Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. 16.04.2020 року [PERSON] звернувся до Малинського районного суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики. Предметом позову є стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики, укладеного у формі розписки від 06.03.2018 року у розмірі 103559,65 грн., яка складається з суми основного боргу - 13545,00 грн., процентів за кожний день прострочення боргу - 88719,75 грн. та інфляційних втрат - 1294,90 грн., а також понесених судових витрат. Підставою позовних вимог є те, що 06.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] в присутності [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, за яким [PERSON] передав у власність позичальнику [PERSON] грошові кошти у розмірі 500 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 01.07.2018 року. Однак у строк, обумовлений у розписці [PERSON] кошти не повернув та взятих на себе зобов`язань не виконав. Отже сума основного боргу відповідача перед позивачем складає 13545,00 грн. У позасудовому порядку сторони спір не врегулювали, а тому [PERSON] звернувся до суду з метою примусового стягнення суми боргу за договором позики з [PERSON] . У зв`язку з задоволенням заяви судді [PERSON] про відставку 13 серпня 2020 року було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №283/800/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Справу передано на розгляд судді Ярмоленку В.В. Явка сторін по справі: [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої просив відкласти розгляд справи після 15.04.2021 року для надання можливості врегулювати спір з відповідачем самостійно. При вирішенні клопотання суд враховує засади розумності тривалості судового процесу, а також приймає до уваги, що справа не знаходить вирішення з 16.04.2020 року внаслідок переважно процесуальної поведінки сторін, пов`язаної з поданням клопотань про відкладення розгляду справи, задоволення судом клопотання відповідача щодо призначення у справі експертизи, з подальшою відмовою самого ж відповідача від надання додаткових матеріалів експерту. Крім того суд зазначає, що відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи в порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Враховуючи те, що спір між сторонами у досудовому порядку не був врегульований та перебуває на розгляду у суді, суд не вбачає достатніх підстав для відкладення розгляду справи за заявою позивача. Будь-яких інших відомостей, які б в силу дії ст.279 ЦПК України породжували підстави для відкладення розгляду справи, суду не повідомлено. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, про причини неявки суд не повідомив. В матеріалах справи міститься відзив відповідача, в якому останній обґрунтовує свою позицію щодо заперечення проти позовних вимог [PERSON] . Так відповідач зазначає, що грошових коштів у [PERSON] не позичав та, відповідно, ніякої розписки щодо позики не писав та не підписував. Сам текст розписки та підпис виконанні [PERSON] , тобто є виключно волевиявленням одноособово позивача. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши наявні докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, вважає необхідним задовольнити частково позовні вимоги [PERSON] , виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 06 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, підписаної власноруч відповідачем, за яким позивач передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 500 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 01 липня 2018 року (оригінал розписки знаходиться на а.с.35). Також розписка містить умову, яка передбачає, що у випадку неповернення коштів у визначений строк [PERSON] зобов`язується сплатити відсотки з розрахунку 1% від суми боргу за кожен день прострочення платежу. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов позики та підписано позичальником. Дана розписка була складена у присутності свідка [PERSON] , мешканця [ADDRESS] . Однак у строк, обумовлений у розписці, [PERSON] кошти [PERSON] не повернув та взятих на себе зобов`язань не виконав. У ході судового розгляду справи 11.09.2020 року відповідачем було заявлено клопотання щодо призначення у справі судово-технічної експертизи. Ухвалою суду від 11.09.2020 року у справі №283/800/20 призначено судово-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: чи виготовлений рукописний текст на розписці, датованій 06 березня 2018 року про отримання грошових коштів від [PERSON] [PERSON] ? Проведення експертизи доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (а.с.37). Ухвалою суду від 06.11.2020 року уточнено питання, постановлене в ухвалі Малинського районного суду від 11.09.2020 року та викладно у наступній редакції: чи виготовлений рукописний текст "Позичальник [PERSON] " з підписом на документі (розписці, датованій 06 березня 2018 року про отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] ) [PERSON] , [INFO] ? (а.с.43). Ухвалою суду від 25.01.2021 року постановлено зобов`язати експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повернути до Малинського районного суду Житомирської області матеріали цивільної справи №283/800/20 без виконання у зв`язку з написанням 21.01.2021 року [PERSON] розписки, в якій зазначено про його відмову від надання зразків свого почерку та підпису, які просили надати експерти у своєму клопотанні про надання додаткових матерівалів від 06.01.2021 року (а.с.53). Згідно наявних в матеріалах справи розрахунках заборгованості відповідача перед позивачем, розмір основної заборгованості [PERSON] становить 13545,00 грн. (а.с.8-9); інфляційні збитки - 1294,90 грн. (а.с.10-11); пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання - 88719,75 грн. (а.с.12), а всього - 103559,65 грн. Мотиви та застосовані норми права. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ЦПК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, наявність власноруч підписаної розписки відповідача в матеріалах справи підтверджує факт передання [PERSON] [PERSON] визначеної грошової суми в силу вимог ст. 1047 ЦК України, а також те, що між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов позики. Свої зобов`язання за договором відповідач не виконав, істотно порушивши умови договору, внаслідок чого станом на дату подання позову до суду позика не повернута. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Стаття 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином з [PERSON] підлягають примусовому стягненню сума основного боргу у розмірі 13545 грн. Щодо стягнення з відповідача 1% від суми боргу за кожен день користування коштами та інфляційних втрат, суд хоче зазначити наступне. Приписами ч.1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманих ним грошових коштів належних до сплати кредиторові. Так, Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові вказує, що за змістом норми статті 625 Цивільного кодексу України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Як резюмує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року (справа №127/15672/16-ц), оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Враховуючи, що відповідач своєчасно не повернув позикодавцю грошові кошти, а також те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому з нього дійсно підлягають стягненню втрати від інфляції та проценти за прострочення заборгованості. Однак, щодо розміру такого стягнення суд зазначає наступне. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, сума основного боргу складає 13545 грн., а заборгованості за прострочене зобов`язання - 88719,75 грн., що значно перевищує розмір основного зобов`язання. Тому суд приходить до висновку, що вимога позивача про нарахування та сплату пені за прострочення платежу, яка перевищує розмір основного боргу, не відповідає передбаченим у п. 6 ст.3, ч. 3 ст. 509 та ст. 627 ЦК України, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Оскільки розмір пред`явленої до стягнення пені є більший від розміру боргового зобов`язання, а тому суд вважає можливим застосувати до спірних правовідносин норму ч.3 ст. 551 ЦК України і зменшити суму пред`явленої до стягнення пені до 13545 грн. Зазначена сума, на думку суду, буде співмірною з розміром боргу, враховуючи позицію, що пеня не повинна перетворюватися на джерело збагачення, оскільки в такому випадку остання втрачає свою стимулюючу функцію, з урахуванням принципів розумності та справедливості. Тому суд вважає, що заявлені вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення неустойки у формі пені підлягають до часткового задоволення у розмірі 13545,00 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі відповідно до ст.141 ЦПК України суд зазначає наступне. Згідно п.3 ч.2 зазначеної статті ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд в ході розгляду справи прийшов до висновку про часткове задоволення позову, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 283,84 грн.

Outcome: partial