Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

ТОВ інженерний центр «Енергомаш» звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив: витребувати у [PERSON] нежитлові приміщення № 1-14, площею 2099,7 кв.м в літ. «Ч-3», нежитлове приміщення антресолі № 283, площею 136,8 кв. м в літ. «Ч-3», нежитлові приміщення антресолі № 351, 352, 353 загальною площею 279,1 кв.м в літ. «ЗА-1», нежитлове приміщення № 284 площею 126,6 кв.м. в літ. «Ч-3», які розташовані за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог ТОВ Інженерний центр «Енергомаш» зазначив, що він здійснює свою діяльність у сфері енергетичного машинобудування. Позивач у 2011 році отримав кредит, уклавши з АТ «Укрексімбанк» Генеральну кредитну угоду на розвиток підприємства, на модернізацію виробництва. У 2016 році змінився склад засновників. На праві приватної власності позивачу належали нежитлові приміщення № 1-14 в літ. «Ч-3» площею 2099,7 кв.м., нежитлові приміщення антресолі № 351, № 352, № 353 загальною площею 279,1 кв.м. в літ. «ЗА-1», нежитлове приміщення 1-го поверху № 284 загальною площею 126,6 кв.м в літ. «Ч-3», нежитлове приміщення антресолі № 283 загальною площею 136,8 кв.м в літ. «Ч-3» що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Після того, як АТ «Укрексімбанк» звернувся до Господарського суду Харківської області з позовними заявами про стягнення заборгованості по кредитам, колишнім директором позивача [PERSON] 06.01.2015 року були укладені фіктивні договори між позивачем та ТОВ «Тімсен», відповідно до умов яких продані вищезазначені нежитлові приміщення. Зазначені договори посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Дєгтярьовою А.В. Позивачем, як платником податку на додану вартість, у зв'язку із відчуженням нерухомого майна у звітному періоді було сформоване податкове зобов'язання із ПДВ, однак сплачене до бюджету не було. Після несплати ПДВ, Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві було складено акт опису майна від 28.04.2015 року на підставі рішення заступника начальника Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 22.05.2014 року № 2693-25 про опис майна у податкову заставу платника податків ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш». Починаючи з травня 2014 року у позивача були проблеми фінансового характеру. Саме тому укладення угод 06.01.2015 року було направлено на уникнення стягнення в податкову заставу майна на ліквідне, нерухоме майно. Договори купівлі-продажу нерухомого майна були підписані [PERSON], який був директором позивача у період з 05.11.2013 року ро [INFO] року, тобто по день смерті. Станом на 06.01.2015 року єдиним учасником позивача було ТОВ «Будівельно-монтажне управління «Енергомаш» директором якого був [PERSON] Станом на 06.01.2015 року єдиним учасником ТОВ «Будівельно-монтажне управління «Енергомаш» було ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Енергомаш-проект» у статутному капіталі якого частка власності [PERSON] складала 50 %. Таким чином [PERSON] на момент відчуження об'єктів № 1-4 позивачем в особі його директора був одним із кінцевих бенефіціарних власників (контролерів) позивача. Станом на 06.01.2015 року єдиним учасником ТОВ «Тімсен» був [PERSON], який також був директором ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Енергомаш-проект». До сьогоднішнього часу ТОВ «Тімсен» не здійснено оплату позивачу за договорами купівлі-продажу від 06.01.2015 року. Крім того, за весь час перебування [PERSON] на посаді директора, останнім не було здійснено жодних дій по стягненню коштів за договорами купівлі-продажу. 17.10.2015 року на підставі ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.10.2015 року накладено арешт на об'єкти № 1-4, шляхом заборони відчуження, проведення будь-яких дій, в тому числі реєстраційних дій по їх відчуженню. 13.11.2015 року ТОВ «Тімсен» отримало дублікат договорів, на підставі яких нею придбавалися об'єкти № 1-4. 12.02.2016 року арешт було скасовано і вже 23.02.2016 року ТОВ «Тімсен» та [PERSON] було укладено чотири договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна. [PERSON] знаходився у трудових відносинах із позивачем з 01.02.2016 року, що підтверджується податковою звітністю про нараховану та виплачену заробітну плату, на роботу його приймав [PERSON] У той же час станом на 23.02.2016 року єдиним учасником ТОВ «Тімсен» був [PERSON] 25.03.2016 року [PERSON] уклав із [PERSON] договір позики на суму 2393824,00 грн., строком до 25.03.2026 року. 07.04.2016 року у забезпечення виконання зобов'язання за договором позики між [PERSON] та [PERSON] було оформлено договір іпотеки об'єкту № 1. Згідно інформації, що міститься у розділі 14 «Видатки та правочини» суб'єкта декларування декларації за 2016 рік дружини [PERSON] - [PERSON], яка займає посаду головного державного інспектора Східної ОДПІ м . Харкові ГУ ДФС у Харківській області, у суб'єкта декларування чи членів його сім'ї відсутні об'єкти для декларування в цьому розділі. Тобто, вказане є свідченням того, що договір позики, укладений 25.03.2016 році між [PERSON] та [PERSON] є фіктивним та гроші по ньому не передавались. Укладені спірні договори купівлі-продажу були спрямовані на ухилення від проведення розрахунків позивача з банком, крім того, [PERSON] цілеспрямовано були проведені заходи по зміні учасників позивача. Фігурування [PERSON] та [PERSON] у складі органів управління та керівників юридичних осіб позивача та ТОВ «Тімсен» є свідченням пов'язаності сторін договорів купівлі-продажу. До того ж останній набувач права власності на спірні об'єкти № 1-4 [PERSON] знаходився у трудових відносинах із позивачем. Позивач та ТОВ «Тімсен» не планували, що за спірними договорами купівлі-продажу буде здійснено оплату, що є свідченням того, що у сторін за відплатними угодами був відсутній намір створити наслідки, які передбачаються договорами купівлі-продажу, оскільки договори мали мету ухилення позивача від проведення розрахунків із банком та ухилення від податкового арешту майна підприємства. ТОВ ІЦ «Енергомаш» звернулося до Господарського суду м. Києва з позовними заявами про визнання цих договорів недійними та на даний час за всіма позовами ухваленні рішення. На протоколі загальних зборів позивача від 26.12.2014 року № 02/12 у якому міститься рішення про відчуження нерухомого майна проставлено лише печатку позивача у той час як єдиним учасником останнього станом на 26.12.2014 року було ТОВ «Будівельно-монтажне управління «Енергомаш». Печатка ТОВ «Будівельно-монтажне управління «Енергомаш» відсутня. Таким чином, слід зазначити, що загальні збори не проводилися, жодні рішення не приймалися. Колишній керівник позивача [PERSON], користуючись своїм становищем на підприємстві, здійснив відчуження нерухомого майна без відповідного рішення учасника позивача. Тобто, має місце вибуття витребуваного нерухомого майна не з волі позивача. Крім того за договорами купівлі-продажу укладеними між ТОВ «Тімсен» та [PERSON] оплату здійснено не було. Оскільки договори купівлі-продажу об'єктів № 1-4 від 06.01.2015 року визнані в судовому порядку недійсними покупець ТОВ «Тімсен» не набув на них права власності та не мав права володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеними об'єктами, тому наступний покупець [PERSON] відповідно не набув прав покупця та позивач має право на їх витребування. Представники позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові, позов просили задовольнити. Крім того зазначили, що Верховний Суд у своїх постановах від 07.12.2018 року та від 15.01.2019 року, якими відмовлено у задоволені позову ТОВ ІЦ «Енергомаш» про визнання договорів купівлі-продажу недійсними погодився в висновками судів попередніх інстанцій, що спірні договори мають ознаки фіктивності. Підставою для відмови у позові стало те, що позов про визнання недійсним договору, поданий позивачем, спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловживала. Отже Верховний Суд підтримав ТОВ ІЦ «Енергомаш», висловив позицію щодо фіктивності договорів. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, надав відзив на позов в якому зазначив, що позовна заява є необґрунтованою та позивачем не надані докази на підтвердження позовних вимог. Позивачем не надані спірні договори купівлі-продажу, не надано доказів та твердження позивача, що колишнім директором [PERSON] не приймались заходи щодо стягнення коштів за договорами купівлі-продажу. Не надана копія протоколу загальних зборів учасника позивача від 26.12.2014 року, де прийнято рішення про відчуження спірного нерухомого майна. Також не підтверджені доказами твердження позивача, що у Головному слідчому управлінні Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015220540002023 від 03.09.2015 року за фактами вчинення відносно ТОВ «Тімсен», ТОВ ІЦ «Енергомаш» і ТОВ «Завод енергетичного машинобудування» кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357 ч.1 ст. 388, ч.1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч.1 ст. 181 ч.4 ст. 190 КК України. У вказаному кримінальному провадженні ТОВ ІЦ «Енергомаш» має статус потерпілого. Як стверджує позивач в рамках зазначеного кримінального провадження йому стало достовірно відомо, що за договорами купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень не було здійснено оплату, однак доказів про це не надає. Позивач таким чином розголошує відомості досудового розслідування, що можливе лише за згодою слідчого або прокурора. Крім того, для суду є обов'язковими лише вирок, або ухвала про закриття кримінального провадження, які набрали законної сили. Посилання на укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 25.03.2016 року є необґрунтованими та передчасними. Уточнена позовна заява не містить доказів того, що [PERSON] була дружиною [PERSON] Також відсутнє посилання на діючу норму законодавства, яка зобов'язувала [PERSON] зазначати у декларації за 2016 рік відомості про договір позики, укладений 25.03.2016 року померлим [INFO] року [PERSON] На день подачі декларації [PERSON] вже не була дружиною [PERSON], оскільки останній помер [INFO] року. Як на підставу звернення до суду з віндикаційним позовом ТОВ ІЦ «Енергомаш» посилався на те, що судами визнані недійсними договори купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, однак на даний час постановами Верховного Суду два рішення судів про визнання договорів купівлі-продажу скасовані та позивачу відмовлено в задоволені позову, таким чином договори не можуть розцінюватися як фіктивні. Крім того відсутні ознаки фіктивності при укладенні договорів купівлі-продажу. Для застосування положень ч.1 ст. 388 ЦК України потрібно встановити факт, що спірне майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом перейшло у володіння особи, яка відчужила дане спірне майно за відплатним договором, не маючи права на його відчуження, добросовісному набувачу. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Спірні об'єкти були відчужені ТОВ ІЦ «Енергомаш» за відплатним договором ТОВ «Тімсен» за чинним рішенням загальних зборів товариства, договори посвідчені нотаріусом, рішення про відчуження спірних об'єктів було прийнято відповідно до встановлених законодавством процедур. Отже наявне пряме волевиявлення позивача, як власника майна, на відплатне відчуження спірного майна, що було фактично підтверджено діями їх повноважних осіб. [PERSON] придбав спірні об'єкти у ТОВ «Тімсен» за відплатними договорами, які посвідчені нотаріусом та є добросовісним набувачем, не знав і не міг знати про стверджену позивачем нібито відсутність у ТОВ «Тімсен» права на відчуження спірних нежитлових приміщень. Твердження позивача, що [PERSON] не сплатив грошові суми ТОВ «Тімсен» за договорами купівлі-продажу є безпідставними та не підтверджені доказами, у ТОВ «Тімсен» могли бути відкриті рахунки в інших банківських установах, куди могли бути зараховані кошти. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи ТОВ «Тімсен» в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, пояснень щодо позовних вимог суду не надав. Представник третьої особи Четвертої Харківської державної нотаріальної контори надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили ухвалити рішення на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус ХМНО Дегтярьова А.В. в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомила. Представником приватного нотаріуса була подана апеляційна скарга на ухвалу суду про зупинення провадження у справі та надавались документи, які були витребувані як докази ухвалою суду, пояснень щодо позовних вимог нотаріус суду не надавала. Ухвалою суду від 16.12.2016 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 16.12.2016 року вжито заходи забезпечення позову до вирішення спору по суті шляхом накладення заборони вчиняти дії по відчуженню: нежитлових приміщень №1-14 в літ. «Ч-3» загальною площею 2099,7 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 546517163101, що розташовані за адресою: [ADDRESS]; нежитлових приміщень антресолі №351, №352, №353, загальною площею 279,1 кв.м., в літ «3А-1», реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 546632663101, що розташовані за адресою: [ADDRESS]; нежитлового приміщення 1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв.м. в літ. «Ч-3», реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 546574863101, що розташоване за адресою: [ADDRESS]; нежитлового приміщення антресолі №283 загальною площею 136,8 кв.м. в літ «Ч-3», реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 546598563101, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 07.02.2017 року витребувано у Четвертої Харківської державної нотаріальної контори інформацію про осіб, які звернулися з заявою про прийняття спадщини після [PERSON], що помер [INFO] року. Ухвалою суду від 06.03.2017 року витребувано у приватного нотаріуса ХМНО Дєгтярьової Ангеліни Володимирівни: копію протоколу Загальних зборів учасників ТОВ Інженерний центр «Енергомаш» № 02/12 від 26.12.2014 року про прийняття рішення про продаж спірних об'єктів нерухомості; копію договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №1-14 в літ. «Ч-3» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою\~A.B. 06.01.2015 року, реєстровий №7; копію договору купівлі-продажу нежитлових приміщень антресолі №351, №352, №353, загальною площею 279,1 кв.м. в літ «3А-1», що розташовані за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою\~A.B. 06.01.2015 року, реєстровий №22; копію договору купівлі-продажу нежитлового приміщення 1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв.м. в літ. «Ч-3», що розташоване за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою\~A.B. 06.01.2015 року, реєстровий №12; копію договору купівлі-продажу нежитлового приміщення антресолі №283 загальною площею 136,8 кв.м. в літ «Ч-3», що розташоване за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою\~A.B. 06.01.2015, реєстровий №17; копію договору купівлі-продажу нежитлових приміщень №1-14 в літ. «Ч-3» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою\~A.B., 23.02.2016 року, серія та номер: 179; копію договору купівлі-продажу нежитлових приміщень антресолі №351, №352, №353, загальною площею 279,1 кв.м. в літ «3А-1», що розташовані за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою\~A.B. 23.02.2016, серія та номер 188; копію договору купівлі-продажу нежитлового приміщення 1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв.м. в літ. «Ч-3», що розташоване за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою\~A.B. 23.02.2016, серія та номер 182; копію договору купівлі-продажу нежитлового приміщення антресолі №283, загальною площею 136,8 кв.м. в літ «Ч-3», що розташоване за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою\~A.B. 23.02.2016, серія та номер: 185; копію договору іпотеки нежитлових приміщень №1-14 в літ. «Ч-3» площею 2099,7 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою A.B. 07.04.2016, серія та номер: 309 Ухвалою суду від 11.04.2018 року долучено до матеріалів цивільної справи № 641/9904/16-ц копію рішення Господарського суду м. Києва від 27.06.2017 року у справі № 910/4088/17, копію постанови Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2017 року у справі № 910/4088/17, копію рішення Господарського суду м. Києва від 04.09.2017 року у справі № 910/9291/17, копію постанови Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 року у справі № 910/9291/17, копію рішення Господарського суду м. Києва від 31.07.2017 року у справі № 910/8923/17, копію постанови Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 року у справі № 910/8923/17, копію ухвали Печерського районного суду м. Києва від 11.05.2017 року у справі № 757/25670/17-к, копію постанови Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2018 року у справі № 910/7547/17, копію постанови Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.02.2018 року у справі № 910/4088/17 Ухвалою суду від 10.08.2018 року продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою суду 06.11.2018 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів до 09.11.2018 року. Ухвалою суду від 28.11.2018 року закрито підготовче провадження у справі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. 06.01.2015 р. між ТОВ Інженерний центр «Енергомаш» та ТОВ «Тімсен» був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим № 7, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлові приміщення № 1-14 в літ. «Ч-3», загальною площею 2099,7 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS], на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму. Рішенням Господарського суду м. Києва (справа № 910/4088/17) від 27.06.2017 року зазначений договір купівлі-продажу було визнано недійсним. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2017 року, рішення від 27.06.2017 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 27.02.2018 року, касаційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва та постанова Київського апеляційного господарського суду залишені без змін. 06.01.2015 р. між ТОВ Інженерний центр «Енергомаш» та ТОВ «Тімсен» був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим №17, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлове приміщення антресолі № 283, загальною площею 136,8 кв.м в літ. «Ч-3», що розташовані за адресою: [ADDRESS], на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму. Рішенням Господарського суду м. Києва (справа № 910/9291/17) від 04.09.2017 року зазначений договір купівлі-продажу було визнано недійсним. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017 року, рішення від 04.09.2017 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 02.05.2018 року, касаційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва та постанова Київського апеляційного господарського суду залишені без змін. 06.01.2015 р. між ТОВ Інженерний центр «Енергомаш» та ТОВ «Тімсен» був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим №12, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлові приміщення 1-го поверху №284 загальною площею 126,6 кв.м в літ. «Ч-3», що розташовані за адресою: [ADDRESS], на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму. Рішенням Господарського суду м. Києва (справа № 910/8923/17) від 31.01.2017 року зазначений договір купівлі-продажу було визнано недійсним. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2018 року, рішення від 31.01.2017 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду 15.01.2019 року, касаційна скарга [PERSON] задоволена, рішення Господарського суду м. Києва та постанова Київського апеляційного господарського суду скасовані, прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову. 06.01.2015 р. між ТОВ Інженерний центр «Енергомаш» та ТОВ «Тімсен» був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим № 22, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлові приміщення антресолі № 351, № 352, № 353 загальною площею 279,1 кв.м в літ. «ЗА-1», що розташовані за адресою: [ADDRESS], на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму. Рішенням Господарського суду м. Києва (справа № 910/7547/17) від 27.07.2017 року в задоволені позову ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш» про визнання договору купівлі-продажу було відмовлено. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2018 року, рішення Господарського суду м. Києва від 27.07.2017 року скасовано, прийнято нове рішення, яким вищезазначений договір купівлі-продажу було визнано недійсним. Постановою Верховного Суду від 07.12.2018 року, касаційна скарга [PERSON] задоволена, постанова Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2018 року скасована, рішення Господарського суду м. Києва від 27.07.2017 року залишено в силі. 23.02.2016 року між ТОВ «Тімсен» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим № 179, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлові приміщення № 1-14 в літ. «Ч-3», загальною площею 2099,7 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS], на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму. 23.02.2016 року між ТОВ «Тімсен» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим № 188, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлові приміщення № 351, 352, 353 загальною площею 279,1 кв.м в літ. «ЗА-1», що розташовані за адресою: [ADDRESS], на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму. 23.02.2016 року між ТОВ «Тімсен» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим № 182, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлове приміщення № 284, загальною площею 126,6 кв.м в літ. «Ч-3», що розташоване за адресою: [ADDRESS], на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму. 23.02.2016 року між ТОВ «Тімсен» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В. за реєстровим № 185, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця нежитлове приміщення № 283, загальною площею 136,8 кв.м в літ. «Ч-3», що розташоване за адресою: [ADDRESS], на умовах цього договору, а покупець набуває у власність та зобов'язується сплатити оговорену грошову суму. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання дійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01 липня 2004 року №1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Згідно з ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій з н передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Ч.3 ст.388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до пунктів 25,26 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. В такому разі, враховуючи положення вищезазначених норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна, та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (Висновок, викладений у Постанові ВСУ від 17.12.2014р. по справі №6-140цс14). У правовій позиції, викладеній у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.09.2015 року по справі № 6-1203цс15, зазначено, що вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників в силу обставин, передбачених ч.1ст.388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінніст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Відповідно до правової позиції ВСУ висловленої по справі № 6-3090цс15 від 02.03.2016 р., згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Правова Позиція по справі № 6-2233цс16 від 21.12.2016 року проголошує наступне: відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація - витребування власником майна з чужого незаконного володіння. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. На підставі ч.1ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ч.1 ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВРі з огляду на приписи ч. 1ст. 9 Конституції України, Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІV «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. У практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на недійсність договорів купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень. Матеріали справи містять рішення суду щодо чотирьох спірних об'єктів нерухомого майна. Так рішенням Господарського суду м. Києва від 04.09.2017 року у справі № 910/9291/17 та рішенням Господарського суду м. Києва від 27.06.2017 року у справі № 910/4088/17 встановлено, що укладені між сторонами договори купівлі-продажу нежитлових приміщень № 1-4 в літ. «Ч-3», площею 2099,7 кв.м та нежитлові приміщення антресолі № 283, площею 136,8 кв.м. в літ. «Ч-3», які розташовані за адресою: [ADDRESS] за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, відтак в даному випадку є порушення частин першої та п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України та зазначені договори судами визнані недійсними. Також рішеннями судів встановлено, що грошові кошти за договором сплачені не були, докази здійснення ТОВ «Тімсен» оплати за придбане нерухоме майно за договором на користь ТОВ ІЦ «Енергомаш» відсутні, і протягом 2015-2017 років ТОВ «Енергомаш» не вчиняв жодних дій на стягнення вартості відчуженої нерухомості, що в сукупності свідчить про свідомий намір сторін щодо невиконання зобов'язань по такому договору, а також про намір сторін приховати справжні цілі учасників правочину, зокрема щодо уникнення звернення стягнення на нерухоме майно, такі обставини підтверджують, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків. Жодних належних та допустимих доказів в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження факту складання акту прийому-передачі спірного майна в порядку п. 4.1 Договору надано не було. Судом враховані докази наявності кримінального провадження № 12015220540002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України, та яке порушено зокрема за фактами вчинення відносно ТОВ «Тімсен», ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш», і ТОВ «Завод енергетичного машинобудування» кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств. Судом зазначено, що наведені обставини в сукупності свідчать про умисел обох сторін оспорюваного правочину (і продавця ТОВ ІЦ «Енергомаш», в особі колишнього керівника, і ТОВ «Тімсен», як покупця) приховати справжні наміри учасників правочину, який полягав в уникненні звернення стягнення на майно в процесі виконання судового рішення про стягнення заборгованості та виведення нерухомості з власності позивача. В своїх запереченнях представник відповідача посилається на правові позиції Верховного суду у справах щодо визнання договорів купівлі-продажу недійсними та зазначає номери справ (№ 916/2918/17, № 592/6522/16ц, № 910/21218/17), однак дані посилання суд відхиляє, оскільки у даній справі дійсність договорів купівлі-продажу не є предметом спору, зазначений спір був розглянутий господарським судом та щодо обставин укладення договорів купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень ухвалені рішення, які набрали законної сили. Оскільки відповідно до ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, тому суд відхиляє твердження представника відповідача, що договори купівлі-продажу не мають ознак фіктивності. Також в своїх запереченням представник відповідача зазначає про наявність волі позивача на відчуження спірного майна та посилається на рішення Верховного суду у справі № 827/876/17. Судом була досліджена зазначена постанова Верховного суду, однак обставини викладені в ній не є тотожними з обставинами, які виникли у даній цивільній справі, тому суд не може посилатись на зазначену постанову. Однією з умов дійсності правочину відповідно до вимог ст. 203 ЦК України є відповідність волі та волевиявлення сторін, а рішеннями Господарського суду м. Києва (справи № 910/9291/17, № 910/4088/17) встановлена відсутність у сторін правочину волі на реальне настання обумовлених договорами правових наслідків. Метою укладення договорів купівлі-продажу було уникнення звернення стягнення на майно. Крім того слід звернути увагу, що позивач ТОВ ІЦ «Енергомаш» є юридичною особою, в інтересах якої діє - директор. Матеріали справи містять відомості щодо наявності кримінального провадження № 12015220540002023 від 03.09.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 188-1, ч. 1 ст. 172, ч. 1 та ч. 5 ст. 191 та ч. 4 ст. 190 КК України, яке перебуває в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України, та яке порушено зокрема за фактами вчинення відносно ТОВ «Тімсен», ТОВ «Інженерний центр «Енергомаш», і ТОВ «Завод енергетичного машинобудування» кримінальних правопорушень, передбачених наведеними статтями щодо розтрати майна товариства, захоплення приміщень, заволодіння злочинним шляхом майном підприємств. В розумінні ст.ст. 202, 203 ЦК України умовами дійсності правочину є законність його змісту, належний обсяг дієздатності сторін, відповідність волі та волевиявлення сторін, здійснюваність правочину і дотримання форми. Правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За своїми ознаками це юридичний факт, вольова дія, яка породжує правові наслідки, правомірна дія. Тому відповідальність волі та волевиявлення сторін слід розуміти як вольову дію, направлену на досягнення конкретних правових наслідків, які мають поставати у результаті вчинення певного, конкретно визначеного, виду правочину. Щодо нежитлових приміщень 1-го поверху № 284, площею 126,6 кв.м в літ. «Ч-3» та нежитлових приміщень антресолі № 351, 352, 353, площею 279,1 кв.м в літ. «ЗА-1», які розташовані за адресою: [ADDRESS] судом встановлено наступне. Постановами Верховного Суду від 07.12.2018 року (справа № 910/7547/17) та від 15.01.2019 року (справа № 910/8923/17) скасовані рішення, якими договори купівлі-продажу вищезазначених нежитлових приміщень були визнані недійсними. Підставою для відмови в позові стало неправильне застосування норм ст. ст. 11, 13, 15, 16, 234 ЦК України, оскільки подача позову про визнання договору недійсним спрямована на одержання судового захисту права, яким особа зловживала. Таким чином на даний час зазначені договори є дійсними, посилання представника позивача на те, що постановами Верховного суду не спростовані висновки господарських судів щодо фіктивності правочинів суд відхиляє, оскільки суд не може тлумачити рішення та надавати йому оцінку. Щодо добросовісності набувача суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Посилання позивача на те, що відповідач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ ІЦ «Енергомаш», тому міг знати про існування кредитних зобов'язань товариства та те, що продаж майна товариства робиться з метою уникнути звернення стягнення на майно ґрунтуються на припущеннях. Дійсно відповідач міг знати про зазначене та при укладенні договору купівлі-продажу міг звернути увагу, що спірні об'єкти перебували під арештом, однак на день укладення договору купівлі-продажу майно під арештом не знаходилось, право власності було зареєстровано за ТОВ «Тімсен», жодних перешкод для укладення договору не існувало. Суду надані докази, що [PERSON] кошти за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень сплачені не були. Представник відповідача зазначив, що кошти могли бути сплачені на інший рахунок ТОВ «Тімсен», однак доказів на підтвердження своїх заперечень не надав. Посилання позивача щодо відсутності печатки на рішенні загальних зборів товариства, недійсності договору іпотеки укладеного між [PERSON] та [PERSON], невнесення дружиною [PERSON] відомостей до декларації майнового зобов'язання чоловіка не є предметом доказування в даній справі. Оскільки рішеннями судів були визнані недійсними договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, судом встановлено, що нежитлові приміщення № 1-14, площею 2099,7 кв.м в літ «Ч-3», нежитлове приміщення антресолі № 283, площею 136,8 кв. м в літ. «Ч-3», які розташовані за адресою: [ADDRESS] вибули з володіння власника проти його волі, таким чином зазначене майно має бути витребувано у [PERSON] та суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було заявлено чотири позовних вимоги та сплачено судовий збір у розмірі 41053,43 грн., судом позов задоволено частково (дві позовні вимоги), тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 20526,72 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial