Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач, з врахуванням заяви від 05.09.2014 р. просить стягнути з відповідача 4831,93 грн., з яких 3009,10 грн. - індекс інфляції, 1822,83 грн. - 3% річних, посилаючись на те, що відповідачем не виконуються виконавчі листи, які перебувають на виконанні у відділі ДВС Ярмолинецького РУЮ, і за якими станом на 15.05.2014 р. заборгованість становить 22597,67 грн.. В судових засіданнях позивач позов підтримав з аналогічних мотивів. Ствердив, що відповідач відмовляється добровільно погашати заборгованість, що надає підстави згідно із ст. 625 ЦК України вимагати стягнення інфляційних втрат і 3% річних із простроченої суми. Відповідач позов заперечив з мотивів, зазначених у запереченнях. Ствердила, що одразу приступила до виконання грошових зобов'язань, але у межах своїх можливостей, враховуючи перебування у неї на утриманні двох неповнолітніх дітей, на яких позивач не сплачує аліментів. В процесі виконання судових рішень відповідач погоджувалась на передачу позивачу належного їй рухомого та нерухомого майна в погашення суми заборгованості, однак, позивач відмовився. У цьому вбачає прострочення кредитора, внаслідок якого вона не несе відповідальності за наслідки порушення зобов'язання, оскільки згідно із ч. 4 ст. 613 ЦК України боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Посилається на помилкове обчислення позивачем початку строку нарахування інфляційних втрат і 3% річних, базової суми, на яку нараховувались ці платежі, помилковість розрахунків в цілому, зокрема, нарахування цих платежів на суми неустойки. Представник третьої особи позов підтримав. Ствердив про відкриття зведеного виконавчого провадження по стягненню із відповідача на користь позивача грошових сум, підтвердив правильність визначення суми заборгованості за поданими позивачем виконавчими листами. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, Ярмолинецьким районним судом були видані виконавчі листи про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON]: - від 27.10.2010 р. за рішенням від 09.08.2010 р. у справі №2-130/2010: ? частини боргу, сплаченого за кредитним договором №014/7686/82/861 від 27.07.2006 р., укладеного між АППБ «Аваль» та [PERSON], як кошти за погашення тіла кредиту в сумі 1798,66 грн. та відсотки за користування кредитом за період з листопада 2008 р. по липень 2010 р. в сумі 9613,57 грн.; - від 28.02.2011 р. за рішенням від 04.02.2011 р. у справі №2-72: ? частини боргу, сплаченого за кредитним договором №014/7686/82/861 від 27.07.2006 р., укладеного між АППБ «Аваль» та [PERSON], як кошти за погашення тіла кредиту в сумі 1798,66 грн. та відсотки за користування кредитом за період з серпня 2010 р. по грудень 2010 р. в сумі 1185,44 грн., - усього 2984,10 грн.; - від 16.10.2012 р. за рішенням від 20.09.2012 р. у справі №2221/1037/12: борг за кредитним договором №№014/7686/82/861 від 27.07.2006 р. як кошти за погашення тіла кредиту та процентів за користування кредитом за період з січня 2011 р. по травень 2012 р. в сумі 10000 грн.. Виконавчі провадження з примусового виконання зазначених виконавчих листів відповідними постановами приєднані до зведеного виконавчого провадження №44368606. Загальна сума, яка підлягає сплаті відповідачем на користь позивача становить 22597,67 грн.. Зазначена сума не погашена станом на дату розгляду справи судом. Крім того, Ярмолинецьким районним судом були видані й інші виконавчі листи. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у процесі виконавчого провадження станом на 15.05.2014 р. було сплачено 1376,05 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком від 16.05.2014 р.. Зазначені суми були зараховані в погашення заборгованості відповідача перед позивачем по інших виконавчих листах, зокрема, №2-43 від 27.08.2009 р. про стягнення боргу в сумі 1200 грн. (виконавче провадження ВП№42342603 закінчено постановою від 05.03.2014 р. у зв'язку із повним виконанням). Також постановами державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 10.12.2012 р. ВП№34770777, від 30.09.2011 р. ВП№24839832, від 11.03.2011 р. ВП№24839195, від 03.12.2010 р. ВП№22293846, від 03.12.2010 р. ВП№22294003, від 22.08.2014 р. ВП№42468754 були закінчені виконавчі провадження зі стягнення з відповідача судових витрат та виконавчого збору. Вимог пов'язаних із виконанням відповідачем зазначених виконавчих документів позивачем не заявлялось. При цьому, сплачена відповідачем платіжним дорученням №142 від 23.05.2014 р. сума 80 грн. зарахована в погашення судового збору по ВП№42468754, а сума 67 грн., сплачена 12.03.2014 р., розпорядженням від 12.03.2014 р. скерована на погашення витрат на проведення виконавчих дій. Відтак, зазначені суми не вплинули на розмір заборгованості відповідача по зобов'язанням, зазначеним у вказаних виконавчих листах. Крім того, відповідач платіжним дорученням №136 від 18.07.2014 р. сплатив 100 грн. і така сума розпорядженням від 17.07.2014 р. була перерахована позивачу як борг по виконанню виконавчого листа №2-72 від 28.02.2011 р.. Однак, позивач просить стягнути з відповідача нарахування тільки по зазначених трьох виконавчих листах і лише за період по 01.05.2014 р., а відтак платіж, проведений після цієї дати не впливає на базу нарахування. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до листа Верховного Суду України від 01.07.2014 р. «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Зважаючи на відсутність у ст. ст. 599, 600, 604 - 609 ЦК України такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК. Правильною є позиція судів, які здійснюють нарахування коштів відповідно до ст. 625 ЦК незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження". Вирішуючи його, суди мають керуватися тим, що три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов'язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів. Однак, посилання відповідача на неправомірність нарахування відповідних сум на неустойку, не заслуговує на увагу враховуючи, що вказаними виконавчими листами не передбачено стягнення із відповідача сум неустойки. Не відповідає законодавству також посилання відповідача на невизначеність строку виконання грошового зобов'язання. В світлі зазначеної позиції Верховного Суду України, строк виконання грошового зобов'язання відповідача перед позивачем настав до видачі судом виконавчих листів. Проте, позивач, скориставшись своїм диспозитивним правом, заявив позовні вимоги лише за період з дати видачі відповідного виконавчого листа по 01.05.2014 р.. Суд враховує посилання відповідача на необхідність утримання двох неповнолітніх дітей, отримання заробітної плати в розмірі, який не достатній для погашення заборгованості одним платежем, однак, таке посилання не може бути прийняте до уваги в світлі ч. 1 ст. 625 ЦК України. Не приймається до уваги також послання відповідача на прострочку кредитора, яку відповідач вбачає у відмові кредитора прийняти в рахунок погашення грошових зобов'язань відповідача належне їй рухоме майно, зокрема, зазначене в акті опису й арешту майна від 17.04.2013 р. - на суму 2500 грн., та від 01.09.2011 р. - на суму 4100 грн.. Так, виконавчими листами встановлено грошове зобов'язання відповідача перед позивачем, а зазначена у вказаних актах сума вартості описаного майна є недостатньою для повного погашення зобов'язання відповідача. В світлі норм ч. 2 ст. 61 та ч. 4 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», отримання майна боржника в погашення його грошового зобов'язання є правом, а не обов'язком кредитора і відмова кредитора від прийняття такого майна не звільняє боржника від обов'язку виконати грошове зобов'язання. Відтак, підстави для задоволення клопотання відповідача в порядку ст. 616 ЦК України про зменшення розміру збитків відсутні. Як вбачається з поданого розрахунку, позивач просить стягнути з відповідача нарахування по виконавчому листу №2-130/2010 за період з 27.10.2010 р. по 01.05.2014 р., що становить 1980,94 грн. інфляційних втрат та 1039,82 грн. 3% річних; по виконавчому листу №2-72 за період з 28.02.2011 р. по 01.05.2014 р., що становить 338,16 грн. інфляційних втрат та 292,35 грн. 3% річних; по виконавчому листу №2221/1073/12 за період з 16.10.2012 р. по 01.05.2014 р., що становить 690 грн. інфляційних втрат та 490,66 грн. 3% річних. Усього загальна сума, заявлена позивачем до стягнення з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог становить 4831,93 грн.. За інші періоди позивач вимог не заявляв. Посилання відповідача на помилковість розрахунку в межах заявлених позовних вимог підтверджується матеріалами справи. Позивачем здійснено таке нарахування помилково, без врахування рекомендацій Верховного суду України, зазначених у листі №62-97р від 03.04.1997 р., а саме, не суцільним підсумком, а вибірково, не включаючи періодів, у яких індекс інфляції становив менше 100%. Здійснивши перерахунок заявлених сум, судом встановлено: по виконавчому листу від 27.10.2010 р. на суму 9613,57 грн. за період з 27.10.2010 р. по 01.05.2014 р. індекс інфляції становить 1,128, з урахуванням чого інфляційні втрати становлять 1230,54 грн., а 3% річних - 1013,77 грн.; по виконавчому листу від 28.02.2011 р. на суму 2984,10 грн. за період з 28.02.2011 р. по 01.05.2014 р. індекс інфляції становить 1,095, з урахуванням чого інфляційні втрати становлять 283,49 грн., а 3% річних - 284,27 грн.; по виконавчому листу від 16.10.2012 р. на суму 10000 грн. за період з 16.10.2012 р. по 01.05.2014 р. індекс інфляції становить 1,071, з урахуванням чого інфляційні втрати склали 710 грн., а 3% річних - 462,74 грн.. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 3984,81 грн., а позов підлягає частковому задоволенню. У зв'язку із задоволенням позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають покладенню на відповідача пропорційно задоволеним вимогам. Враховуючи наведене,

Outcome: partial