Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача та стягнення коштів. В своєму позові позивач зазначив, що за допомогою мережі Інтернет знайшов оголошення продажу автомобіля у місті Тернополі. Зателефонувавши за вказаним телефоном, отримав пропозицію прибути в Тернопіль. По прибуттю за вказаною адресою йому одразу повідомили, що для покупки автомобіля необхідно внести передоплату і вже через три дні йому безкоштовно приженуть автомобіль до його дому. Менеджер виписала йому квитанцію на оплату та направила в банк, а сама повідомила, що в цей час буде заповнювати договір. Сплативши передоплату у банку в сумі 30070,00 грн. він повернувся до офісу та показав квитанцію, договір на той час вже був складений, йому показали де підписати, склали всі документи у файл та сказали їхати додому і чекати на доставку автомобіля через три дні. Через три дні автомобіль йому так і не доставили, на телефонні дзвінки відділення перестали відповідати, тому він вирішив розірвати договір. 24 листопада 2016 року, у межах чотирнадцяти днів, він направив на адресу «ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» заяву про розірвання договору з вимогою про повернення йому сплачених коштів у звязку з розірванням договору. Отримавши його заяву, представник компанії повідомив, що договір з ним розірвано, проте кошти повертати відмовився, посилаючись на п. 12.12 ст. 12 Договору. Посилаючись на викладене, та його порушення прав як споживача, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти у звязку з розірванням договору та неустойку в загальній сумі 53223,90 грн. (а.с. 36). Позивач в судове засідання не зявився, направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримував. Представник відповідача в судове засідання не зявився, проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, обєктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. 13 листопада 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», в особі представника, який діє на підставі довіреності №42 від 04 січня 2016 року (надалі Лізингодавець) та [PERSON] (надалі Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №004740, відповідно до п.1.1 якого Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі Предмет Лізингу визначений у п.3.1 цього Договору), а Лізингоодержувач зобов'язується прийняти Предмет Лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору (а.с. 6-12). Відповідно до п.1.3 Договору замовлення Предмету Лізингу відбувається з моменту підписання Лізингоодержувачем Специфікації (Додаток №3 до цього Договору) та сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця комісії за організацію і Авансового платежу у повному обсязі. У відповідності до п.3.1 Договору - Предметом Лізингу є автомобіль «Citroen Berlingo». Згідно ст. 11 договору позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. Відповідно до п. 5.1 договору, предмет лізингу передається Лізингоодержувачу у строк не більше 50 календарних днів з моменту сплати ним на рахунок Лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію у розмірі 10% від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3% від вартості предмета лізингу. На виконання умов цього Договору [PERSON] сплатив комісію за організацію у розмірі 30 070 грн., що підтверджено Додатком № 1 до договору та квитанцією банку (а.с. 13,15). Як вбачається із відповіді ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на заяву [PERSON] від 28.11.2016 року щодо розірвання Договору №004740 від 13.11.2016 та повернення коштів, останнім було сплачено на користь компанії лише Комісію за організацію в сумі 30070,00 грн., у випадку розірвання договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмету лізингу, Лізингодавець повертає сплачені грошові кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми Авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного Договору Лізингоодержувачу не повертається. На підставі поданої заяви договір вважається розірваним в односторонньому порядку, водночас розяснено, що ст. Закону України «Про захист прав споживачів» не регулює умов зазначеного Договору, так як його реалізація не відбувала поза межами офіс нового приміщення (а.с. 17). Згідно Інформації про юридичну особу із сайту Міністерства юстиції України місцезнаходження юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» зареєстровано за адресою: 01133, м. Київ, вул. Кутузова, буд. 18/7 к. 613, дані про відокремлені підрозділи юридичної особи відсутні (а.с. 25-30). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 12.12 Договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже, правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом. Водночас, відповідно до п.п. З, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Таким чином, пункт 12.12 спірного договору лізингу, на підставі якого відповідач відмовив позивачу у поверненні грошових коштів, коли той у 14 денний строк повідомив ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про розірвання договору і наполягав на поверненні грошових коштів, не відповідає положенням ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обмежує права споживача, які йому гарантовані законом, а тому є нікчемним в тій частині, що суперечить положенням вищевказаної правової норми. Відповідно до ч.1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю. Частинами 3 і 4 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Відповідач зазначає, що підписання Договору відбувалося в офісному приміщенні, яке винаймалося згідно Договору оренди нежитлового приміщення від 01.10.2016 року бізнес-партнером ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» для розміщення працівників Компанії. Такі відносини передбачені відповідною партнерською угодою № 4 від 01.11.2013 року (а.с.40-48). В п. 6 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що офісне приміщення - будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться суб'єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво. Відповідно до ст. 95 Цивільного кодексу України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що в офісному приміщення в м. Тернопіль, де відбулося підписання договору знаходиться суб'єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво відомості про які включено до єдиного державного реєстру. Згідно п. 19 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» продукція це будь-який виріб, (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Отже послуги теж є продукцією. Таким чином, посилання відповідача на те, що ч. 3 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки товариство не здійснює реалізації продукції та не є продавцем товарів, а лише надає послуги з придбання та передачі на умовах фінансового лізингу у користування, є безпідставним. Враховуючи викладене позовні вимоги в частині стягнення сплаченої суми комісії в розмірі 30070,00 грн. підлягють задоволенню. Частиною 9 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Тобто, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» має сплатити на користь позивача неустойку за несвоєчасне повернення сплачених сум в розмірі 1% вартості продукції за кожен день затримки. Прострочення передбаченого законом обовязку відповідача по поверненню коштів має місце з 24 грудня 2016 року, через 30 днів з дня направлення вимоги, і до дати подачі уточненої позовної заяви, тобто 76 днів, таким чином до стягнення підлягає 22853,20 грн. Банківська комісія це винагорода за здійснення банком банківських операцій. Правова основа комісійної винагороди за банківські послуги договір, за яким одна сторона банк зобов'язується здійснювати банківські операції від свого імені в інтересах клієнтів, які, у свою чергу, беруть на себе зобов'язання за здійснення цих операцій сплачувати на користь банку комісійну винагороду за банківські послуги згідно з банківськими тарифами. Приймаючи до уваги, те що позивач особисто обрав банк, з яким фактично уклав договір на здійснення банківських операцій, відповідач не є стороною зазначеного договору, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача комісії в сумі 300,70 грн. до задоволення не підлягають.

Outcome: partial