Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженої відповідальністю «МІК», відділу ДВС Криворізького РУЮ Дніпропетровської області про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсацій, моральної шкоди. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги та їх в обґрунтування зазначила, що 20.09.1999 року вона прийнята на роботу в ТОВ «МІК» на посаду головного бухгалтера з якої 07.05.2014 року була звільнена за власним бажанням. З лютого 2014 року по день звільнення їй не виплачувалася заробітна плата, заборгованість по якій станом на 31.08.2014 року складає 4 761, 27 грн. Зазначає, що у зв'язку з постійною відсутністю грошових коштів через затримку виплати заробітної плати, їй завдано моральну шкоду, яка виражається у постійних приниженнях її гідності під час з'ясування у керівництва підприємства строків виплати та проханнях пришвидшити це питання, також через сварки в родині через нестачу коштів в сімейному бюджеті. Порушено її нормальні зв'язки з оточуючими. Як пояснило їй керівництво ТОВ «МІК», що 06.12.2012 року між ТОВ «МІК» та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено кредитний договір на відновлювальній основі з цільовим призначенням «поновлення обігових коштів та виплата заробітної плати». ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в порушення умов зазначеного договору з 01.01.2014 року по 23.07.2014 року стягнув кошти на свою користь, не перерахувавши на її персональний рахунок по заробітній платі. Зараз ТОВ «МІК» не виплачує їй заробітну плату внаслідок того, що відповідачем ВДВС Криворізького РУЮ накладено арешт на рахунки підприємства ТОВ «МІК». Також, зазначив, що 10% з її заробітної плати було використано для преміювання державного виконавця. Таким чином, вважає, що відповідачами ТОВ «МІК» та ВДВС Криворізького РУЮ були порушені її права, у зв'язку з чим просить суд стягнути з ТОВ «МІК» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 4 761, 27 грн.; стягнути з ВДВС Криворізького РУЮ на її користь інфляційні витрати в сумі 154, 02 грн., 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 72,09 грн. та 6090, 00 грн. моральної шкоди. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні, кожен окремо, уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Руденко А.П. в судовому засіданні не заперечував проти стягнення з ТОВ «МІК» на користь позивача заробітної плати, пояснивши, що виплачувати працівникам заборгованість по заробітній платі підприємство не має можливості, оскільки згідно рішень судів з підприємства стягнуто великі суми та при виконанні яких на розрахункові рахунки підприємства були накладені арешти. Представник відповідача ВДВС Криворізького РУЮ - Приходько Т.М. в судовому засіданні з уточненими позовними вимогами позивача не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, надала суду письмові заперечення (а.с. 178-180), в яких посилалася на те, що державний виконавець в особі Шманіної К. Ю. виконувала свій обов'язок з виконання наказу № 904/6113 від 06.12.2013 року, арешт коштів ТОВ «МІК» був проведений правомірно та відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження». Також, зазначила, що відповідно до ч.6 ст. 52 Закону України Про виконавче провадження, стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідному для виконання, за виконавчим документом, з урахування стягнення виконавчого збору, витрат пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів накладених на боржника під час виконавчого провадження, отже державний виконавець провів арешт коштів ТОВ «МІК» в розмірі необхідному для виконання за виконавчим документом. Крім того, позивач зазначає, що 10% від стягнутої суми було використано для преміювання державного виконавця, що є недостовірною, нічим не підтвердженою інформацією. Оскільки ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження, передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 % від суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі стягувану за виконавчим документом,, виконавчий збір стягується на користь держави. Отже, вважає, що ВДВС не може бути відповідачем по справі, оскільки дії ВДВС Криворізького РУЮ, в особі Шманіної К.Ю. є правомірними, а тому з ВДВС Криворізького РУЮ не підлягають стягненню зазначені відповідачем інфляційні витрати, 3% річних та моральна шкода. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, давши оцінку доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних законних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. … Використання примусової праці забороняється. … Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення… Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Судом встановлено, що згідно наказу № 10-к від 20.09.1999 року [PERSON], яка змінила прізвище на «[PERSON]», під час реєстрації шлюу 06.07.2002 року (а.с. 34), 20.09.1999 року була прийнята на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» на посаду бухгалтера (а.с. 33), з якої 07.05.2014 року наказом № 70-к від 07.05.2014 року звільнена за згодою сторін (а.с. 35). Розмір невиплаченої заробітної плати, що належить [PERSON], згідно довідки виданої ТОВ «МІК» за період з 01.02.2014 року по 31.05.2014 року складає 4 761, 27 грн., з яких:: за лютий 2014 року - 83, 28 грн.; за березень 2014 року - 1 099, 76 грн.; за квітень 2014 року - 558, 32 грн.; за травень - 3 028, 94 грн. (а.с. 3). Розмір заборгованості сторонами не оспорюється. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У відповідності з ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ст.21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" необхідно враховувати, що згідно зі ст. 21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Отже, оскільки трудовий договір був укладений між [PERSON] та відповідачем ТОВ «МІК», то в даному випадку відповідачем ТОВ «МІК» порушено право позивача на оплату його праці, у зв'язку з чим з ТОВ «МІК» на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 4 761, 27 грн. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача ВДВС Криворізького РУЮ інфляційних витрат в розмірі 154, 02 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами в розмірі 72,09 грн., суд вважає, що в їх задоволені слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 509-510 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи ніяких правовідносин між ВДВС Криворізького РУЮ та [PERSON] немає, як немає і зобов'язання, тому, ВДВС Криворізького РУЮ і [PERSON] не мають статусу боржника та кредитора, отже застосування статті 625 ЦКУ до відповідача ВДВС Криворізького РУЮ є неправомірним та позов в частині стягнення з ВДВС Криворізького РУЮ інфляційних витрат та 3% річних за користування грошовими коштами задоволенню не підлягаю. Також, задоволенню не підлягаю позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача ВДВС Криворізького РУЮ моральної шкоди. Доводи позивача про те, що накладенням арешту на рахунки підприємства ТОВ «МІК» та стягненням на преміювання державного виконавця 10% відсотків з її зарплати, відповідачем ВДВС Криворізького РУЮ їй спричинена моральна шкода є необґрунтованими та нічим не підтвердженими. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частинами 1, 2 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом». Згідно п.6 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах. Відповідно до ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідному для виконання, за виконавчим документом, з урахування стягнення виконавчого збору, витрат пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів накладених на боржника під час виконавчого провадження. Отже, з вище викладеного можна зробити висновок, що державний виконавець в особі Шманіної К.Ю. виконувала свій обов'язок з виконання наказу № 904/6113 від 06.12.2013 рок, тому арешт коштів ТОВ «МІК» був проведений правомірно та провела арешт коштів ТОВ «МІК» в розмірі необхідному для виконання за виконавчим документом. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 % від суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, виконавчий збір стягується на користь держави, відповідно до наказу Міністерства Фінансів України № 11 від 14.01.11 року «Про бюджетну класифікацію» виконавчий збір - кошти державного бюджету, а не на користь державного виконавця, отже, зазначеними нормами закону спростовуються доводи позивача про те, що 10% з її заробітної плати стягувалися на преміювання держаного виконавця. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Позивачем не надано доказів в підтвердження спричинення йому моральної шкоди саме відповідачем ВДВС Криворізького РУЮ, оскільки ВДВС Криворізького РУЮ, в особі державного виконавця Шмвніної К.Ю. діяв на підставі закону. Відповідно до ст. 237 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності, покладається обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди. Отже, з викладеного вбачається, що позивачем не заявлені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди до роботодавця, в даному випадку до ТОВ «МІК», а відповідачем ВДВС Криворізького РУЮ не спричинена позивачу моральна шкода, а тому в частині стягнення моральної шкоди позивачу слів відмовити. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, яка випливає з трудових відносин, позивач була звільнена від сплати судового збору. Оскільки відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, у зв'язку з цим з відповідача ТОВ «МІК» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243, 60 грн.

Outcome: partial