Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії "Хліб України" Миргородський комбінат хлібопродуктів №1 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 9431,28 грн., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в сумі 4557,8 грн., та відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що він з 26 грудня 1994 року по 30 червня 2000 року працював у відповідача інженером - теплотехніком, а з 01липня 2000року до 22.04.2014 року працював начальником котельні. Відповідно до наказу № 46-к від 22.04.2014 року був звільнений на підставі ст. 40 КЗпП України - за скороченням штату. Але в день його звільнення не зважаючи на його вимогу, відповідач остаточний розрахунок з ним не провів. Станом на грудень 2014 року заборгованість по заробітній платі за період із 01.04.2013 року по 22.04.2014 року складає 9431,28 грн. Середньомісячний заробіток за його власним розрахунком складає 455,78 грн., а саме:658,02 грн.(лютий 2014 року)+ 253,53 грн. (березень 2014 року):2=455,78 грн. Розрахунок середнього заробітку для виплат за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 4557,80 грн., а саме 455,78 грн.х10 міс.(квітень-грудень 2014 року, січень 2015 року). На сьогоднішній день він не працює і немає можливості сплачувати вчасно за проживання його сина [PERSON] у гуртожитку у зв'язку з навчанням на контрактній основі в Харківському Національному технічному університеті. Ці обставини призводять до страждань, здоров'я погіршилось він змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, та позичати гроші щоб вижити. Моральну шкоду він оцінив в 5000 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав довідку про середню заробітну плату, з якої слідує що середньоденна заробітна плата складає 13,81грн., не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення. Представник відповідача, будучи належно повідомлений відповідно до вимог ст. 74,76 ЦПК України повторно в судове засідання не з'явився, поважності причин своєї неявки суду не повідомив, заяв про перенесення слухання справи не надавав. За таких обставин суд вважає за можливе згідно ст. 169 ЦПК України розглянути справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 10,11,60 ЦПК України суд, здійснюючи судочинство на засадах змагальності сприяє сторонам всебічному з'ясуванню обставин справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та на підставі доказів сторін. Судом встановлено, що позивач з 26 грудня 1994 року по 30 червня 2000 року працював у відповідача інженером - теплотехніком, а з 01 липня 2000 року до 22.04.2014 року працював начальником котельні. Відповідно до наказу №46-к від 22.04.2014року був звільнений на підставі ст. 40 КЗпП України - за скороченням штату. Але в день його звільнення не зважаючи на його вимогу, відповідачем остаточний розрахунок з ним не провів. (а.с. 6). Позивач пояснив в судовому засіданні, що в день звільнення за скороченням штату він працював, знав про своє звільнення 22.04.2014р. та в усному порядку звертався до керівника підприємства про розрахунок. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На час звільнення [PERSON] відповідач не провів розрахунок із ним, не виплатив заробітну плату позивачеві, в зв'язку з чим заборгованість по заробітній платі за період із 01.04.2013 року по 22.04.2014 року складає 9431,28 грн. відповідно до довідки, виданої відповідачем (а.с. 12). Ця заборгованість мається на день розгляду справи та відповідно до ст. 116 КЗпП України повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього закону строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є однією із гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. За ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу. А саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення розрахунку з працівником є підставою для відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим органом належних працівникові при звільненні сум і вимога працівника щодо їх виплати є трудовим спором. Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Таким чином, Конституційний Суд України прийшов до висновку, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум. Виходячи із вказаного офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу та наявного трудового спору за позовом [PERSON] до ДП ДАК «Хліб України», Миргородський комбінат хлібопродуктів № 1, він мав право звернутися до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку протягом 3х місяців з дня звільнення, тобто з 22.04.2014р. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушенням його трудових прав передбачено ст. 237 -1 КЗпП України, згідно якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі порушення його законних прав що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Цей спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні є трудовим спором. Конституційний Суд України зазначив, що підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями ст. 233 КЗпП України в якому встановлені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячного строку, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Таким чином суд вважає, що позивачем [PERSON], виходячи з положень ст. 233 КЗпП України пропущений строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача на користь держави на підставі ст. 88 ЦПК України в розмірі 243,60грн.

Outcome: partial