Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього на свою користь грошову суму у розмірі 50\~000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. Наказом ГУ НП №22 від 07.11.2015 року позивача прийнято на службу в поліцію на посаду інспектора Чугуївського відділу поліції (м. Чугуїв) ГУНП з присвоєнням спеціального звання лейтенанта поліції як такий, що прибув з Міністерства внутрішніх справ України в порядку переатестування відповідно до п. 9 та 12 ХІ ЗУ «Про національну поліцію». Відповідно до наказу ГУ НП №46 о/с від 11.02.2016 року позивач був призначений на посаду інспектора Чугуївського відділу поліції ГУНП. На підставі наказу ГУ НП №102 від 12.02.2016р. «Про організацію проведення атестування поліцейських ГУ НП в Харківській області» проведено атестування позивача. За висновком атестаційної комісії ГУ НП від 26.10.2016р. позивач займаній посаді не відповідає і підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність. Наказом ГУ НП від 08.11.2016р. №430 о/с позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п.5 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про національну поліцію», внаслідок чого позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2017 року позовні вимоги позивача задоволено, та його поновлено на роботі. Постановою Верховного Суду від 23.01.2019 року вказана постанова залишена без змін. Тому вказаним незаконним звільненням позивачу була завдана моральна шкода, яку він оцінює в 50\~000 грн., та просить стягнути її відповідача. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову посилання на заперечення, що викладені у відзиві на позовну заяву. 16.10.2019 року вказана справа надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 21.10.2019 року вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу 10-денного строку для усунення недоліків, які були усунені позивачем 30.10.2019 року. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 31.10.2019 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Судом встановлено, що на підставі заяви від 07.11.2015 та Наказу ГУНП в Харківській області № 22 о/с від 07.11.2015 року позивач був прийнятий на службу в поліцію на посаду інспектора Чугуївського відділу поліції (м. Чугуїв) ГУНП в Харківській області з присвоєнням спеціального звання лейтенанта поліції. Також, згідно Наказу ГУНП в Харківській області № 46 о/с від 11.02.2016 року позивача призначено на посаду інспектора Чугуївського відділу поліції ГУНП в Харківській області. На підставі наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області № 102 від 12.02.2016 року «Про організацію проведення атестування поліцейських Головного управління Національної поліції в Харківській області» проведено атестування позивача. За висновком Атестаційної комісії Головного управління Національної поліції в Харківській області від 26.10.2016 року позивач займаній посаді не відповідає і підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність. Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 08.11.2016 року № 430 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за п.5 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" через службову невідповідність. До суду надано копію послужного списку позивача, які також підтверджують вказані обставини. Не погоджуючись із вказаним, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.12.2016 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2017 року вказану постанову скасовано, та прийнято нову, якою позовні вимоги [PERSON] задоволені, а саме визнано протиправним та скасувано рішення Атестаційної комісії № 13 Головного управління Національної поліції в Харківській області від 26.10.2016 року, та зазначене в розділі IV Результати атестування (висновок атестаційної комісії), а саме: 4-займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність , яке прийняте стосовно [PERSON] ; визнано протиправним та скасувано наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області № 430 о/с від 08.11.2016 року в частині звільнення [PERSON] зі служби в поліції; поновлено позивача на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції Чугуївського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області; та стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 14109 грн. 40 коп. Постановою Верховного суду від 23.01.2019 року вказану постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2017 року залишено без змін. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12. На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди , розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахувавши конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 3 000 грн., а в іншій частині позову суд вважає за необхідне відмовити за наведених вище підстав. \~ Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 46 грн. 10 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (3000 грн. *768,40 грн./50000 грн.)

Outcome: partial