Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «ВЕП «ВД-ПОБУД» про стягнення заборгованості за заробітною платою, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати та відшкодування шкоди, у тому числі 40 703,97 грн. боргу за заробітною платою, компенсації втрати частини середньої заробітної плати у розмірі 431,86 грн.; також просив стягнути з відповідача 15 000,00 грн. моральної шкоди та 177,02 грн. понесених додаткових витрат (згідно уточнених позовних вимог від 18.05.2015 р.). У судове засіданні позивач та його представник позов підтримали. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував. Вивчивши доводи позовної заяви і дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного позову, виходячи із такого. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, позивач з 03.05.2012 року працює у ТОВ «ВЕП «ВД-ПОБУД», про що свідчить копія наказу про прийняття на роботу (а.с. 4). Згідно Указу Президента України №454 від 06. 05.2014 «Про часткову мобілізацію» [PERSON] з 20.06.2014 призвано на військову службу за частковою мобілізацією. Наказом підприємства від 20.06.2014 № 30 позивача увільнено від виконання посадових обов'язків на час часткової мобілізації на підставі ст. 119 КЗпП України. За змістом ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), на час виконання державних або громадських обов'язків, якщо за чинним законодавством України ці обов'язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов'язків, передбачених законами України ‹‹Про військовий обов'язок і військову службу››; ‹‹Про альтернативну (невійськову) службу››; ‹‹Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію››, надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Так, Законом України № 1275-УІІ від 20.05.2014 року „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" було внесено зміни, зокрема, у статтю 119 КЗпП України, якими встановлено гарантії для працівників, призваних на військову службу під час мобілізації. При цьому визначено, що виплата середнього заробітку таким працівникам проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України. На час розгляду справи судом першої інстанції порядок таких виплат залишався неврегульованим. Проте, постановою КМУ від 04 березня 2015 року №105. яка набрала чинності 17 березня 2015 року, затверджено „Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період", яким покладено обов'язок виплати середнього заробітку таким працівникам на підприємства, а підприємствам бюджетні кошти перераховуються органами соціального захисту населення. Однак всупереч зазначеному, [PERSON] за період проходження ним військової служби з 15.09.2014 і по теперішній час не здійснюється нарахування та виплата заробітної плати відповідачем. Статтею 43 Конституції України кожному громадянину гарантується право на своєчасне одержання винагороди за працю. Згідно ст. 68 Конституції України - кожен зобов'язаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Конституція має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії. У своїх запереченнях представник відповідача посилається на те, що компенсація у межах середнього заробітку проводиться за рахунок бюджету України, і тому він вважає, що позивач може вимагати компенсацію включно за період роботи з 17.03.2015 року по 20.06.2015 року, тобто по дату спливу строку мобілізації. Нарахування заробітної плати здійснює роботодавець, в інших осіб чи державних органів таких повноважень немає. Таким чином, посилання відповідача про відсутність у нього обов'язку як роботодавця виплачувати працівнику, який призваний на військову службу, середній заробіток не грунтується на вимогах закону. Враховуючи викладене, суд задовольняє вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь середньої заробітної плати за період з 15.09.2014 року по 27.05.2015 року включно у розмірі 40 703,97 грн. і 431,86 грн. компенсації втрати частини середньої заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Суді погоджується із здійсненим позивачем розрахунок за середньою заробітною платою і компенсації втрати частини середньої заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Щодо позовних вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди суд виходить із такого. Згідно з ч. 1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судове практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували нанесення йому діями відповідача моральних страждань чи порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя чи порушенні його соціальних стосунків. Не підлягає задоволенню вимога даного позову і щодо стягнення з відповідача 177,02 грн. додатково понесених позивачем витрат у зв'язку із її недоведеністю. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судові витрати по справі в сумі 243 грн. 60 коп. слід покласти на відповідача, з урахуванням правового статусу позивача, що передбачає його звільнення від оплати судових витрат.

Outcome: partial