Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, згідно позовних вимог якого просила визнати за нею у порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], визнати за нею у порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 76,8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилась, від неї до суду надійшла заява, щодо розгляду цивільної справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання також не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, поклавшись на розсуд суду. Відповідно до ч. 2ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В судовому засіданні було встановлено, що позивач є спадкоємицею [PERSON], [INFO], за заповітом від 29.09.2012 року [NUMBER], посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликовим С.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1-1564. Після смерті [INFO] [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 26.11.2014, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів громадянського стану реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ, відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку загальною площею 58,6 кв.м. з господарськими спорудами розташованих за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.1. ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи у призначений законом строк позивач прийняла спадщину шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру №40389285 від 15.05.2015, спадкова справа №57448093. Відповідно до частини 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Куликовим С.В. у видачі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом на об'єкти спадкового майна позивачу було відмовлено, про що винесено постанову від 06.11.2015 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Зазначена постанова нотаріуса обґрунтована відсутністю документів, які підтверджують зареєстроване право власності на спадкове майно за спадкодавцем. Відповідно до роз'яснень Міністерства юстиції України від 21.02.2005 №19-32/319 у випадку смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступному його власнику (спадкоємцю) повинно вирішуватися у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Як зазначає позивач, під час розлучення [PERSON] та [PERSON] судом було розподілено спільно нажите майно, в т.ч. і житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] отримала у власність 2/3 частини зазначеного будинку, [PERSON] - 1/3 частину будинку. У подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу від 06.01.1976, посвідченого державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] придбала у [PERSON] 1/3 житлового шлакоблочного будинку за адресою: [ADDRESS]. Актом відвода земельної ділянки від 02.07.1959, виданого Управлінням головного архітектора м. Дніпропетровська, земельну ділянку по [ADDRESS] площею 320 кв. м. передано [PERSON] для забудови. Згідно довідки, наданої сектором земельних відводів Управління головного архітектора м.Дніпропетровська 17.07.1959, земельна ділянка по [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради від 26.05.1959 №1423. Таким чином, право власності на житловий будинок за померлою [PERSON] підтверджено належними та допустими доказами і за змістом ст. 1218 ЦК України може бути об'єктом спадкування. Як вбачається із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що відповідно до норм чинного законодавства, має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Щодо вимоги визнати за позивачем у порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 76,8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS], суд приходить до висновку щодо необґрунтованості та безпідставності вказаної вимоги. Суд вважає, що у цій частині вимог позивач не виконала свого обов'язку доказування, передбаченого положеннями ч.4 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON], не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial