Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до комунального підприємства «Генічеське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку з заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, яку мотивує тим, що він є інвалідом 2 групи та був прийнятий на посаду охоронця Генічеського БТІ. Через незадовільні умови праці, які виникли після призначення нового керівника Генічеського БТІ, він був змушений подати заяву про звільнення за власним бажанням. При звільненні, згідно наказу №63 від 30.10.2015р. йому була видана трудова книжка, але за підприємством на той час лишалась заборгованість перед ним по заробітній платі. Вказує, що неодноразово звертався до начальника БТІ з проханням провести з ним повний розрахунок по заробітній платі, але щоразу отримував відмову. Також він звертався до бухгалтера Генічеського БТІ [PERSON] з вимогою видати йому розрахунковий лист, але його звернення залишалися поза увагою з посиланням на те, що керівник Генічеського БТІ [PERSON] заборонив виплачувати заборгованість та видавати розрахункові листи. У звязку з чим просить стягнути на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 8258,37 гривні, середній заробіток за час затримки розрахунку з заробітної плати по день фактичного розрахунку, а також стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивач, [PERSON] уточнив позовні вимоги в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку з заробітної плати та просить стягнути з Генічеського БТІ суму в розмірі 25057,12 гривень, оскільки на час розгляду його заяви сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з заробітної плати становить вищевказану суму. Посилаючись на факти, викладені у позовній заяві просить задовольнити позов повністю. До судового засідання представник відповідача не прибув вдруге, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про виклик. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам, приходить до наступного висновку. Так судом встановлено, що згідно копії трудової книжки серії БТ-ІІ №6741295 від 16.04.1991 року, [PERSON] працював у КП «Генічеське ДБТІ» з 05.04.2007 року на посаді прибиральника службових приміщень, з 06.04.2007 р. переведений на посаду охоронця Генічеського ДБТІ, відповідно до наказу № 63 від 30.10.2015р. звільнений із займаної посади за власним бажанням. Згідно повідомлення Головного управління Держпраці в Херсонській області від 16.05.2016 року за вих. №Т-76/1 вбачається, що перевіркою управління встановлено, що в порушення вимог ст. 116 КЗпПУ остаточний розрахунок із заробітної плати [PERSON] не був виплачений в день звільнення, і станом на 24.03.2016 року заборгованість складає 8258,37 грн. Основним законом України\~статтею 43 Конституції\~передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ч. 1\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1\~ст. 115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1\~статті 24 Закону України «Про оплату праці». Частиною 2\~ст.233 КЗпП України\~передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Виходячи з положень ст. ст.\~11,\~60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2\~ст. 59 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 1\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем припинені трудові відносини. Не виплата заборгованості по заробітній платі керівником з моменту звільнення працівника з підприємства є грубим порушенням ст.43 Конституції України, КЗпП України, Закону України «Про оплату праці». Згідно ч. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року N 13, 1. Звернути увагу судів на необхідність вжиття заходів до належного виконання вимог закону при розгляді справ про оплату праці, маючи на увазі, що судовий захист є важливою гарантією конституційного права громадянина заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Глава XV КЗпП\~не передбачає винятків щодо застосування строків звернення до суду. Тому і правило\~ст. 238 КЗпП\~про право органу, який розглядає спір, постановити рішення про виплату працівникові належних йому сум (крім передбачених\~ст. 235 КЗпП\~виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи) без обмеження будь-яким строком застосовується за умови додержання строків звернення за вирішенням спору. Відповідно до\~ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Спірні правовідносини є трудовими правовідносинами та регулюються нормами трудового законодавства ст.\~94,\~95,\~115,\~231-233 КЗпП України;\~ЗУ «Про оплату праці»; Постанови ПВС України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Також суд вважає за необхідне зазначити, що наявність заборгованості, що є порушенням законних прав працівника, якими він наділений основним законом України Конституцією та законодавством, що регулює трудові відносини, в ході судового засідання встановлена, спір щодо суми у сторін відсутній. Враховуючи наведене, суд приймаючи до уваги, що оскільки сума заборгованості заробітної плати підприємством має фіксований характер, саме на час звільнення позивача 30.10.2015р., тому вважає, що така сума повинна бути виплачена незалежно від часу, тобто з врахуванням обставин справи, пояснень сторін, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути нараховану, але невиплачену заробітну плату\~\~в розмірі 8258,37 гривень. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з заробітної плати судом встановлено наступне. Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до «Висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2012 р.» від 01 березня 2013 року в частині 2 графи "Спори, що виникають із трудових правовідносин" зазначено, що за змістом ст.ст. 116, 117 КЗпП України за своєю сутністю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права па оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням…., затримкою видачі трудової книжки або розрахунку - він визначається, за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два повні календарні місяці роботи. За таких обставин, суд приходить до висновку, що несвоєчасне проведення розрахунку з працівником при його звільненні має місце з вини підприємства та вважає, що при вирішенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з заробітної плати по день фактичного розрахунку слід керуватися зазначеними вище положенням закону. З індивідуальної відомості Пенсійного фонду України вбачається, що заробітна плата [PERSON] за останні два повних календарних місяців роботи (серпень вересень 2015 року) без утримання податків становила 4160,00 грн., а саме у серпні 1717 грн. + у вересні 2443 грн. За ці два місяці було 42 робочих днів (20 днів у серпні +22 дні у вересні). Таким чином середньомісячний заробіток позивача на час звільнення за серпень-вересень 2015 року становить 99,04 грн.(4160,00грн./42 робочі дні=99,04грн./за роб день). На момент розгляду справи у суді час затримки розрахунку з заробітної плати складає 234 робочих днів (у жовтні 0, у листопаді 21, у грудні 23, у січні 19, у лютому 21, у березні 22, у квітні 21, у травні 19, в червні 19, у липні 22, у серпні 22, у вересні 22, у жовтні 20, у листопаді 2 робочих дня). Тому заробітна плата [PERSON] за час затримки розрахунку з заробітної плати становить 25057,12 грн. (99,04 грн./за роб.день х 253 роб.дня), без вираховування податків та інших обов'язкових платежів. Відносно вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Частиною 3\~ст.23 ЦК України\~передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabalesand Balkandali v. The United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування. Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» (заява N 17707/02) від 19.10.2004р. зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини «Шмалько проти України» (заява N 60750/00) від 20.07.2004 року\~було зазначено, що «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Суд вважає, що моральні страждання позивача полягають в тому факті, що [PERSON] є інвалідом 2 групи, має проблеми з опорно-руховим апаратом та таким, що після звільнення з роботи був безробітним та потребував адаптування свого життя та вимагання від колишнього роботодавця виплатити належні йому кошти, що доставляло незручності, принижало як людину, негативно позначалося на здоровї, оскільки постійне вимагання сплатити йому кошти потребувало зусиль, часу та організації, до того ж як до особи, яка має вади із здоровям. Суд приймає до уваги, що будучи інвалідом особа майже існувала за рахунок додаткового заробітку, тобто пенсії по інвалідності, що на думку суду, є значним порушенням його конституційних прав, як особи, що працювала та заслуговує на оплату свого труда для організації життя та існування. Суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розмір відшкодування вказаної вище моральної шкоди, суд враховував неможливість встановлення точних критеріїв оцінювання пережитих хвилювань в грошовому еквіваленті та виходив із засад розумності та виваженості. Наведенні вище факти, а також те, що особа була змушена звернутися до суду, доставили [PERSON] моральні переживання, незручності та проблеми, а отже його вимога про стягнення моральної шкоди підлягає до задоволення частково, а саме у розмірі 3000 грн. Згідно п.1 ч.1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору звільняються: позивачі\~у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Вимогами ч. 3\~ст. 88 ЦК України\~передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір»\~за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно із нормами ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до\~Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»\~встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату, яка з 1 січня дорівнює 1378 гривень. Таким чином з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 551,20 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: partial