Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернулась до суду із позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа: Соборний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про повернення грошових коштів та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач зазначила, що між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» 20 березня 2008 року було укладено кредитний договір № DNH3NN00000011. 04 вересня 2012 року [PERSON] було повністю погашено заборгованість по кредитному договору № DNH3NN00000011, про що ПАТ КБ «Приватбанк» було видано відповідну довідку. Весною 2018 року [PERSON] дізналась, що у Соборному ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області знаходиться виконавче провадження № 50781222 за виконавчим листом №2/0417/2880/2012 від 23 квітня 2012 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська на підставі заочного рішення від 10 квітня 2012 року у справі № 0417/3789/2012 про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 200406,33 грн. по кредитному договору № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року. Відповідно до довідки про сплачений борг, виданої ТОВ «АТБ-маркет», з заробітної плати [PERSON] за 2018 рік по виконавчому провадженню № 50781222 було стягнуто 47499,21 грн. У зв`язку з цим [PERSON] 23 квітня 2018 року звернулась до Соборному ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області із заявою про закінчення виконавчого провадження. Але станом на день подання позовної заяви письмової відповіді надано не було. В усній розмові з державним виконавцем Шелковниковою Л.В. було повідомлено, що це питання необхідно вирішувати безпосередньо з банком. 25 травня 2018 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із зазначенням вищевикладених обставин та з проханням розібратися у ситуації, надати відповідь, а також звернутися із заявою про закінчення виконавчого провадження №50781222 за виконавчим листом №2/0417/2880/2012 від 23 квітня 2012 року, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 200406,33 грн. по Кредитному договору DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року. А також із вимогою повернути грошові кошти, які були стягнуті Соборним відділом державної виконавчої служби Дніпропетровської області за виконавчим провадженням №50781222 за виконавчим листом №2/0417/2880/2012 від 23 квітня 2012 року, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська на підставі заочного рішення від 10 квітня 2012 року у справі №0417/3789/2012 про стягнення з [PERSON] , заборгованості у розмірі 200406,33 грн. по кредитному договору № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року. Лише 22 серпня 2018 року [PERSON] отримала першу відповідь від АТ КБ«Приватбанк» на лист, який ними був отриманий 08 червня 2018 року. У вказаному листі АТ КБ «Приватбанк» зазначив, що для розгляду можливості повернення утриманих через державну виконавчу службу коштів, необхідно замовити у відділенні банку актуальну довідку про погашення договору, звернутися до ДВС та отримати документ, що містить дати, суми та інформацію про утримані кошти. Та з даним документом просили звернутися повторно до банку. Позивач зазначає, що неодноразово в усному спілкуванні з працівниками банку ними зазначалося, що дійсно сталася помилка та вони зазначали, що це питання буде вирішено мирним шляхом. З огляду на відповідь банку від 22 серпня 2018 року, позивач звернулася до Соборного ВДВС із заявою про надання довідки з детальною інформацією із зазначенням дат та сум стягнутих з [PERSON] за виконавчим провадженням №50781222 за виконавчим листом №2/0417/2880/2012 від 23.04.2012 року, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 200406,33 грн. по Кредитному договору № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року, а також із зазначенням інформації щодо перерахування грошових на користь стягувана ПАТ КБ «Приватбанк». 04 жовтня 2018 року Соборним ВДВС було надано відповідну довідку №43842/13.3-32. 05 грудня 2018 року АТ КБ «Приватбанк» надало позивачу другу відповідь, в кій посилався на те, що між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNU0GL00001609 від 18 квітня 2008 року. Банк у відповіді зазначив, що [PERSON] не виконала зобов`язання перед банком, а тому банк звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. У зв`язку х цим, на підставі виконавчого напису від 03 серпня 2017 року державним виконавцем Соборного ВДВС 22 грудня 2017 року було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та направлено до ТОВ «АТБ-маркет» для виконання. Грошові кошти перераховуються на користь АТ КБ «Приватбанк» на підставі ст.ст. 42,44 ЗУ «Про виконавче провадження». Позивач звертає увагу суду на те, що банк посилається на взагалі інший кредитний договір № DNU0GL00001609 від 18 квітня 2008 року. Але з документів у виконавчому провадженні №50781222 вбачається, що виконавче провадження відкрито не на підставі виконавчого напису, а на підставі виконавчого листа №2/0417/2880/2012 від 23 квітня 2012 року, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська на підставі заочного рішення від 10 квітня 2012 року у справі №0417/3789/2012 про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 200406,33 грн. по кредитному договору № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року. Позивач не заперечує наявність кредитного договору № DNU0GL00001609 від 18 квітня 2008 року, та зазначає, що наразі оскаржує виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 03 серпня 2017 року, про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № DNU0GL00001609 від 18 квітня 2008 року у судовому порядку. Станом на день подачі позову вищевказаний виконавчий напис не перебуває на виконанні. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що з боку банку виникла якась помилка, що призвела до незаконного та безпідставного стягнення з позивача грошових коштів у загальній сумі 42614,29 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того позивач також просить стягнути з відповідача 4884,92 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок стягнення з [PERSON] на користь Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області у рахунок сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, відсотки за користування її коштами у сумі 1219,26 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. та зобов`язати відповідача звернутися до виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження №50781222. Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача надав до суду заяву, в якому просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував. Від представника третьої особи до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі з проханням прийняти рішення на розсуд суду. Крім того представником відповідача до суду було надано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив про помилковість тверджень позивача про відсутність правових підстав для стягнення з неї грошових коштів, оскільки [PERSON] не заперечує тієї обставини, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2012 року у справі № 0417/3789/2012 нею не оскаржувалося та є чинним, а тому підлягає обов`язковому виконанню. Крім того позивачем не оскаржувалися ні постанова про відкриття виконавчого провадження №50781222, ні постанова про звернення стягнення на доходи боржника, тобто звернення [PERSON] до суду із вищевказаним позовом є невірним способом захисту прав. Також представником відповідача було зазначено щодо помилковості наданого позивачем розрахунку відсотків за користування коштами, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» 20 березня 2008 року було укладено кредитний договір № DNH3NN00000011. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2012 року (справа № 0417/3789/2012) було стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року (а.с. 10-11). 23 квітня 2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист №2/0417/2880/2012 про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року (справа № 0417/3789/2012) (а.с. 8). Відповідно до довідки, виданої керівником проекту по роботі з документами клієнтів АТ КБ «Приватбанк» Ніколаєнко Ю.С., заборгованості [PERSON] по кредитному договору за № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року немає. Дата закриття кредита 04 вересня 2012 року (а.с. 5). Постановою про відкриття виконавчого провадження №50781222 від 12 квітня 2016 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2/0417/2880/2012 від 23 квітня 2012 року, виданого Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська на підставі заочного рішення від 10 квітня 2012 року у справі № 0417/3789/2012 про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 200406,33 грн. по кредитному договору № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року (а.с. 12). Постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22 грудня 2017 року у ВП №50781222, було звернуто стягнення на дохід боржника [PERSON] , що отримує дохід у ТОВ «АТБ-маркет» (а.с. 13-14) . Відповідно до платіжних доручень №954 від 01 червня 2018 року, №1242 від 10 липня 2018 року, № 2009 від 13 вересня 2018 року, № 408 від 28 січня 2019 року, № 960 від 19 лютого 2019 року, № 2281 від 16 жовтня 2018 року, № 2280 від 16 жовтня 2018 року із заробітної плати [PERSON] на рахунок АТ КБ «Приватбанк» на виконання виконавчого документа №2/0417/2880/2012 від 23 квітня 2012 року було перераховано грошові кошти на загальну суму 43044,75 грн. (а.с. 101-107). 25 травня 2018 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» із проханням звернутися із заявою про закінчення виконавчого провадження №50781222 за виконавчим листом №2/0417/2880/2012 від 23 квітня 2012 року, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 200406,33 грн. по кредитному договору DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року. А також із вимогою повернути грошові кошти, які були стягнуті Соборним відділом державної виконавчої служби Дніпропетровської області за виконавчим провадженням №50781222 за виконавчим листом №2/0417/2880/2012 від 23 квітня 2012 року, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська на підставі заочного рішення від 10 квітня 2012 року у справі №0417/3789/2012 про стягнення з [PERSON] , заборгованості у розмірі 200406,33 грн. по кредитному договору № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року. Відповідно до відповіді АТ КБ «Приватбанк» від 22 серпня 2018 року № 20.1.0.0.0/7-180608/1333, [PERSON] було повідомлено, що для розгляду можливості повернення утриманих через державну виконавчу службу коштів, вона може замовити у відділенні банку актуальну довідку про погашення договору, звернутися до ДІС та отримати документ, що містить суми та інформацію про утримані кошти, після чого з даним документом повторно звернутися до банку (а.с. 19). 05 грудня 2018 року АТ КБ «Приватбанк» надало позивачу другу відповідь, в якій посилався на те, що між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNU0GL00001609 від 18 квітня 2008 року. Банк у відповіді зазначив, що [PERSON] не виконала зобов`язання перед банком, а тому банк звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. У зв`язку х цим, на підставі виконавчого напису від 03 серпня 2017 року державним виконавцем Соборного ВДВС 22 грудня 2017 року було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та направлено до ТОВ «АТБ-маркет» для виконання. Грошові кошти перераховуються на користь АТ КБ «Приватбанк» на підставі ст.ст. 42,44 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 27). Суд звертає увагу на те, що у своїй відповіді від 05 грудня 2018 року банк посилається на інший кредитний договір № DNU0GL00001609 від 18 квітня 2008 року. Натомість з документів у виконавчому провадженні №50781222 вбачається, що виконавче провадження відкрито не на підставі виконавчого напису, а на підставі виконавчого листа №2/0417/2880/2012 від 23 квітня 2012 року, виданим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська на підставі заочного рішення від 10 квітня 2012 року у справі №0417/3789/2012 про стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 200406,33 грн. по кредитному договору № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 07.08.2019 року у справі № 500/2867/18. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України". Враховуючи той факт, що [PERSON] було повністю погашено заборгованість за кредитним договором № DNH3NN00000011 від 20 березня 2008 року до відкриття виконавчого провадження 50781222 12 квітня 2016 року, про що було відмово банку при подачі заяви про відкриття провадження, слід дійти до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів у сумі 43044,75 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 101-107). Розглядаючи вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 4884,92 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок стягнення з [PERSON] на користь Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області у рахунок сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Таким чином, питання про повернення боржнику витрат понесених під час виконавчого провадження у разі його закінчення у зв`язку із добровільним виконанням рішення, що підлягало примусовому виконанню вирішується державним чи приватним виконавцем в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» й до процесуальних повноважень суду не відноситься. В разі, якщо спір щодо повернення виконавчого збору не буде вирішено в позасудовому порядку, [PERSON] не позбавлена права звернутися до суду із позовом. Таким чином, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 4884,92 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок стягнення з [PERSON] на користь Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області у рахунок сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, слід відмовити. Стосовно заявленої вимоги про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] відсотків за користування чужими грошовими коштами, суд приходить до висновку про можливість відмови у її задоволенні у зв`язку із недоведеністю, оскільки позивачем не було надано суду належного та допустимого розрахунку відсотків за користування спірними коштами. Що стосується вимоги про зобов`язання відповідача звернутися до виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження №50781222, слід зазначити що така вимога є передчасною, оскільки після набрання законної сили рішенням по даній справі позивач має реалізувати свої права, передбачені чиним законодавством та звернутися до виконавчої служби із відповідною заявою. У разі якщо питання про закінчення виконавчого провадження не буде вирішено в позасудовому порядку, [PERSON] не позбавлена права звернутися до суду із скаргою на дії державного виконавця. Стосовно заявленої вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. За ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 2 ст. 84 ЦПК України). Як роз`яснено у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014р. № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до п. 47 вказаної постанови Пленуму, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011р. № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р. № 4191-VI (в редакції на момент звернення до суду із даним позовом) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні». З огляду на вимоги цієї норми закону, надання суду копії договору про надання правової допомоги від 10 січня 2019 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 21 вересня 2009 року, ордеру від 28 лютого 2019 року та акту прийому-передачі виконаних робіт від 10 січня 2019 року, вочевидь недостатньо для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу. Так, оплату виконання адвокатом взятих на себе зобов`язань та надання послуг не підтверджено жодним платіжним документом. За таких обставин, у задоволенні вимог в цій частині має бути відмовлено. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог та звільнення позивача від сплати останніх, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial