Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

В жовтні 2019 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по зарплаті, середнього заробітку, компенсації та моральної шкоди. В позові зазначив, що в період часу з 20.02.2019 року по 26.09.2019 року працював на ТОВ «СРЗ» після чого, її було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За цей період йому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, проте в день його звільнення з ним не було проведено повний та остаточний розрахунок. Відповідач не виплатив йому заборговану заробітну платню в сумі 21541,93 грн., але станом на 05.03.2020 року частково погасив заборгованість, залишок невиплаченої заробітної плати становить 14485,29 грн. Оскільки в день його звільнення Відповідач не провів з ним розрахунок всіх сум, які йому належали до виплати, тому порушення його трудових прав на повний розрахунок при звільненні триває з моменту звільнення з 26.09.2019р. по теперішній час у зв`язку із чим вважає, що повинен бути нарахований середній заробіток за весь період часу. Просив стягнути заборгованість в розмірі 14485,29 грн., середній заробіток за весь час затримки починаючи з 27.09.2019 року по день винесення рішення, відповідно до п.2 Порядку №100, а також компенсацію у зв`язку з порушенням строків виплати зарплати згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в розмірі 80,70 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Справа була розподілена протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 17.10.2019 р. на суддю Сараєва І.А. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2019 р. справу розподілено в провадження судді Шишиліна О.Г. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 грудня 2019 року відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Азовський судноремонтний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, компенсації у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, моральної шкоди та розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник відповідача, генеральний директор ТОВ «СРЗ» Турський О.В., надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на підприємстві ТОВ «СРЗ» виникли труднощі із дотриманням строків виплати заробітної плати з початку 2019 року з різних причин. Позивачу станом на 09.01.2020 була частково погашена заборгованість по заробітній платі, таким чином заборгованість по заробітній платі складає 14485,29 грн. В частині стягнення компенсації та моральної шкоди вважає позов необґрунтованим. Позивачем відповіді на відзив не подано, однак подано уточнену заяву в якій просив стягнути суму заборгованості по заробітній платі в розмірі14485,29 грн., середній заробіток за весь час затримки починаючи з 27.09.2019 р. по день ухвалення рішення, компенсацію у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 80,70 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про таке. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України - \~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. ст.\~115,\~116 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З трудової книжки вбачається, що наказом № 13 від 19.02.2019 р. [PERSON] прийнято до ТОВ «СРЗ» на посаду старший моторист. Наказом №302 від 26.09.2019 року був звільнений з підприємства за власним бажанням (а. с.6-7), про що також не заперечував Відповідач. Згідно з розрахунковим листом Товариства з обмеженою відповідальністю «Азовський судноремонтний завод» за вересень 2019 року [PERSON] не отримав заробітну плату у сумі 21541,93 грн. (а.с. 8). Згідно відзиву на позовну заяву відповідачем було частково погашена заборгованість, невиплаченою залишилась сума в розмірі 14485,29 грн. з якою погодився позивач. Про наявність заборгованості у вказаному розмірі також зазначено у довідці наданої відповідачем 18.03.2020 р. ( а.с. 44). Таким чином, суд приходить до висновку, що у позивача з ТОВ «Азовський судноремонтний завод» виникли трудові відносини, що підтверджується, зокрема, записами у трудовій книжці позивача,\~\~ тому з урахуванням визнання відповідачем заборгованості по заробітній платі перед відповідачем в сумі 14485,29 грн., зазначена заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Як вбачається з розрахункових листків [PERSON] та довідки про середню заробітну плату надану Відповідачем за липень 2019 р. нарахована заробітна плата 6595,83 грн., відпрацьованих 107 годин, за серпень 2019 р. нараховане заробітна платня 9364,51 грн., відпрацьованих 240 годин. Середньоденна заробітна плата позивача становить 532,01 грн. ( а. с. 25,26,55). Відповідно\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд вважає, що невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця ТОВ «СРЗ». В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, роз`яснено що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п.\~2,\~абз.\~б)\~п.4,\~п.5,\~п.8\~ПостановиКМ України від 8.02.1995 р. № 100, у випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Компенсація за невикористану відпустку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно \~ \~ \~ \~до \~ \~ \~ \~абз. \~ \~ \~ \~2 \~ \~ \~ \~п.8 \~ \~ \~ \~Порядку \~ \~ \~ \~обчислення \~ \~ \~ \~середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою\~Кабінету\~Міністрів\~України\~від\~08.02.1995р.№100\~після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). З наказів ТОВ «СРЗ» від 22.08.2019р. №238, від 05.09.2019р. №247, від 31.10.2019 р. №284, від 28.11.2019р. №306, від 30.12.2019 р. №331, від 30.01.2020 №35, від 27.02.2020 №61 на підприємстві встановлено режим неповного робочого тижня, а саме чотириденний тиждень тривалістю 32 годин (а.с. 33-39). Таким чином середньомісячне число робочих днів за графіком підприємства склало (16+16)/2=16 (згідно даних про графік робочих днів у січні, лютому 2020 року). Так середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяця склала 532,01 грн. із розрахунку 15960,34 грн. (сума заробітку, нарахована за останні повні два місяці, а саме липень, серпень)/30 днів (кількість відпрацьованих днів)( а.с. 55). Як зазначено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 січня 2014 р. у справі N 6-159цс13 моментом припинення правопорушення за ст. 117 КЗпП України, є день фактичного розрахунку. Стосовно визначення дати з якої повинно бути обраховано середній заробіток, суд виходить з того, що оскільки виплата середнього заробітку настає за умови невиплати з вини підприємства належних сум при звільненні, а такий факт був визнаний відповідачем та підтверджено відповідними довідками, то обрахування суми середнього заробітку проводиться з наступного дня після дня звільнення, тобто з 27.09.2019 року по день прийняття рішення, тобто по 23.03.2020 року включно. Час затримки розрахунку з 27 вересня 2019 р. по 23 березня 2020 р. включно складає за 5 місяців з жовтня 2019р. по березень 2020 р. включно Х 16 середня кількість робочих днів 80 Х 532,01грн.=42560,80 грн.; за 12 днів березня 2020 р. пропорційно середній кількості робочих днів на місяць\~12 календарних дні/31 календарних днів у березні місяці Х 16 середньомісячна кількість робочих днів 6 Х 532,01 грн. = 3192,06 грн. Загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 42560,80 грн. + 3192,06 грн. = 45752,86 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в межах позовних вимог. При цьому, вказаний розмір середнього заробітку визначений без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Щодо вимог про стягнення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 80,70 гривень, суд зазначає наступне. За статтею 1 Закону №\~2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Згадані вище статті 2,\~3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію,\~\~один і більше календарних місяців, дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації. Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення Закону №\~2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій. У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Використане у статті 3 Закону №\~2050-ІІІ та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації\~\~невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив у постанові від 11 липня 2017 року (справа №\~21-2003а16). За розрахунком суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати зробленим позивачем з яким погоджується суд, збитки від інфляції у серпні 2019 р. складає 41,37 грн., у вересні 2019 р.- 58,87 грн. Отже, сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з серпень, вересень 2019 року складає 100,24 гривень. Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Судом встановлено, що Відповідач впродовж декількох місяців не отримував заробітну плату в повному обсязі, не отримав її при звільненні та після звернення позивача із даним позовом. Таким чином, суд вважає, що діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода, оскільки було порушено право на вчасне отримання заробітної плати в повному обсязі. При цьому, суд відхиляє твердження представника відповідача щодо недоведеності завдання моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, зокрема, ураховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тому суд вважає справедливим визначити суму компенсації в розмірі 1000,00 гривень, а в цій частині позов задовольнити частково. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішення у справах про: 2) присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. З огляду на вказане, суд вважає за можливе та необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження позивачу виплати заробітної плати за один місяць. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіляючи судові витрати між сторонами, суд, виходячи з положень\~ст. 141 ЦПК України\~стягує з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 768,40 гривень за вимоги майнового характеру, які сплачені позивачем за стягнення моральної шкоди та середнього заробітку, а також стягує з відповідача на користь держави судовий збір за вимоги майнового характеру про стягнення заробітної плати за сплату якої позивач звільнений відповідно до\~Закону України\~"Про\~судовий збір" у розмірі 768,40 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial