Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Позивач звернувся в Орджонікідзевський міський суд з вищевказаним позовом, відповідно до якого просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком та зняття їх із реєстрації. В обґрунтування своїх вимог, які підтримані ним у судовому засіданні у повному обсязі, позивач посилається на те, що відповідачі із 2014р. зареєстровані у будинку за адресою: [ADDRESS], який належить їй на праві приватної власності, проте у вказаному домоволодінні із дати їх реєстрації, тобто більше 1 року, не проживають, що у свою чергу створює позивачу перешкоди у користуванні своєю власністю Зважаючи на те, що відповідачі добровільно знятись із реєстрації у вказаному будинку не бажають, позивач змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, причин поважності неявки суду не повідомили, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України. У відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне. Позивачу - [PERSON] на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.01.2004р. та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6,7). Згідно довідки реєстраційного відділу виконавчого комітету Покровської міської ради №656 від 16.01.2018р. у будинку по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що також підтверджується копією домової книги (а.с.8-10). Відповідно до заяви від 16.01.2018р., яка затверджена квартальним комітетом №7 Покровської міської ради, [PERSON] та [PERSON] у будинку по адресу: [ADDRESS] не проживають та їх місцезнаходження не відоме. У судовому засіданні позивач пояснила, що вона 01.08.2014р. зареєструвала відповідачів у своєму будинку на їх прохання лише на один рік для того, що [PERSON] мала змогу отримати паспорт громадянина України. Проте, після реєстрації вони у вказаному домоволодінні не проживали, лише 29.07.2017р. [PERSON] приїхала до м.Покров для отримання паспорта громадянина України та, отримавши його на наступний день поїхала. У добровільному порядку відповідачі знятись із реєстрації не бажають. Крім того, у судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази про те, що вона являється сусідкою позивача та їй відомо, що відповідачі у будинку по [ADDRESS] ніколи не проживали, а позивач їх зареєструвала у своєму будинку для того, щоб [PERSON] мала змогу отримати паспорт громадянина України. Також свідок [PERSON] надала суду покази, відповідно до яких вказала, що вона є сусідкою позивача та живе поруч із нею, проте, відповідачів ніколи не бачила та їх не знає. Зазначила, що за адресою: [ADDRESS] відповідачі ніколи не проживали. Згідно показів свідка [PERSON] слідує, що він є сусідом позивача, зазначив, що відповідачів він бачив приблизно 4 роки назад, коли вони приїхали у гості до позивача та погостювавши кілька днів поїхали. Більше він їх не бачив. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням. Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Пунктом 26 вказаних Правил визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на наведене, рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком є підставою для зняття відповідної особи з реєстрації місця проживання та відносить до дискреційних повноважень відповідного органу, що уповноважений на зняття з реєстрації, а тому у даній частині позовні вимоги до задоволення не підлягають. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial