Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

В серпні 2017 року до Баранівського районного суду звернулася [PERSON] (надалі також позивач) з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Позов обґрунтовувався тим, що у 2011 році позивач та відповідач мали інтимні стосунки та хотіли створити сімю. 29 січня 2012 р. позивач народила сина [PERSON], якого відповідач визнав своїм сином і зареєстрував його на своє імя. Після народження сина позивач та відповідач почали проживати однією сімєю, що тривало два роки після чого вказані вище відносини припинили своє існування. Відповідач зовсім не дбав та не хотів дбати про дитину. На даний час відповідач працює неофіційно в м. Києві та отримує заробітну плату достатню для того, щоб сплачувати аліменти в розмірі 2000 грн. щомісяця. З огляду на викладене, позивач вирішила звернутися до суду із даним позовом. Позивач у судове засідання не зявилася, через канцелярію Баранівського районного суду подала заяву згідно якої просила справу слухати без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи у випадку неявки в судове засідання відповідача та наполягала на задоволенні її позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 та ст. 224 ЦПК України Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 29.01.2012 року народився [PERSON], батьком якого є [PERSON], а матірю - [PERSON] (а.с. 3). Таким чином, судом встановлено, що відповідач дійсно є батьком малолітнього [PERSON] Отже, за змістом статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що відповідає приписам ч. 3 ст. 181 СК України. Згідно ст.. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, суд враховує те, що відповідач хоч офіційно не працює, але перебуває у працездатному віці, крім того, відповідач не надав суду відомостей про наявність на його утриманні інших осіб, а також не скористався своїм процесуальним правом щодо заперечень проти заявленого позову, як наслідок фактично його визнав, а отже, може отримувати доходи в тому числі для сплати аліментів. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. При цьому суд не може залишити без уваги того, що позивачем в обгрунтування своїх позовних вимог не було надано відповідних доказів місця роботи та доходів відповідача відповідно до ст. 60 ЦПК України, які б дозволяли відповідачу сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі зазначеному в позовній заяві. Таким чином, з огляду на вимог чинного законодавства щодо обов'язку обох батьків брати участь в утриманні своїх дітей до їх повноліття, якому кореспондує право дитини на належний рівень життя, достатній для її соціального розвитку, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованою не повною мірою та такою, що підлягає до часткового задоволення. Окрім того, в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільняється від сплати судового збору щодо вимоги про стягнення аліментів, а тому,

Outcome: partial