Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , виселити відповідачів із даного будинку та зобов`язати їх звільнити будинок від належних їм речей та домашніх тварин. Разом з тим, просить стягнути з [PERSON] в її користь 750000 грн. моральної шкоди, стягнути з [PERSON] в її користь 50000 грн. моральної шкоди та стягнути з [PERSON] в її користь 200000 грн. моральної шкоди. Вирішити питання судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником зазначеної нерухомості. Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.12.2017 встановлено факт незаконного заволодіння відповідачкою, [PERSON] будинком позивачки за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані із згоди [PERSON] , перебувають на сьогоднішній день з нею у родинних стосунках, уникають спілкування з позивачкою, добровільно не знімаються із реєстрації та не реагують на вимоги щодо добровільного їх виселення. Таким чином, така обставина перешкоджає позивачу у праві вільно користуватись та розпоряджатись своїм майном, а тому звертається до суду із даним позовом. Ухвалою від 26.02.2021 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 01.04.2021. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 24.03.2021 від відповідачів надійшли заяви про відкладення розгляду справи на термін після закінчення карантину. 01.04.2021 розгляд справи відкладено на 19.04.2021 у зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання. 16.04.2021 відповідачів надійшли заяви про відкладення розгляду справи на термін після закінчення карантину. 19.04.2021розгляд справи відкладено на 24.05.221 у зв`язку з неявкою відповідачів в судове засідання. 24.05.2021 від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позову, з тих підстав, що не вважають себе винними у незаконному заволодінні житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Щодо стягнення моральної шкоди просять застосувати позовну давність. 24.05.2021 від [PERSON] надійшла заява про витребування з Дрогобицького РВП ГУ НП у Львівській області матеріалів кримінального провадження, що стосується підробки документів відносно майна за адресою: [ADDRESS] , надання дозволу на ознайомлення з такими матеріалами у зв`язку з чим розгляд справи відкласти. 24.05.2021 у справі оголошено перерву до 28.07.2021. Представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримав, просить позов задоволити у повному обсязі. Відповідачі в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, просять у задоволенні такого відмовити. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Спариняк Л.В. 30 вересня 1996 року за реєстровим № 3584, є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач, [PERSON] , як було встановлено матеріалами слідства в межах кримінального провадження № 12013150110000878 та доведено вину вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 грудня 2017 року в кримінальній справі № 442/2655/14-к. 08 грудня 1999 року, згідно якого [PERSON] ( [PERSON] ) отримала від невстановленої слідством особи Протокол № 113 проведення публічних торгів (з реалізації заставного мого, [PERSON] , майна) від 08 грудня 1999 року, затверджений начальником ВДВС Дрогобицького міського управління юстиції, будинку по [ADDRESS] та Акт про публічні торги від 08 грудня 1999 року, затверджений начальником ВДВС Дрогобицького міського управління юстиції, цього будинку. Достовірно знаючи, що реально публічні торги не проводились, участі в проведенні вищевказаних публічних торгах вона не брала, заставне майно - будинок по [ADDRESS] в установленому законом порядку не придбала, а відтак усвідомлюючи, що протокол № 113 від 08 грудня 1999 року проведення публічних торгів з реалізації належного мені заставного майна та акт про публічні торги від 08 грудня 1999 року даного будинку є підробленими, 08 грудня 1999 року подала їх приватному нотаріусу Молокусу Б.В., на підставі чого останній 08 грудня 1999 року видав їй Свідоцтво на право приватної власності на будинок, «придбаний» на публічних торгах відповідно до Акту від 08 грудня 1999 року. В незаконний спосіб заволодівши будинком, відповідач, [PERSON] 24 жовтня 2002 року звернулася до Дрогобицького міського суду Львівської області з позовом до неї та її чоловіка [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Рішенням місцевого Дрогобицького міського суду в справі № 2-2513/2002 [PERSON] , її чоловіка [PERSON] та їх неповнолітнього сина [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] , та вирішено зняти їх з реєстрації. Вироком Стрийського міскрайонного суду Львівської області від 29 грудня 2017 року в кримінальній справі № 442/2655/14-к відповідача, [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 358 КК України. Рішенням від 04.06.2020 Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у цивільній справі № 442/4280/13-ц було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання недійсними публічних торгів, акту про публічні торги, договору купівлі-продажу житлового будинку та свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок. Вказаним судовим рішенням визнано недійсними: - Протокол № 113 проведення публічних торгів з реалізації заставленого майна [PERSON] від 08.12.1999 року; - Акт про публічні торги від 08.12.1999 року, щодо реалізації з публічних торгів майна боржника, а саме: житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] ; будинок складається з чотирьох кімнат житловою площею 85,4 кв. м., двох кухонь, до будинку відносяться господарські будівлі: сарай-літня кухня, металева огорожа; - Договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , укладений на ім`я [PERSON] від 08.12.1999 року; - Свідоцтво про право приватної власності № [NUMBER] та зареєстроване в реєстрі за № 904 на житловий будинок житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] ; будинок складається з чотирьох кімнат житловою площею 85,4 кв. м., двох кухонь, до будинку відносяться господарські будівлі: сарай-літня кухня, металева огорожа, земельна ділянка площею 600 кв. м., що раніше належало [PERSON] , котра мешкає в [ADDRESS] посвідчене приватним нотаріусом Молокус Богданом Володимировичем. У відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарсьхій, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, факт незаконного винного заволодіння будинком, що в [ADDRESS] відповідачкою [PERSON] встановлено вироком Стрийського міскрайонного суду Львівської області від 29 грудня 2017 року в кримінальній справі № 442/2655/ 14-к. В подальшому [PERSON] було зареєстровано за собою право власності на спірний будинок, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 222399878, виданим 02.09.2020 державним реєстратором Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області Якимчуком Я.Б. На замовлення позивача ЦНАП видав Довідку від 16.01.2021 за № 156, з якої вбачається, що згідно даних картотеки обліку місця проживання міста Дрогобича, даних реєстру територіальної громади міста Дрогобича за адресою: [ADDRESS] станом на 16 січня 2021 року зареєстровані особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Із відповіді Комунального підприємства «Управитель «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Дрогобицької міської ради (лист за вих. № 2.4 від 02. лютого 2021 року) за вказаною адресою 28 січня 2021 року виходила уповноважена особа КП «Управитель «ЖЕО» [PERSON] , однак, у зв`язку з відмовою мешканців сусідніх будинків, які б засвідчили факт проживання без реєстрації/факт не проживання при реєстрації особи/осіб за даною адресою, не було можливості скласти відповідний акт. З метою повноцінної реалізації своїх відновлених прав власника щодо володіння, користування та розпорядження житловим будинок та можливості проживати у будинку мій чоловік [PERSON] , діючи як довірена особа позивачки, ще 15.09.2020 звернувся до приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. з проханням передати відповідачам - [PERSON] [PERSON] , [PERSON] прохання з вимогою звільнити будинок по [ADDRESS] , та знятися з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Відповідачі, отримавши вказану вимогу 28.09.2020 (згідно відмітки на Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення), вимоги про виселення та зняття з реєстрації не виконали, не намагалися врегулювати (за необхідності) умови використання житлового будинку чи дату звільнення будинку, який належить позивачу на праві власності. Відповідачі своєю бездіяльністю відмовляються звільняти житло чи визначити умови його використання, чинять позивачу як власнику перешкоди у його користуванні, не допускають її до приміщень будинку, що спонукало останню звернутися до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України. Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Таким чином, суд вважає позовні вимоги щодо усунення перешкод та виселення відповідачів підставними, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі користувались спірним майном без згоди власників будинку, у ньому проживали і змінили замки, обмежили доступ позивачу, як власнику майна, до будинку. Жодних доказів того, що вони мають право проживати у вказаному будинку відповідачами не надано і вони у відзиві підтверджують відсутність правових підстав на користування спірним будинком , а тому їх слід виселити без надання іншого житлового приміщення. Крім цього, відповідачі, залишаючись зареєстрованими у будинку, власником якого є позивач, є сторонніми для неї особами, які перешкоджають позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують її права, як власника, суд вважає позовну заяву в частині втрати відповідачами права користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] та виселення з такого обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивачки моральної шкоди суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Судом встановлено, що позивач зазнав моральних страждань та погіршення стану здоровя, внаслідок вчинених відповідачем злочинних дій. У відповідності до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Верховний суд України в п. 9 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4(з подальшими змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Однак, позивачем не доведений факт заподіяння їй моральних страждань неправомірними діями відповідача, не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням фізичних і моральних страждань, також не наведено жодних доказів у чому полягає моральна шкода та чим саме керувалася позивач, визначаючи розмір морального відшкодування. А тому суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на відповідачів покладаються судові витрати, які стягуються на користь держави відповідно до вимог Закону України " Про судовий збір". Враховуючи викладене та

Outcome: partial