Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивач 03 липня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-4). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2011 року із відповідача стягуються аліменти на користь позивача на утримання дитини - [PERSON] , у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн., щомісячно. 29 жовтня 2013 року дитині [PERSON] змінено прізвище на « [PERSON] ». На теперішній час розмір стягуваних аліментів у сумі 500,00 грн. є недостатнім для утримання дитини та її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. В жовтні 2013 року дитині поставлено діагноз «дитячий аутизм», у зв`язку із чим, витрати на лікування та утримання дитини значно зросли. Крім того, позивач понесла додаткові витрати на додаткове звернення до медичних центрів, проведенні реабілітаційних заходів, а також витрати на особливе харчування та навчання дитини. Відповідач додаткової матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому позивач вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому, просить суд збільшити розмір аліментів, які стягуються із відповідача на користь позивача, на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2011 року на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , та визначити стягнення у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а також, стягнути із відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання дитини періодично щомісяця в сумі 3000 грн. для оплати лікування; призначити стягнення збільшеного розміру аліментів починаючи з 08.07.2017 року; допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Ухвалою суду від 15 серпня 2018 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження по справі (а.с.28). 19 листопада 2018 року та 09.01.2019 року позивач безпосередньо сама та в особі свого представника за довіреністю - [PERSON] , в порядку ст.. 49 ЦПК України подавали суду заяви, у яких фактично просять змінити підстави позову. В ході розгляду справи судом не вирішено питання щодо прийняття вказаних вище заяв, у зв`язку із відсутністю від позивача та її представника будь-яких письмових клопотань, поданих в порядку передбаченому ст.. 174 ЦПК України, про прийняття заяви про зміну підстав позову. Учасники справи про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином відповідно до вимог ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивач в особі свого представника - [PERSON] , в судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила задовольнити. Відповідач в особі свого представника [PERSON] , в судовому засіданні проти вимог позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст судового рішення складено 25 липня 2019 року. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2011 року (а.с.7). Від шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с.8). 29 жовтня 2013 року дитині змінено прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.10). На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2011 року із [PERSON] , [INFO] , уродженця Російської федерації, Іркутської області, м. Брянськ на користь [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн., на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , починаючи з 09 лютого 2011 року і до повноліття дитини (а.с.6). Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. З жовтня 2013 року дитині встановлено діагноз дитячий аутизм, що вбачається із медичного висновку №42 від 02.10.2013 року (а.с.14). У зв`язку із хворобою дитини, позивачу призначено державну соціальну допомогу на дітей-інвалідів, починаючи із 24.10.2013 року до 02.06.2028 року (а.с.24). У період часу з жовтня 2018 року по травень 2019 року позивачем понесено додаткові витрати пов`язані із лікуванням дитини - [PERSON] , на загальну суму 28 282,00 грн., що підтверджується рахунками та товарними чеками (а.с.106-110,116-120). Суд зауважує, що надані позивачем чеки, ордер на проживання (а.с.96-105) в обґрунтування своїх вимог, суд не приймає до уваги як належні та допустимі докази, так як вони свідчать лише про здійснення покупок продуктів харчування, гігієни та одягу, так як із них неможливо встановити ким саме здійснено покупки та для кого. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працює в ТОВ «КРЕАТИВ КОМПАНІ УКРАЇНА» на посаді комірника, про що свідчить довідка про доходи (а.с.54). [PERSON] у свою чергу, працює в ТОВ «КОРСА» (ЄДРПОУ 33005110) починаючи з 25.04.2018 року на посаді головного бухгалтера (а.с.17,18). За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. У відповідності до ст. 27 Європейської конвенції про права дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до п.15, п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим,ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження", він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 - ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1 ) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2 ) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3 ) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 - 1 ) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4 ) інші обставини, що мають істотне значення. Суд зауважує, що вимога про збільшення розміру аліментів передбачає збільшення безпосередньо самого розміру стягуваних аліментів, які визначені у твердій грошовій сумі, у зв`язку із чим, вимога позову збільшити розмір аліментів, який визначений у твердій сумі в 500 грн. на стягнення ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку, фактично є вимогою про зміну способу стягнення аліментів. У свою чергу, позивачем не було заявлено відповідного клопотання про прийняття заяви про зміну підстав позову. Отже, відповідно до положень ст.. 13 ЦПК України, суд не може виходить за межі позовних вимог, а тому позовна вимога первісного позову про збільшення розміру аліментів не підлягає задоволенню, так як позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України №6-1489цс17 від 13 вересня 2017 року. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.18 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаченої ст.185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що хвороба дитини сторін є особливою обставиною, яка є підставою для стягнення додаткових витрат на дитину із відповідача. Виходячи із того, що в силу принципу рівності прав і обов`язків батьків щодо участі у додаткових витратах на дитину, у судовому засіданні доводи позивачки щодо фактично понесених нею витрат на лікування дитини, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення із відповідача суми додаткових витрат на дитину, що викликані хворобою в розмірі 1000,00 грн. щомісяця, починаючи з 03.07.2018 року, і до змін матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них, але не більш ніж до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із чим, із відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 704,88 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial