Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з уточненими в подальшому позовом до [PERSON] , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, про визнання недійсним договору дарування та про визнання права власності . Ухвалою судді від 18 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. У зазначений строк недоліки усунуто. Ухвалою суду від 04.03.2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 6 вересня 2021 року, за клопотанням представника позивача [PERSON] - адвоката Лепеха О.С. до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача, залучено: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Остаточно уточнивши вимоги та коло учасників цивільного процесу, позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спора: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, про визнання недійсним договору дарування та про визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, щопозивачу на праві приватної власності належала квартира за адресою [ADDRESS] . Під час укладання договору, Ѕ зазначеної квартири була оформлена на онуку, [PERSON] , якій на той час було 14років. Нотаріально засвідченої згоди батьків онуки та згоди органу опіки та піклування під час вчинення правочину не надавалось. Вказана квартира була придбана особисто позивачем та частина її була оформлена на його онуку формально. Фактично ним було придбано квартиру в цілому, а ні Ѕ її частину. Усі перемовини з продавцями квартири щодо умов купівлі-продажу, її вартості проводились особисто позивачем. Також і гроші за придбану квартиру передавались особисто [PERSON] .Гроші на придбання цієї квартири було отримано після продажу квартири яка належала позивачу на праві приватної власності в якій він мешкав один та яку продав для придбання квартири на [ADDRESS] . Після укладення договору онука в квартирі не проживала, протягом десяти років будучі зареєстрованою та проживала із своєю матір`ю в с. Холодна Балка, Біляївського району, Одеської області. Право власності на частку квартири у встановленому порядку на себе не зареєструвала. Крім того, участі в утриманні квартири не здійснювала: комунальні послуги не сплачувала, поточний ремонт квартири не здійснювала, ключів від квартири не отримувала. Також просив визнати частково недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченому державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 22.08.2001 року за реєстровим № 6-2490, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 05.09.2001 року, за реєстраційним номером: 30823608, кн.373 пр., стор.35, номер запису: 103, в частині зазначення покупцем [PERSON] . Просив визнати [PERSON] єдиним покупцем квартири [ADDRESS] за договором купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 22.08.2001 року за реєстровим № 6-2490, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 05.09.2001 року, за реєстраційним номером: 30823608, кн.373 пр., стор.35, номер запису: 103. Крім того, просив визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Е.В. 30.07.2010 року за реєстровим № 828.Також, просив визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Зазначивши, що стан здоров`я у зв`язку із похилим віком погіршився та враховуючи маленьку пенсію [PERSON] потребував сторонньої матеріальної допомоги та догляду. В подальшому, 30.07.2010 року [PERSON] було укладено договір довічного утримання з його онукою - [PERSON] , яка взяла прізвище [PERSON] після одруження, а згодом [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ). В нотаріальній конторі нотаріус який складав договір запропонував прочитати його, але [PERSON] забув свої окуляри вдома і попросив [PERSON] прочитати йому цей договір, на що вона погодилась. З того, що прочитала онучка позивач зрозумів лише фразу «право довічного утримання». Після цього [PERSON] вказала де саме [PERSON] має поставити свій підпис, що я він і зробив. Договір йому не дали і він був впевнений, що підписав договір довічного утримання. В лютому 2020 року відношення до позивача з боку онучки значно погіршилось. Вона припинила його годувати, не надавала ніякої допомоги. На запитання до неї - що ж вона робить, онучка відповіла, щоб [PERSON] радів і такому відношенню, оскільки вона власник квартири і якщо забажає виженіть його на вулицю. Позивач був шокований оскільки вважав, що між ними було укладено договір довічного утримання. Онучка сказала йому, що це був договір дарування, а ні договір довічного утримання і що вона навмисно вела його в оману, оскільки він би ніколи не погодився укласти договір дарування єдиного нерухомого майна, що в нього було, та залишитися без власності, без житла що є підставою для захисту в судовому поряду. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про підтримання позовних вимог, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Відзив на позовну заяву не надала. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Згідно статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на звернення до суду за захистом, передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. «Порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес»: - правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції та законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним». З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення, визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України=rvts19>. Відповідно до ч.2 зазначеної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 22.08.2001 року за реєстровим № 6-2490, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 05.09.2001 року, за реєстраційним номером: 30823608, кн.373 пр., стор.35, номер запису: 103, посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] , [PERSON] купили в рівних частинах кожний вищезазначену квартиру. Продаж вчинено за п`ять тисяч сто двадцять дві гривні, які продавці одержали від покупців повністю до укладання договору. Крім того договір купівлі-продажу містить згоду [PERSON] , на придбання неповнолітньою дочкою, [PERSON] , [INFO] , частини зазначеної в договорі квартири. Відповідно до ст. 14 ЦК УРСР ( в редакції яка діяла на час укладання договору), за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Зазначений договір купівлі-продажу батьками [PERSON] не укладався. Крім того, 26 квітня 2001 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про охорону дитинства». У статті 17 було визначено, що «батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріальну контору за місцем знаходження майна та житла; інші майнові права дитини та порядок їх захисту встановлюються законами України». Стаття 18 цього Закону зобов`язала органи опіки та піклування здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згоди органу опіки та піклування під час укладання договору купівлі-продажу 22.08.2001 року не надавалось. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР , недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно із ст. 51 ЦК УРСР, недійсною є угода, укладена неповнолітнім, який не досяг п`ятнадцяти років, крім дрібних побутових угод. Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 328 ЦК України, 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Так, необхідно виходити, зокрема, з того, що встановивши, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконав позивач, і він же скористався правами покупця, саме він домовлявся про істотні умови договору купівлі-продажу квартири, а відповідач вдає з себе покупця, будучи лише формально зазначеним таким в договорі, суд визнає покупцем за договором позивача у справі, оскільки обраний позивачем спосіб захисту своїх прав шляхом визнання недійсним спірного договору в частині покупця не потребує додаткового визнання за позивачем права власності, оскільки сам по собі породжує таке право. Саме таку думку висловив Верховний Суд у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц. 22 липня 2020 року, постанові Верховного суду від 20 липня 2020 року по справі № 265/3310/17 провадження № 61-2308св19. Допитаний у якості свідків [PERSON] , який пояснив суду, що дії щодо пошуку спірної квартири, її огляду, укладання стосовно неї угод та реалізації їх умов, здійснював позивач, позивач особисто оглядав квартиру і саме він проводив повний розрахунок за придбане житлове приміщення, натомість відповідач участі в підборі квартири для купівлі та розрахунках за неї, не приймав. Допитаний у якості свідка [PERSON] , пояснив суду, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконав [PERSON] , і він же скористався правами покупця на квартиру [ADDRESS] в цілому. Також свідок зазначив, що був присутній в нотаріальній конторі під час підписання його позивачем, але в кабінеті нотаріуса не був присутній. Після підписання [PERSON] вийшов від нотаріуса та повідомив, що підписав договір довічного утримання.Також свідок зазначив, що він дуже часто відвідував позивача у його квартирі, але наприкінці 2019, початку 2020 року взагалі припинив відвідувати його в зв`язку з тим, що онука влаштовувала сварки з позивачем, виганяла дідуся на вулицю та заявляла, що квартира цілком належить їй. Враховуючи наведені обставини і оцінюючи досліджені наявні у справі докази, суд доходить висновку, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори 22.08.2001 року за реєстровим № 6-2490, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 05.09.2001 року, за реєстраційним номером: 30823608, кн.373 пр., стор.35, номер запису: 103, є недійсним правочином в частині зазначення покупцем Ѕ частини квартири [PERSON] , оскільки зазначена квартира фактично була придбана [PERSON] одноособово. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 16, 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Стосовно вимог позивача про визнання недійсним договору дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] , посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Е.В. 30.07.2010 року за реєстровим № 828, суд виходить з наступного. Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири, позивач зазначав, що уклала спірний договір дарування унаслідок помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання. У статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Судом встановлено, що 30.07.2010 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладений договір дарування Ѕ частини квартири, за умовами якого дарувальник передав безоплатно у власність відповідача, 1/2 частини квартири за адреси ; 65 в будинку [ADDRESS] . Договір дарування частини квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мізрахі Е.В., зареєстровано в реєстрі за N 828. У договорі дарування від 30.07.2010 року дарувальник [PERSON] підтвердив, що дарування здійснено добровільно, без будь-якого примусу як фізичного так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; усний переклад тексту договору з української мови на російську мову зроблено нотаріусом , що дало їм можливість правильно зрозуміти його сутність . [PERSON] зареєструвала право власності на належну їй частку квартири, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна . Посилання в позові на незадовільний стан здоров`я та похилий вік позивача суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мав повну цивільну дієздатність, його дієздатність обмежена не була. До того ж, в своїх поясненнях свідок [PERSON] , стверджував, що незважаючи на похилий вік, [PERSON] є адекватною людиною, але через те що погіршились з онукою відносини, вона погрожує його вигнати з квартири, він навіть викликав поліцію, на час розгляду справи сам себе забезпечує, отримує пенсію, також свідчить про те, що перед підписанням оспорюваного договору він міг прочитати його зміст та відповідно зрозуміти суть. Разом з тим, суд враховує, що після укладення договору дарування частини квартири відповідачка прийняла її в дар, зареєструвала за собою право власності у встановленому законом порядку на неї та в подальшому зареєструвала у ній своє місце проживання, а також зареєструвала 2 своїх дітей, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відомостями відділу адресно-довідкового бюро ГУ ДМС України в Одеській області. Суд не бере до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] , оскільки в судовому засіданні з їх показів встановлено, що цим особам нічого не відомо щодо обставин укладення Договору дарування між [PERSON] та [PERSON] . Надані пояснення не спростовують презумпцію правомірності правочину, встановлену ст. 204 ЦК України, факт добровільного волевиявлення позивача на укладення оспорюваних договорів. Правові наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України, застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Одночасно [PERSON] як позивач не наводить суттєвих і беззаперечних обставин, які свідчили б про зловживання чи недобросовісність [PERSON] при укладенні нею і отриманню в дар частини квартири за договором дарування, або порушенням нею норм законодавства, які би давали підстави для визнання договору дарування недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Однак у справі не наведено позивачем обґрунтованих підстав недодержання сторонами спірних правочинів дарування вимог ЦК України. З врахуванням вищевикладеного, відсутні правові підстави передбачені нормами статей 215, 216, 229 ЦК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про визнання недійсними договорів дарування слід відмовити за недоведеністю. Частинами 1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, уклавши у липні 2010 року договір дарування частини квартири, [PERSON] розпорядився своєю власністю на власний розсуд, так само як і відповідачка, будучи власницею спірної частини квартири, має право володіти, розпоряджатися та користуватися нею на власний розсуд. ( постанова ВС від 13 лютого 2020 року справа № 756/6516/16-ц провадження № 61-13359св19). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування частини квартири недійсним, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Outcome: partial