Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, Державний реєстратор Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Колективне підприємство «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання права власності, в якому просила суд Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 8758909 від 12.02.2015 року, внесений державним реєстратором Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області [PERSON] про реєстрацію права власності на 3/20 частини житлового будинку №46 по вул.Дзержинського (Успенській) в місті Павлограді Дніпропетровської області за [PERSON] на підставі дублікату договору купівлі-продажу серія та номер: 1-2489, виданий 08.07.2014 року, видавник: Перша Павлоградська державна нотарільна контора Дніпропетровської області, державний нотаріус [PERSON], на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19404390 від 17.02.2015 року та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 39/100 частини житлового будинку №46 по вул.Дзержинського (Успенській) в місті Павлограді Дніпропетровської області. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, суду пояснила, що 3/20 частини житлового будинку №46 по вул.Дзержинського (Успенській) в місті Павлограді Дніпропетровської області належать їй на підставі договору купівлі-продажу згідно договору купівлі продажу від 13 жовтня 1967 року. Іншу частку вона придбала разом зі своїм чоловіком [PERSON], вже перебуваючи в шлюбі та ця частка складала 21/100 частину, з яких 10/100 вона згодом подарувала своєму чоловікові в 1993 році. Після його смерті 10/100 успадкувала її донька [PERSON] (третя особа по справі). Третя особа [PERSON] суду пояснила, що їй належить 2/5 частини житлового будинку №46 по вул.Дзержинського (Успенській) в місті Павлограді Дніпропетровської на підставі договору дарування від 15 грудня 2000 року та 10/100 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 2010 року. Щодо позовних вимог [PERSON] висловила позицію узгоджену з відповідачем по справі. Представники Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, Колективного підприємства «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» - в судове засідання не зявились, суду надали заяви (кожен окремо) про розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено, що матір позивача [PERSON] - [PERSON] померла 04 серпня 2005 року. Після смерті матері відкрилася спадщина у вигляді 39/100 частини будинку №46 по вул. Дзержинського м. Павлоград, Дніпропетровської області. Після смерті [PERSON] Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №744/2018, свідоцтво про право на спадщину не видано (а.с.197). Як вбачається з листа Першої Павлоградської державної нотаріальної контори вих.№3941/02-14 від 21 вересня 2018 року (а.с. 16) видати свідоцтво про право на спадщину за законом 39/100 частини будинку №46 по вул. Дзержинського м. Павлоград, Дніпропетровської області [PERSON] не є можливим, оскільки розмір вже зареєстрованих часток в праві власності за співвласниками складає 76/100 частин. Судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу від 13 жовтня 1967 року [PERSON] придбала 3/20 частини жилого глиномазаного будинку, жилою площею 62,1 кв.м., який розташований за адресою м. Павлоград, вул. Дзержинського, 46 (а.с.25). 24 серпня 1968 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON], та змінила своє прізвище на [PERSON] (а.с.100, зв.). Згідно договору купівлі продажу від 21 листопада 1974 року [PERSON] купила 3/50 частини житлового будинку глиномазаного, житловою площею 56,4 кв.м., з відповідною частиною господарчих будівель, що знаходяться в м. Павлограді, вул. Дзержинського, 46 (а.с.27). Рішенням народного суду м. Павлограда Дніпропетровської області від 04 квітня 1977 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, визнано за [PERSON] право власності на 21/100 частину домоволодіння №46 по вул. Дзержинського м. Павлограда Дніпропетровської області (а.с.26). Частка в праві власності, яка належала [PERSON] в розмірі 21/100 складається з 3/20 частини та 3/50 частини домоволодіння №46 по вул. Дзержинського м. Павлограда Дніпропетровської області (3/20+3/50=(5*3)/100+(2*3)/100=21/100) \~\~15 листопада 1982 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та [PERSON] після розлучення присвоєно прізвище - [PERSON] (а.с.100). На підставі договору дарування від 01 червня 1993 року [PERSON] подарувала [PERSON] 10/100 частин домоволодіння №46 по вул. Дзержинського м. Павлограда Дніпропетровської області (а.с.28). Таким чином, [PERSON] на праві власності належить після вчинення дарування на користь [PERSON] 11/100 частин домоволодіння №46 по вул. Дзержинського м. Павлограда Дніпропетровської області. [PERSON] належить згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка №144847169) 2/5 частини житлового будинку №46 по вул.Дзержинського (Успенській) в місті Павлограді Дніпропетровської на підставі договору дарування від 15 грудня 2000 року (номер запису про право власності 6340032) та 10/100 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 2010 року (номер запису про право власності 6339967) (а.с. 22-24). Таким чином, загальний розмір належної [PERSON] частки в праві власності на домоволодіння №46 по вул. Дзержинського м. Павлограда Дніпропетровської області складає 50/100 (2/5+10/100=20*2/100+10/100= 50/100). Таким чином, при арифметичному додаванні розмірів часток в праві власності на домоволодіння №46 по вул. Дзержинського м. Павлограда Дніпропетровської області всіх співвласників, з урахуванням розміру частки, яку успадкувала [PERSON] складає 11/100 (що належать [PERSON]С.)+50/100 (що належать [PERSON]В.)+ 39/100 (які успадкувала [PERSON]М.)= 100/100=1. Встановлені обставини та розміри часток в праві власності підтверджуються також інформацією наданою КП «Павлорадське міжміське бюро технічної інвентаризації вих..№57 від 07 лютого 2019 року (а.с. 74-76) та копією рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №40554727 від 10 квітня 2018 року, наданого відповідачем по справі [PERSON] (а.с. 99). Згідно приписів ч. І ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Серед засад державної реєстрації прав відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зокрема є гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Відповідно до ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У відповідності до частини першої статті 18 Закону №1952-УІ державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Частиною другою вказаної статті передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року. Частиною 2 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що наявність в Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 листопада 2014 року (справа №21-357а14). Процедура ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначається «Порядком ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141. Так, пунктом 15 Порядку визначено, що після здійснення пошуку у Державному реєстрі прав відомостей державний реєстратор розглядає заяву (запит) та оформляє відповідне рішення, якому присвоюється індексний номер, фіксується дата та час його формування. Згідно пункту 16 Порядку на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор відкриває розділ Державного реєстру прав та вносить записи до Державного реєстру прав. У випадках, установлених законодавством, державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вносить записи до спеціального розділу Державного реєстру прав. Відповідно пункту 17 Порядку розділ Державного реєстру прав відкривається державним реєстратором на кожний окремий об'єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше. На підставі пункту 29 Порядку у випадках, передбачених законодавством, державний реєстратор вносить до записів Державного реєстру прав відомості про перенесення записів про нерухоме майно, про право власності та суб'єкта цього права, про інші речові права та суб'єкта цих прав, про обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта цих прав із розділів, які закриваються, або спеціального розділу Державного реєстру прав, інформаційних систем, у яких до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства здійснювалася державна реєстрація прав. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно із ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ст. 317, 319 ЦК України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону. Відповідно до вимог ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини, за свою діяльність держава відповідає перед людиною. Забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту З мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року N 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Враховуючи правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (№21-41а16) у справі за позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, скасування запису, в якій колегія суддів судової палати в адміністративних справах, судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК. Тобто в такого роду спорах позивачем фактично оскаржується правомірність набуття третіми особами права власності на нерухоме майно, яке на думку позивача належить йому на праві власності, а не фактичні адміністративно - управлінські функції державного реєстратора, який приймає рішення і проводить державну реєстрацію, а отже такий спір не має ознак адміністративного та підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. У постанові від 17 лютого 2015 року по справі №21-551а14 Верховний Суду України висловив правову позицію, яка полягає у тому, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки особи та такі права підтверджуються чи оформленні відповідним правовстановлюючим документом, подальше оспорювання іншою особою правомірності набуття фактичною чи юридичною особою права має вирішуватись у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право. Такого ж висновку Верховний Суд України дійшов у постановах від 24 лютого 2015 (справа №21-34а15), від 16 грудня 2014 року (справа №21-544а14) від 09 грудня 2014 року (справа №21-308а14), від 11 листопада 2014 року (справа №21-493аі4). Вказана правова позиція також підтверджена ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.03.2016 по справі К/800/44608/15. Відмова від права на звернення до суду є недійсною. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд не може прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 8758909 від 12.02.2015 року, внесеного державним реєстратором Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області [PERSON] про реєстрацію права власності на 3/20 частини житлового будинку №46 по вул.Дзержинського (Успенській) в місті Павлограді Дніпропетровської області за [PERSON] на підставі дублікату договору купівлі-продажу серія та номер: 1-2489, виданий 08.07.2014 року, видавник: Перша Павлоградська державна нотарільна контора Дніпропетровської області, державний нотаріус [PERSON], на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19404390 від 17.02.2015 року суперечить змісту правовстанолючих документів, на підставі яких у [PERSON] виникло право власності на її частку в нерухомому майні домоволодінні № №46 по вул.Дзержинського (Успенській) в місті Павлограді Дніпропетровської області. Таким чином, в цій частині позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Даючи оцінку вимогам [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 39/100 частин домоволодіння № №46 по вул.Дзержинського (Успенській) в місті Павлограді Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON], суд виходить з наступного. \~ Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. \~Відповідно до ч. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Оскільки судом встановлено, що перешкодою для видачі свідоцтва про право на спадщину на 39/100 частин домоволодіння № №46 по вул.Дзержинського (Успенській) в місті Павлограді Дніпропетровської області була наявна реєстрація права власності на 3/20 частини житлового будинку №46 по вул.Дзержинського (Успенській) в місті Павлограді Дніпропетровської області за [PERSON], та в цій частині суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, нотаріусом не прийнято рішення про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, - суд вважає, що вимога про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування є передчасною. Питання про судові витрати суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial