Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 01.10.2003 року працювала у відповідача на посаді інженера-проектувальника І категорії відділу електропостачання. 05.10.2006 року була переведена на посаду завідуючої сектором до відділу електропостачання. Наказом №5к від 20.01.2014 року її було звільнено з підприємства на підставі ст.40 КЗпП України за скороченням штатів. Вважає звільнення незаконним, оскільки виробничої необхідності скорочувати її посаду не було; при звільнені їй не пропонувалось переведення на іншу роботу; не було враховано її переважне право на залишення на роботі; порушено умови колективного договору, визначені у п.3.3.2. З урахуванням зазначеного, позивачка просила суд визнати незаконним та скасувати наказ №5к від 20.01.2014 року, поновити її на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 21.01.2014 року по 03.02.2014 року в сумі 1333 грн. 30 коп. та, що буде накопичуватись під час розгляду справи, а також стягнути з відповідача на її користь компенсацію за моральну шкоду в сумі 1000 грн. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Враховуючи зазначене, думку позивачки та положення ст.ст.169,224 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 01.10.2003 року [PERSON] працювала у відповідача на посаді інженера-проектувальника І категорії відділу електропостачання. 05.10.2006 року була переведена на посаду завідуючої сектором до відділу електропостачання. Наказом №5к від 20.01.2014 року позивачку було звільнено з підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штатів, відповідно до наказу №33 від 31.10.2013 року. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Як роз'яснено в п.19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджував ся за два місяці про наступне вивільнення. Враховуючи зазначені вище положення КЗпП України, доводи позовної заяви та той факт, що представник відповідача в судове засідання не з'явився та не надав доказів щодо спростування викладених у позовній заяві обставин, своєчасного (за два місяці) повідомлення позивачки про наступне вивільнення, пропонування їй наявних вакантних посад або їх відсутності, наявності змін в організації виробництва та необхідності скорочення чисельності штату та, зокрема, саме посади, яку займала позивачка, відсутності у останньої переваг в залишення на роботі, визначених у п.3 ч.2 ст.42 КЗпП України, суд приходить до висновку про незаконність наказу про звільнення позивачки з займаної посади та необхідність задоволення позову в цій частині та поновлення [PERSON] на посаді завідуючої сектором відділу електропостачання відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України. В частині скасування наказу про звільнення в задоволенні позову слід відмовити, оскільки вказана вимога заявлена зайво та права позивачки відновлено визнанням наказу про звільнення незаконним і поновленням на роботі. З урахуванням визнання незаконним звільнення позивачка, суд вважає обґрунтованими та такими, що на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 3383 грн. 56 коп., виходячи з наступного розрахунку: 1217 грн. 57 коп. + 1463 грн. 24 коп. = 2680 грн. 81 коп. (заробітна плата за два останніх повних місяці роботи в листопаді та грудні 2013 року) / 18 (кількість робочих днів у листопаді та грудні 2013 року) = 148 грн. 93 коп. (середньоденна заробітна плата) х 33 (кількість робочих днів в період з 21.01.2014 року по день ухвалення рішення 06.03.2013 року) = 4914 грн. 81 коп. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Посилаючись на завдання моральної шкоди через порушення її законних прав, позивачка будь-яких належних обґрунтувань заподіяної шкоди, доказів її завдання під час розгляду справи не надала. В зв'язку з цим, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави також слід стягнути судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. за дві задоволенні вимоги про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного,

Outcome: partial