким чином, на частку позивача припадає лише 3,3 кв.м, і жодна з наявних у квартирі кімнат цій частці не відповідає. Таким чином частку позивача слід вважати незначною. Крім того, наявність конфліктів між позивачем та відповідачем, як колишнім подружжям, свідчить про те, що спільне користування і володіння квартирою є неможливим. 19.06.2017 року відповідачем було внесено на депозитний рахунок Голосіївського районного суду м. Києва грошові кошти у розмірі 132000 грн, що підтверджується квитанцією №279 від 19.06.2017 року ( т.ІІ а.с.147). Внесена сума відповідає дійсній вартості 11/100 частин квартири [ADDRESS], що належить позивачу. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст. 365 ЦК України припинити право власності позивача на 11/100 частин спірної квартири. При цьому суд враховує, що припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам позивача. Право власності на 11/100 частин квартири, що належали позивачу, суд визнає за відповідачем, стягнувши з останнього на користь позивача грошову компенсацію в сумі 132000 грн за належну їй частку за рахунок коштів, внесених відповідачем на депозит суду. Присуджуючи позивачу грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля (97525 грн) та 11/100 частин квартири (132000 грн), суд вважає за необхідне на підставі ст.88 ЦПК України стягнути з неї на користь держави недоплачену нею суму судового збору в розмірі 2051 грн (2295 грн 25 коп - 243 грн 60 коп). Враховуючи наведене та

Outcome: partial