Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

В грудні 2013 р.[PERSON]звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що вона є матір*ю [PERSON],[INFO],батьком якої відповідно до свідоцтва про народження дитини є відповідач [PERSON] Дитина сторін проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні,в чому відповідач добровільно участі не приймав. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10.10.2010 р.з відповідача [PERSON]на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітньої [PERSON],2005 р.н.,у розмірі у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку(доходу)щомісячно,але не менше 30%прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з 13.08.2010 р.і до досягнення нею повноліття. 11.10.2010 р.Шевченківським районним судом м.Запоріжжя був виданий виконавчий лист № 2-5698/10 про стягнення з [PERSON]на користь [PERSON]аліментів на утримання [PERSON] у розмірі у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку(доходу)щомісячно,але не менше 30%прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з 13.08.2010 р.і до досягнення нею повноліття. З часу винесення вказаного рішення суду від 10.10.2010 р.до травня 2013 р.відповідач сплачував призначені аліменти нерегулярно та не в повному обсязі. Державним виконавцем Заводського ВДВС довідкою від 29.11.2013 р.№ 25744 був визначений розмір заборгованості відповідача по аліментам в сумі 6 375 гр.10 коп. З травня 2013 р.відповідач взагалі припинив сплачувати аліменти та надавати будь-яку іншу матеріальну допомогу на утримання дитини. Відповідно до ст.196 СК України позивачем розрахована неустойка за прострочення сплати аліментів,яка за період з травня 2012 р.становить 20649 гр.71 коп. Посилаючись на те,що відповідач не виконував судове рішення про сплату аліментів з власної вини,просить стягнути з [PERSON]на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 20649 гр.71 коп.та судові витрати. В судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила,що протягом певного часу вона підтримувала з відповідачем близькі відносини,без реєстрації шлюбу,а [INFO] народила доньку [PERSON],батьком якої є відповідач [PERSON],що зазначено у свідоцтві про народження дитини.Після припинення між ними відносин, дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні,в чому відповідач добровільно участі не брав,тому за її позовом аліменти були стягнуті рішенням Шевченківського районного суду від 10.10.2010 р. Виконавчий лист був пред*явлений нею на примусове виконання,в період офіційного працевлаштування відповідача аліменти стягувались з його заробітної плати. З травня 2012 р.відповідач звільнився та сплачував аліменти із затримками,не в повному обсязі,а з травня 2013 р.взагалі сплату аліментів припинив,чим порушує свій обов*язок батька утримувати дитину та ставить позивачку у скрутне матеріальне становище,розмір заборгованості визначений державним виконавцем Заводського ВДВС довідкою від 29.11.2013 р.№ 25744 та становить 6 375 гр.10 коп. Вважає,що оскільки відповідач був обізнаний про наявність судового рішення про сплату аліментів та не сплачував їх з власної вини,він зобов*язаний сплатити неустойку,яка нею розрахована в сумі 20649 гр.71 коп. Просить суд стягнути з відповідача неустойку по сплаті аліментів у вказаному розмірі та судові витрати. Представник позивача адвокат [PERSON]вважає,що позов її довірителя заявлений обґрунтовано та підтверджений доказами,розрахунок неустойки проведений відповідно до ст.196 СК України,тому просила задовольнити позов в повному обсязі.Також вважає,що строк позовної давності,встановлений ст.258 ЦК України, до заявлених [PERSON]вимог не застосовується. Представник відповідача адвокат [PERSON]в судовому засіданні проти позову заперечував та пояснив,що ,на його думку, підстав для задоволення позову немає ,оскільки заборгованість про сплаті аліментів виникла не з вини відповідача,а через поважні причини. Зокрема,з травня 2012 р.відповідач не працював,доходів для сплати аліментів не мав. В травні 2013 р.відповідач офіційно працевлаштувався та подав до ВДВС Шевченківського району заяву про стягнення аліментів за місцем його роботи,на теперішній час з його заробітної плати утримується 50% до погашення заборгованості. Також відповідач офіційно перебуває у шлюбі і має малолітню дитину 2010 р.н.,його дружина до вересня 2012 р.перебувала у декретній відпустці,тому в цей період його матеріальне становище було скрутним,що має бути враховано судом. Просив суд застосувати до вимог про стягнення неустойки відповідно до ст.258 ЦК України спеціальний строк позовної давності один рік та відмовити у позові в повному обсязі. Представник третьої особи Заводського ВДВС Запорізького МУЮ в судове засідання не з*явився через службову зайнятість,про що надав заяву,справа розглянута без його участі. Заслухавши учасників процесу, оцінивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що позов заявлений обґрунтовано, підлягає частковому задоволенню , виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2010 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON],[INFO], у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімум уму для дитини відповідного віку,починаючи з 13.08.2010 р.до її повноліття. Відповідно до постанови про розрахунок заборгованості за аліментами № 25744 від 29.11.2013 р.державного виконавця відділу державної виконавчої служби Заводського районного управління юстиції, заборгованість відповідача з травня 2012 р.станом на 29.11.2013 року становить 6375 гр.10 коп. Визначена заборгованість за аліментами відповідачем не оспорена. При розгляді справи в суді відповідачем та його представником доказів про інший розмір заборгованості або її погашення відповідачем не надано. Таким чином,суд вважає встановленим та підтвердженим доказами факт наявності заборгованості відповідача по аліментам станом на 29.11.2013 року в розмірі 6375 гр.10 коп. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину. За правилами ст. ст. 195,196 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається державним виконавцем виходячи з фактичного заробітку (доходу), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення розміру заборгованості. Якщо боржник у цей період та на час визначення заборгованості не працював, така заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. У разі спору розмір заборгованості визначається судом. При виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за у батька дитини не є підставою для звільнення від обов*язку утримувати дитину ,крім того,доказів про перебування відповідача на обліку у службі зайнятості як безробітного суду не надано. В період з 01.04.2013 р.відповідач був офіційно працевлаштований,проте до листопада 2013 р.до Заводського ВДВС за місцем виконання рішення суду інформації про ці обставини не надав,добровільно рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Суд ,дослідивши обставини справи, виходячи зі змісту ст. 196 СК України та відповідно до вимог ст.57,60 ЦПК України встановив факт заборгованості відповідача за аліментами й наявність його вини у її виникненні та наявність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Зокрема,суд встановив,що після звільнення з роботи в травні 2012 р.відповідач аліменти на утримання дитини не сплачував ,при цьому представник відповідача в засіданні посилався на безробіття останнього та відсутність доходів для утримання дитини сторін. Відсутність доходів аліменти з отриманих доходів не сплачував,лише за заявою позивачки від 28.11.2013 р.виконавчий лист був направлений за місцем його роботи до ТОВ «Охранний Холдінг»,де на теперішній час відповідач працює водієм. З наведеного суд встановив,що відповідач свідомо неналежним чином виконував рішення суду про стягнення аліментів,що призвело до виникнення заборгованості у встановленому вище розмірі,а позивач обґрунтовано звернулася до суду із позовом про стягнення неустойки,яка є мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем аліментного зобов*язання. За змістом ст.196 СК України, оскільки аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісяця, пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певної суми заборгованості. Наведений позивачем у позовній заяві розрахунок неустойки за прострочення сплати аліментів обрахований відповідно вимогам ст. 196 СК України та п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" та не спростований жодними іншими розрахунками відповідача,узгоджується із розміром заборгованості,визначеним державним виконавцем. З наведеного суд дійшов до висновку,що розміру неустойки за прострочення сплати аліментів відповідача за період з травня 2012 р.по 29.11.2013 р.становить 20649 гр.71 коп. Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. За змістом ч. 2 ст. 196 СК України суду надано право зменшити неустойку з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Суд вважає за необхідне з урахуванням матеріального та сімейного становища платника аліментів, на утриманні якого знаходиться малолітня дитина 2010 р.н., яка потребує утримання з його боку, а також з урахуванням розміру його заробітної плати та розміру неустойки, який значно перевищує суму заборгованості по аліментам, та також виходячи із загальних засад цивільного законодавства, якими є справедливість та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), зменшити суму неустойки ( пені) до 10 000 гр. Представником відповідача у судовому засіданні було заявлено про застосування норми ст. 258 ЦК України до спірних правовідносин,що ,на думку суду ,є безпідставним. Згідно із ч. 1 ст. 20 Сімейного кодексу України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст. 138, ч. 3 ст. 139 цього Кодексу, а відтак на правовідносини, які регулюються ст. 196 СК України, не поширюється дія норм Цивільного кодексу України про позовну давність. З огляду на вказані обставини, з наданих та досліджених доказів суд встановив передбачені законом підстави для часткового задоволення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 229 гр.40 коп.,які підтверджені квитанцією.

Outcome: partial