Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся з позовом до суду і просив поділити між подружжям майно набуте ними за час перебування у шлюбі. У вересні 2016 року [PERSON] звернулася з зустрічною позовною заявою і просила визнати за нею право особистої приватної власності на нежитлові приміщення. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 1 березня 2017 року позов задоволено частково, у задоволенні зустрічного позовну відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції [PERSON] звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення змінити і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на: 1/3 частину нежитлових приміщень 1-го поверху № 3-9, 2-го поверху № 14-27, загальною площею 271,0 кв.м.; нежитлових приміщень 1-го поверху № 10-12, загальною площею 77,3 кв.м.; нежитлових приміщень 1-го поверху № 13, загальною площею 53,4 кв.м., в нежитловій будівлі літ. «А-2», що знаходяться у [ADDRESS]; ? частину нежитлових приміщень № 1 у нежитловій будівлі літ. «Б-1», загальною площею 6,2 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS]; ? частину нежитлових приміщень № 2-11, 13, 15 у нежитловій будівлі літ. «Б-1», загальною площею 259,3 кв. м., що знаходяться у [ADDRESS]; ? частину нежитлових приміщень підвалу № ХVІ-ХVIII, ХVIIIа, XIX 1-го поверху № 15-26, 33-35, загальною площею 350,2 кв.м. в літ. « А-5», що знаходяться у [ADDRESS]; ? частину нежитлових приміщень 1-го поверху № 20, 21, 22, 23, 30 у житловому будинку літ. «А-9» загальною площею 126,8 кв. м., що знаходяться у [ADDRESS] відмовити. Задовольнити зустрічну позовну заяву. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування скарги посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неправильними застосуванням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції залишив поза увагою, докази, які спростовують факт проведення ремонту в спірних приміщеннях в період червня-грудня 2013 року, крім того, договору від 20.06.2013 року суд не надав жодної правової оцінки. Судом не було з'ясовано які саме ремонтні роботи проводилися під час капітального ремонту, чи збільшилась після проведення робіт загальна площа спірних приміщень і чи є вартість ремонтних робіт істотною. Зазначаючи в оскаржуваному рішенні, що спірне майно набуте подружжям 23.04.2012 року, судом не враховано, що на вказаний час майна не існувало, мова могла йти лише про паєнакопичення в житлово-будівельному кооперативі, оскільки будинок не був побудований і не введений в експлуатацію. Не враховано судом, що право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 20,21,22,23,30 у житловому будинку літ. «А-9» загальною площею 126,8 кв.м. зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно 30 грудня 2015 року за [PERSON] Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував його участь грошовими коштами чи працею у придбанні спірного нерухомого майна. При цьому, відповідач брала в борг у свого батька у 2009 році грошові кошти і саме за них були придбані 7.12.2010 року та 6.05.2011 року нежитлові приміщення за адресою [ADDRESS] Згідно рішення суду з відповідача стягнуті зазначені кошти і це рішення виконується в примусовому порядку, тому вважає ці приміщення своєю особистою власністю. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні позову не оскаржується, то в апеляційному порядку воно в цій частині не переглядається. Задовольняючи частково позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно набуте в період шлюбу за спільні кошти подружжя. З таким висновком суду, колегія суддів погоджується частково, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 07.11.2009 року по 06.09.2016 року (а.с. 146), який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 25.08.2016 року, що набрало законної сили 06.09.2016 року. Позивач просить визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя: - нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-9, 2-го поверху № 14-27, загальною площею 271,0 кв.м.; нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-12, загальною площею 77,3 кв.м.; нежитлові приміщення 1-го поверху № 13, загальною площею 53,4 кв.м., в нежитловій будівлі літ. «А-2», що знаходяться у [ADDRESS]; - нежитлове приміщення № 1 у нежитловій будівлі літ. «Б-1», загальною площею 6,2 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS]; - нежитлові приміщення № 2-11, 13, 15 у нежитловій будівлі літ. «Б-1», загальною площею 259,3 кв. м., що знаходяться у [ADDRESS]; - нежитлові приміщення підвалу № ХVІ-ХVIII, ХVIIIа, XIX 1-го поверху № 15-26, 33-35, загальною площею 350,2 кв.м. в літ. « А-5», що знаходяться у [ADDRESS]; - нежитлові приміщення 1-го поверху № 20,21,22,23,30 у житловому будинку літ. «А-9» загальною площею 126,8 кв.м., що знаходяться у [ADDRESS]. Відповідач в свою чергу в зустрічному позові просить визнати все це майно її особистою власністю. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення суду частково не відповідає зазначеним вимогам закону. Суд помилково вважав, що нежитлові приміщення у будівлі літ. «А-2» 1-го поверху № 3-9, 2-го поверху № 14-27, загальною площею 271,0 кв.м.; нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-12, загальною площею 77,3 кв.м.; нежитлові приміщення 1-го поверху № 13, загальною площею 53,4 кв.м. та приміщення 1-го поверху № 20, 21, 22, 23, 30 у житловому будинку літ. «А-9» загальною площею 126,8 кв.м. є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки матеріали справи не містять доказів придбання цих приміщень за спільні сумісні кошти подружжя. Судовим розглядом встановлено наступне. Приміщення першого поверху № 3-9, 2-го поверху № 14-27, загальною площею 271,0 кв.м.; нежитлові приміщення 1-го поверху № 10-12, загальною площею 77,3 кв.м.; нежитлові приміщення 1-го поверху № 13, загальною площею 53,4 кв.м. були придбані відповідачем [PERSON] 09.10.2008 року , тобто до укладання шлюбу 07.11.2009 року. Приміщення у житловому будинку літ. «А-9» 1-го поверху № 20, 21, 22, 23, 30 загальною площею 126,8 кв.м. були придбані відповідачем у період шлюбу з позивачем 23.04.2012 року, але згідно п. 1.4. Додаткової угоди "Товариство" підтверджує виконання грошових зобов'язань «Пайщиком» щодо сплати частки «Долі» по Договору за приміщення у повному обсязі (100%) у розмірі 196235 грн у встановлені договором терміни і перехід права на отримання приміщення до правонаступника (а.с.63). За змістом договору «Пайщиком» є [PERSON], а [PERSON] «Правонаступник» до якої перейшло право на приміщення. Отже в порушення вимог ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не надав доказів, що ці приміщення були куплені за спільні сумісні кошти подружжя, а саме, що «Правонаступник» сплатила грошові кошти «Пайщику». Що стосується наданих позивачем доказів суттєвого поліпшення приміщень будівлі літ. «А-2» 1-го поверху № 3-9, 2-го поверху № 14-27, загальною площею 271,0 кв.м., то судова колегія вважає їх неналежними і недопустимими, оскільки з них вбачається лише те, що позивач уклав договір «2-Ор від 20.06.2013 року на виконання капітального ремонту внутрішніх приміщень будівлі, яка розташована за адресою у [ADDRESS], і не може бути доказом істотного збільшення вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат без доведеності факту проведення фактичного капітального ремонту і порівняльної вартості цих приміщень до і після ремонту, що може свідчити про істотне поліпшення цих приміщень. З огляду на це, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову. Що стосується нежитлових приміщень підвалу № ХУІ-ХУІІІ, ХУІІІа, XIX 1-го поверху № 15-26, 33-35, загальною площею 350,2 м2, що знаходяться у [ADDRESS], нежитлових приміщень №2-11, 13, 15 у нежитловій будівлі літ. «Б-1», загальною площею 259,3 м2, що знаходяться у [ADDRESS] та нежитлових приміщень № 1 у нежитловій будівлі літ. «Б-1», загальною площею 6,2 м2 , то суд правильно вважав їх спільним майном подружжя і визнав за позивачем ? частину цих приміщень, оскільки придбані вони були в 2010-2011 роках в період шлюбу і за кошти які закон вважає спільними. Так, як вбачається з матеріалів справи відповідач у цей період не мала доходів (а.с.129-131), а позивач за 2010-2011 роки отримав дохід у сумі 269175,0 грн, вартість приміщень куплених у 2010-2011 роках складає 279600 грн, тому судова колегія погоджується з висновком суду в цій частині. Доводи апеляційної скарги щодо придбання цих приміщень за кошти, отримані в борг в 2009 році, судова колегія не приймає, оскільки з дня укладення договору позики з 08.10.2009 року до купівлі перших приміщень 07.12.2010 року пройшло рік, до купівлі останніх 06.05.2011 року більше 1,5 року. Крім того, доказів, що саме за ці грошові кошти були придбані спірні приміщення матеріали справи не містять. При цьому слід наголосити, що майно придбане за рахунок боргових коштів в інтересах сім'ї, також слід вважати спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Отже, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім'ї і не є особистою власністю подружжя, що спростовує доводи апеляційної скарги. Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Outcome: partial