Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

У жовтні 2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними наказу про звільнення і запису в трудовій книжці, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Макіївки Донецької області від 10 червня 2013 року у позовних вимогах [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними наказу про звільнення і запису в трудовій книжці, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди відмовлено. Не погодившись з рішенням суду в апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. В апеляційній скарзі [PERSON] стверджує, що розрахунок з нею проведено не своєчасно. В день звільнення 19.09.2011р. їй були виплачені розрахункові. Крім того копію наказу про звільнення позивачу було надано 23.09.2011р. В своїй апеляційній скарзі відповідач публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Баннк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в зв'язку з безпідставністю вимог, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. В судовому засіданні Апеляційного суду позивачка [PERSON] та її представник підтримали доводи своєї апеляційної скарги. Проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечували. Представники відповідача підтримали доводи своєї апеляційної скарги. Проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечували. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу [PERSON] слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити, рішення суду змінити з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] після поновлення її судом на попередньому місці роботи працювала на посаді керівника Центру персонального обслуговування клієнтів №2 Бізнесу персонального обслуговування індивідуальних клієнтів ГО в м. Донецьку публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк». 05.09.2011 року [PERSON] подала заяву в якій просила звільнити її з 19.09.2011 року із займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з порушенням законодавства про працю (том №1 а.с. 16). Наказом №Э.28.0.0.0/1-72 від 19.09.2011 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням (том №1 а.с.10). В період часу з 27 липня 2011 року по 29 липня 2011 року позивач працювала на зазначеній посаді, а з 01 серпня 2011 року по 04 вересня 2011 року знаходилась у відпустці (том №1 а.с. 24). 05 вересня 2011 року [PERSON] звернулась із заявою про звільнення із займаної посади через неможливість продовжувати роботу у зв'язку із постійним невиконанням працедавцем вимог законодавства про працю відповідно до ч.3 ст. 38КЗпП України, зазначивши дату звільнення 19 вересня 2011 року (том №1 а.с.16). Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовій договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19.09.2011р. №3.28.0.0.0/1-72 [PERSON] була звільнена з посади керівника ЦПОІК №2 у м. Донецьку за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 10). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи. Зміну правової підстави розірвання трудового договору з власної ініціативи, представник відповідача мотивує тим, що порушення працедавцем трудового законодавства, робітником не підтверджено, тому остання була звільнена на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України. Однак, працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником підставу звільнення з роботи. Крім того, як вбачається з копії матеріалів перевірки територіальної інспекції праці у Дніпропетровській області (т.2 а.с.80-84) які залишені в силі постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду (т.2 а.с.119-129) встановлено, що з боку «Приватбанку» були порушення законодавства про працю відносно позивачки та інших працівників. Позивачкою зазначені факти порушення законодавства про працю, що стали підставою для її волевиявлення про звільнення. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» та ст. 115 ч.4 КЗпП України, заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Між тим, [PERSON] була надана щорічна відпустка з 29.07.2011р. згідно із наказом від 29.07.2011р., але виплата заробітної плати при вибутті у відпустку сплачена одночасно із виплатою заробітної плати лише 17.08.2011р. Дане порушення також було встановлено Територіальною державною інспекцією праці у Дніпропетровській області, що відображено в акті перевірки №04-01-122/86 від 30.03.2012р. і підтверджує доводи позивачки в цій частині (том №2 а.с. 81-84). За змістом ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, у порушення зазначеної норми закону, заробітна плата [PERSON] за липень 2011р. була виплачена 17.08.2011р. Інші факти порушення відносно [PERSON] законодавства про працю з боку ПАТ КБ «ПриватБанк», а саме: не визначення їй постійного робочого місця; виконання нею роботи, яка не відповідала її прямим обов'язкам, обумовленим трудовим договором; відсутність табелювання та повного доступу до програмного забезпечення; відсутність підлеглих, у порушення вимог ст. 60 ЦПК України, залишились не доведеними позивачкою. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що [PERSON] була незаконно звільнена з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України. Із пояснень позивачки вбачається, що 19.09.2011р. в останній день роботи начальник відділу кадрів показала їй трудову книжку з записом про звільнення по ст. 38 КЗпП України і вимагала написати іншу заяву про звільнення саме за ч.1 ст. 38 КЗпП України, а ні за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Але вона відмовилася, тому в видачі трудової книжки їй було відмовлено. Вона ні очікувала, що будить звільнена саме 19.09.2011р., тому що очікували від працедавця пропозиції про переговори. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З копії наказу в т.1 на а.с.10 вбачається, що позивачка була ознайомлена з наказом про її звільнення 23.09.2011 року. Позов зареєстрований в суді першої інстанції 28 жовтня 2011 року, проте позивачка здала позовну заяву на пошту 24 жовтня 2011 року (т.1 а.с.1), що є понеділком, першим днем після вихідного дня. З урахуванням вимог ст. ст. 253, 254 ЦК України це означає, що [PERSON] звернулась до суду у місячний строк після отримання трудової книжки, тому строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, не пропустила. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно п. 4.1 та п. 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилалась на те, що вона зверталась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із письмовою заявою про направлення її трудової книжки поштою за вказаною нею адресою, що передбачено п. 4.2 цієї Інструкції, її письмову згоду відповідачем отримано, однак проігноровано. Копію наказу про звільнення та трудову книжку їй надано лише 23 вересня 2013 року. Відповідно до положень ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним наказу ПАТ КБ «Приват Банк» від 19.09.2011 року № Э.28.0.0.0/1-72 про її звільнення з посади керівника центру персонального обслуговування індивідуальних клієнтів №2 у м. Донецьку за власним бажанням, визнання недійсним запису у трудовій книжці за №18 від 19.09.2011 року про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № Э.28.0.0.0/1-72 від 19.09.2011 року, поновлення на посаді керівника центру персонального обслуговування індивідуальних клієнтів №2 м. Донецька ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що позивачка більше двох років не працює по вині відповідача суд вважає, що це привело до втрати її нормальних життєвих зв'язків та завдало моральних страждань, тому вважає необхідним вимоги щодо стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 3000 гривень, задовольнити. Судом встановлено, що позивачку було звільнено 19.09.2011 року. За період з 20.09.2011 року по 12.02.2014 року, включно пройшло 612 робочих днів. Середньоденна заробітна плата (т.1 а.с.83) складає 226 гривень. Таким чином, сума компенсації розраховується за формулою: 612 робочих днів помножити на 226 гривень = 138 312 (сто тридцять вісім тисяч триста дванадцять) гривень. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою заявлено про відшкодування 4406, 80 гривень, надано на підтвердження витрат на правову допомогу договір про надання юридичних послуг, та на підтвердження суми оплати надана квитанції (т.1 а.с. 144, 145-146). Відповідно до квитанції до прибуткового ордеру (т.1 а.с.144), позивачкою своєму представнику було сплачено 2400 гривень. Таким чином, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вважаючи, що судові витрати на правову допомогу підтверджені частково у сумі 2400 гривен, саме цю суму й повинно стягнути з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір: за задоволення матеріального позову - 243, 6 гривень, за задоволення позову про стягнення компенсації моральної шкоди - 121, 8 гривню. Загальну суму стягнути 365 гривень 40 копійок. Доводи апеляційної скарги ПАТ «Приватбанку» не спростовують висновків про порушення законодавства при звільненні тому задоволенню не підлягають. Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права, наявні підстави для зміни рішення суду та часткового задоволення апеляційної скарги.

Outcome: partial