Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в остаточно уточненій редакції якого просив визнати недійним договір міни, укладений 13.03.2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], витребувати з чужого незаконного володіння ? частину житлового будинку [ADDRESS] та визнати за ним право власності на ? частину вищевказаного житлового будинку. В обґрунтування позову посилався на те, що 12.01.2007 року між ним та [PERSON] був укладений договір дарування ? частини житлового будинку, що розташований по [ADDRESS]. В подальшому, 13.03.2009 року [PERSON] за договором міни обміняла ? частину житлового будинку [ADDRESS] на монету номіналом 1 рубль, 1817 року випуску. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.04.2013 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково та визнано недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS]. Позивач, зазначав, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У позові також вказувалося, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Посилаючись на ст. 388 ЦК України зазначалося, що майно, набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, недійсність первісного договору дарування житлового будинку між [PERSON] та [PERSON] створює наслідки недійсності і вторинного договору міни, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. На підставі викладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], що діяв на підставі довіреності, підтримали остаточно уточнені позовні вимоги та просили суд визнати недійсним договір міни, укладений 13.03.2009 року між [PERSON] та [PERSON], витребувати з чужого незаконного володіння 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку, посилаючись на обставини викладені вище. Присутній у судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON], що діяв на підставі довіреності заперечував проти позову, посилаючись на те, що до спірних правовідносин жоден з перелічених ст. 388 ЦК України випадків застосований бути не може. Майно відійшло у власність [PERSON] за відплатним договором та вибуло з володіння [PERSON] з його волі на підставі укладеного 12.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] договором дарування. Відповідач [PERSON] не знав і не міг знати про будь-які перешкоди для укладання договору міни ? частини житлового будинку [ADDRESS]. На підставі викладеного просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Інші учасники в судове засідання не з'явилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши позивача та його представника, представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 12.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого було подаровано 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. 13.03.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір міни, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] ? частку житлового будинку [ADDRESS]. Вищевказане майно обмінюється на монету, номіналом 1 рубль, Росія, срібло, 1817 рік, з доплатою у розмірі 150 000 грн.. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП „Харківське міське бюро технічної інвентаризації" за [PERSON] зареєстровано право власності на ? частину спірного житлового будинку. Даний факт визнається сторонами. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.04.2013 року були частково задоволені позовні вимоги [PERSON] та визнано недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 12.01.2007 року. Ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 27.03.2014 року вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вищевказаним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.04.2013 року вже встановлено, що на підставі договору дарування від 06.07.2004 року [PERSON] належала ? частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в [ADDRESS]. Крім того, вказаним рішенням встановлено недійсність договору дарування ? частини житлового будинку по [ADDRESS]. Наведене свідчить, що ? частина житлового будинку вибула з володіння власника не з його волі, що відповідно до вимог ст.ст.387, 388 ЦК України є підставою для витребування її у [PERSON]. Судові рішення набрали законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі Постанова) судам роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки договір дарування спірного житлового будинку визнано недійсним, то договір міни, укладений 13.03.2009 року між [PERSON] та [PERSON] є нікчемним та недійсність такого договору не потребує додаткового підтвердження рішенням суду. Відповідно до ст. 1 ЦК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.3 ЦК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ст. 15 ЦПК України). Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не завдаючи при цьому шкоди правам інших осіб і не порушуючи їхніх інтересів. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Положення ст. 319 ЦК України визначають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Цивільним кодексом України главою 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Слід зазначити, що сторонами віндікаційного позову є власник майна, який не тільки позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися майном, та фактично не володіє ним, та незаконний володілець майна (як добросовісний, так і не добросовісний). Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Зазначене свідчить про наявність при укладенні вказаного правочину ознак дефекту волі позивача, відсутності на той час його вільного волевиявлення: тобто такою, що обумовлюється як свободою договору, так і одночасною необхідністю дотримання положень актів цивільного законодавства в частині можливого визнання правочину недійсним, а тому, у кінцевому рахунку, вибуття спірного майна з володіння позивача не з його волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння. Відповідно до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України та п. 10 Постанови позивач має право витребувати спірне майно у відповідача як таке, що вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатою угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Як вже зазначалося, рішенням суду договір дарування частини спірного будинку було визнано недійним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто майно, а саме ? частини житлового будинку по провулку Речицькому, 15 у м. Харкові вибуло з володіння власника не з його волі. Отже, відповідно до вимог статей 330, 388 ЦК України та враховуючи роз'яснення, викладені у п. 10 Постанови , позивач має право витребувати спірне майно у відповідача як таке, що вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. З урахуванням наведеного, враховуючи положення статті 392 ЦК України, суд приходить до висновку про необхідності витребування зазначеного майна у відповідача та визнання права власності на позивачем.

Outcome: partial