Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13 травня 2020 року з Дніпровського апеляційного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради, третя особа [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, передана після скасування вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2020 року щодо [PERSON] в частині вирішення цивільних позовів [PERSON] та [PERSON] до Комунального Підприємства «Дніпропетровський Електротранспорт» Дніпропетровської міської ради для нового розгляду справи в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні. У своєму позові позивач посилається на те, що 25.05.2018 року, близько 07 год. 25 хв., в Соборному (Жовтневому) районі м. Дніпро на проспекті Гагаріна в районі е/о № 678, трапилось зіткнення тролейбуса марки «ПМЗ-2» б/н 2035 , маршруту № 16 , під керуванням водія [PERSON] і маршрутного транспортного засобу марки «Мерседес-Бенс» р/н [NUMBER] , маршруту № 40, під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок зіткнення шестеро пасажирів отримали тілесні ушкодження. [PERSON] після дорожньо-транспортної пригоди доставлено до КЗ «Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 16» Дніпропетровської обласної ради з діагнозом закритий перелом с/3 правого стегна, що підтверджується довідкою МКЛ № 16 за № 143. Також позивачем у зв`язку із ушкодженням здоров`я було втрачено можливість професійно виконувати свої трудові обов`язки в період з 25.05.2018р. по 19.07.2018р. Окрім цього, у зв`язку із ушкодженням здоров`я, [PERSON] була завдана моральна шкода, яка полягала у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, які позначили негативні зміни у його житті, викликали негативні переживання та спогади, потребу в униканні аналогічних обставин, насторогу, тривогу, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксованість уваги на проблемі одужання, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасову відірваність від активного соціального життя, знижений настрій, порушення сну, емоційну напругу, почуття образи, обурення. Потерпілий не міг обслуговувати себе самостійно, не міг самостійно пересуватись тривалий час, а після 20.07.2018 пересувається за допомогою тростини і в обмеженій кількості. Потерпілому було здійснено операцію та кістку приєднано до металевої пластини. У зв`язку із викладеним, з метою захисту своїх порушених прав, позивач звернувся до суду із відповідним позовом та просить стягнути з Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт Дніпропетровської міської ради» на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) - 104 558,11 грн. матеріальної шкоди та 60 000,00 грн. моральної шкоди. Крім того в матеріалах справи міститься відзив відповідача Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради, в прохальній частині якого останній в задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі (а.с. 57-59). При цьому у відзиві відповідачем зазначено, що в КЗ «Дніпровська міська клінічна лікарня №16» позивач перебував з 25.05.2018 року по 12.06.2018 року, інших медичних довідок про те, що позивач після виписки з лікарні перебував на лікарняному не надано. Також відповідач не погоджується із розрахунком матеріальної шкоди у розмірі 104558,11 грн., на який посилається позивач зазначаючи, що він не мав можливості виконувати свої трудові обов`язки в період з 25.05.2018 року по 19.07.2018 року, тобто всього 56 днів. Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого №5201/495 КЗ «ДМКЛ №16» позивач знаходився в лікарні з 25.05.2018 року по 12.06.2018 року, тобто лише 13 днів. Окрім цього, згідно наданих позивачем копій табелю робочого часу до Договору №ІС/95 від 21.12.2015 року про надання послуг за травень та липень підписаного позивачем та не затвердженого з боку замовника - Департаментом охорони здоров`я Дніпровської обласної державної адміністрації, позивач фактично не працював 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, тобто в травні 7 днів. За червень місяць графіку робочого часу позивачем не надано. В липні позивач не працював з 02.05.2018 року по 19.05.2018 року, тобто 14 днів, тоді як відомості про виконання своїх обов`язків у червні місяці позивачем не надано. Всього позивачем не відпрацьовано 19 днів. Крім того, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначив, що згідно умов Договору №ІС/95 від 21.12.2015 року позивач мав можливість надавати послуги дистанційно, поза межами офісу. Позивачем не доведено, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток відповідно до вимог ч.4 ст.623 ЦК України, якою встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Стосовно розміру моральної шкоди, відповідачем зазначено, що [PERSON] не підтвердив юридичний факт щодо заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не зазначено за якими критеріями позивач оцінює розмір моральної шкоди. Позивачем подано відповідь на відзив (а.с. 70-76), у якому він посилається на те, що після перенесеної операції та внаслідок отриманих травм, лікування продовжується в амбулаторному порядку для відновлення функцій таза та стегна, на який накладено гіпс, що і обумовлено необхідністю пересування на костилях, відповідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №5201/495. Відповідно до довідки КЗ «Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 16» Дніпропетровської обласної ради після консультації травматолога 20.07.20218 року позивачу було дозволено повернутися до роботи. Позивач у відповіді на відзив зазначив, що згідно із п.4-Б Договору №ІС/95 від 21.12.2015 року про консультаційні послуги, в період надання послуг за даним Договором у відповідності до вказівок Координатора від Консультанта може вимагатися заповнення табелю обліку використання робочого часу для підрахунку витраченого Консультантом часу та понесених витрат, що підлягають відшкодуванню. Табель обліку використання робочого часу був наданий за травень місяць та липень місяць із зазначенням у ньому днів фактично відпрацьованого часу. За червень місяць табель не надавався у зв`язку із перебуванням протягом усього часу на амбулаторному лікуванні, через що жодних послуг згідно договору надано не було. Позивачем через канцелярію суду подано заяву про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, що підтверджують позовні вимоги позивача,а саме документів, які не були виділені із матеріалів кримінальної справи для передачі на новий розгляд справи в порядку цивільного судочинства, із доказами направлення заяви учасникам справи (а.с. 39а-51). Представник позивача адвокат Ільїн О.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позовну заяву задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов вважав необґрунтованим, заперечував проти його задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 25.05.2018 року, близько 07 год. 25 хв., в Соборному (Жовтневому) районі м. Дніпро на проспекті Гагаріна в районі е/о № 678, трапилось зіткнення тролейбуса марки «ПМЗ-2» б/н 2035 , маршруту № 16 , під керуванням водія [PERSON] і маршрутного транспортного засобу марки «Мерседес-Бенс» р/н [NUMBER] , маршруту № 40, під керуванням водія [PERSON] , де внаслідок зіткнення шестеро пасажирів отримали тілесні ушкодження, у тому числі [PERSON] Факт дорожньо-транспортної пригоди та її фактичні обставини підтверджені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 квітня 2018 року у справі № 201/3638/18, якою [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Відповідно до приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, а тому фактичні обставини встановлені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 квітня 2018 року є преюдиційними і доведенню не підлягають. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] після дорожньо-транспортної пригоди доставлено до КЗ «Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 16» Дніпропетровської обласної ради з діагнозом закритий перелом с/3 правого стегна, що підтверджується довідкою МКЛ № 16 за № 143 (а.с.41). Відповідно до Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №5201/495 -діагноз, поставлений позивачу: Політравма: ЗЧМТ, струс головного мозку, гострий період. Забій шийного відділу хребта. Забій тазу. З/перелом в/З правого бедра. Шок 1 ст. (а.с. 6) В результаті отриманих ушкоджень, 30.05.2018 року позивачу була проведена операція: «Інтрамедулярний блокуючий остеосинтез перелому правого стегна» та рекомендована ходьба на милицях терміном до 3 (трьох) місяців. Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , позивач перебував на амбулаторному лікуванні з 13.06.2018 року до 20.07.2018 року (а.с. 51). У матеріалах справи міститься висновок експерта №1822е за результатами судово-медичної експертизи гр. [PERSON] , початої 19 червня 2018 року на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року (а.с. 42-49). Відповідно до вказаного висновку експерта за своїм характером виявлені у [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми тіла на момент проведення судово-медичної експертизи відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ Украхни від 17.01.1995 року №6 - термін зрощення кісткової тканини понад 21-ну добу. Відповідно до довідки, виданої травматологом КЗ «Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 16» Дніпропетровської обласної ради від 20.07.20218 року, позивачу було дозволено повернутися до роботи (а.с. 50). Трудові обов`язки позивач здійснював відповідно до Договору №ІС/95 від 21.12.2015 року про консультаційні послуги, укладеним між [PERSON] таДепартаментом охорони здоров`я Дніпровської обласної державної адміністрації (а.с.8-10). Згідно із п.4-Б Договору №ІС/95 від 21.12.2015 року про консультаційні послуги, в період надання послуг за даним Договором у відповідності до вказівок Координатора від Консультанта може вимагатися заповнення табелю обліку використання робочого часу для підрахунку витраченого Консультантом часу та понесених витрат, що підлягають відшкодуванню. Як вбачається із матеріалів справи, табель обліку використання робочого часу був наданий позивачем за травень місяць та липень місяць 2018 року із зазначенням у ньому днів фактично відпрацьованого часу. Згідно табелю обліку використання робочого часу за Договором №ІС/95 від 21.12.2015 року за травень 2018 [PERSON] відпрацьовано 17 днів/136 годин (а.с. 13). Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за Договором №ІС/95 від 21.12.2015 року за липень 2018 [PERSON] відпрацьовано 8 днів/64 години (а.с. 12). Згідно листа директору департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації Будяк Н.О. від 23.07.2018 року за Вих.№58 від [PERSON] , останнім не надавалися консультаційні послуги з 25 травня 2018 року по 19 липня 2018 року у зв`язку із його перебуванням на амбулаторному лікуванні, через що жодних послуг згідно договору надано не було (а.с. 11). У свою чергу, відповідно до п.4-В Договору №ІС/95, Замовник зберігає за собою право на проведення аудиту або призначення визнаної аудиторської фірми для проведення перевірки облікової документації, що стосується сум, на які Консультант виставив вимогу за даним Договором в період дії Договору. Відповідно до Додатку А до Договору №ІС/95 від 21.12.2015 року про надання консультаційних послуг Консультант буде працювати повний робочий день. Замовник надає Консультанту робоче місце, включаючи обладнання, необхідне для виконання завдань. Замовник також надає Консультанту приміщення для виконання його/її функцій та обов`язків. Враховуючи зазначене, робота дистанційно за межами офісу відповідно до положень п.4-Б договору може вимагатися відповідно до вказівок Координатора, та у подальшому вноситься до робочого табелю. Докази на підтвердження того, що позивач працював поза межами офісу у матеріалах справи відсутні. Позивач повинен був і міг отримати дохід від виконання своїх трудових обов`язків, що підтверджується наявністю Договору №ІС/95 від 21.12.2015 року про надання консультаційних послуг, який достроково не розірваний жодною із сторін. Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, із ушкодженням здоров`я, яке відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, [PERSON] було втрачено можливість професійно виконувати свої трудові обов`язки за період з 25.05.2018р. по 19.07.2018р., тобто всього 56 днів. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). У тому числі, згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. Зі змісту ч.1 ст. 1172 ЦК України вбачається, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до п. 12 постанови № 6 Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розмір відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв`язку з ушкодженням здоров`я, встановлюється виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров`я. При зміні в період виплати відшкодування шкоди ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, складу сім`ї померлого, підвищенні розміру мінімальної заробітної плати у визначеному законодавством порядку розмір щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу підлягає відповідному перерахуванню. Відповідно до п. 22 даної постанови Пленуму Верховного суду України в рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди, зазначені строки їх виплати. Відшкодування шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я складається зі щомісячних платежів (страхових виплат), що виплачуються протягом строку, на який встановлено втрату працездатності, та додаткових витрат, що виплачуються протягом строку, на який визначено потребу в них. Частина 1 статті 1195 ЦК України містить загальні підстави відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. При цьому, законодавець передбачив, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів ( ч.3 ст.1195 ЦК України). За правилами ч.1 ст.1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток ( дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку ( доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця дохід позивача за 2017 звітний рік з якого було сплачено податок становив 681 494, 86 грн. за 12 місяців (а.с. 14-15). Таким чином, розмір втраченого позивачем заробітку внаслідок каліцтва з урахуванням ступеня втрати професійної працездатності терміном у 56 днів (7+30+19) за період з 25.05.2018р. по 19.07.2018р., що підтверджується матеріалами справи, складає 104 558,11 грн., виходячи із розрахунку: 681 494,86 грн. (дохід позивача за 2017 звітний рік) / 365 * 56 днів (кількість днів втраченого заробітку у зв`язку з ушкодженням здоров`я) = 104 558,11 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За змістом частин 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до абз. 2 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року - при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Пунктами 3,4 вищевказаної Постанови передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової)шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 1000 - 5000 євро. Таким чином визначений розмір спричиненої позивачеві моральної шкоди цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Як визначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case ofABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Суд, оцінивши надані позивачем докази, приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог і наявність у позивача внаслідок отриманих травм у результаті дорожньо-транспортної пригоди моральних страждань, спричинених травмою, розлад здоров`я, вимушені зміни у житті позивача, неможливості виконувати свої трудові обов`язки і отримувати заробітну плату за виконані послуги. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Статтею 55 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на судовий захист від протиправних посягань. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради, третя особа [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає матеріальна шкода в розмірі 104 558,11 грн. Що стосу`ється позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У пункті п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно із п. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України, при встановленні факту заподіяння моральної шкоди бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування або його посадовими чи службовими особами при здійсненні своїх повноважень, моральна шкода Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. За таких обставин суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та стягнути на його користь з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн., а в задоволенні іншої частини позову про відшкодування моральної шкоди відмовити. Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial