Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеним позовом, в якому, в обґрунтування позовних вимог, вказав наступне. У відповідності до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], для задоволення вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на загальну суму 91818, 75 грн. На теперішній час на примусовому виконанні в Заводському ВДВС ЗМУЮ перебувають виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів №2-583/11, виданих Заводським районним судом м. Запоріжжя 20 червня 2011 року щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. В іпотечній квартирі зареєстровані та проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], 2009 року. Відповідно до умов іпотечного договору , а саме п.5.1. іпотекодавці стверджують, що за адресою предмета іпотеки не проживають малолітні та неповнолітні особи, що мають право користування предметом іпотеки. П.5.3 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавці не мають права протягом строку дії всього договору Іпотеки вселяти в предмет іпотеки будь-яких осіб без згоди банку, але зазначені умови іпотечного договору були порушені іпотекодавцями. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, з підстав наведених у позові. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] проти позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що на даний час в спірній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та його малолітня донька [PERSON], [INFO], виселення якої буде суперечити вимогам Конвенції «Про права дитини». Крім того, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути примусово стягнуте нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань за споживчими кредитами, наданими йому в іноземній валюті, і якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника. Також, відповідно до п. 4.5.9 та п. 4.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень ВДВС повинен звертатися до суду з заявою про виселення в межах проведення виконавчих дій. Представник третьої особи - Заводський районний відділ у місті Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи є відповідні заяви про розгляд справи у відсутності представника. З рішенням суду згодні. Представник Заводського ВДВС ЗМУЮ в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи є відповідні заяви про розгляд справи у відсутності представника. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Заводського району м. Запоріжжя заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що в матеріалах справи відсутні відомості, які підтверджують наявність іншого житла у малолітньої дитини, тим самим при задоволення позову будуть порушені права дитини на житло. Вислухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши надані суду докази та матеріали справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст.627 та ст.3 ЦК України сторони є вільними в укладанні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 11 червня 2007 року між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки, яким забезпечено вимоги банку за кредитним договором №014/17-16/6992-11 від 11 червня 2007 року (а.с.5-8). У відповідності до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], для задоволення вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на загальну суму 91818, 75 грн. Частиною 3 ст. 109 ЖК України визначено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 43 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» саме іпотекодежатель має право звернутись до суду із позовом про виселення. Відповідно до договору іпотеки від 11.06.2007 року іпотекодержателем є ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», а тому посилання представника відповідачів, що із зазначеним позовом мав звертатися ВДВС є безпідставними. Судом також встановлено, що 05 березня 2012 року за виконавчими листами №2-583 виданими 20.06.2011 року Заводським районним судом м. Запоріжжя Заводським ВДВС ЗМУЮ було відкрито виконавче провадження (а.с.9). 12 червня 2013 року на адресу відповідачів банком було направлено письмову вимогу про виселення з квартири (а.с.11). Ні відповідачем [PERSON], ні її представником не було спростовано факту отримання даної вимоги. Крім того, відповідач [PERSON] в судовому засідання повідомляла про те, що вони не мають іншого житла, щоб звільнити спірну квартиру. З метою врегулювання даного спору вони неодноразово звертались до керівництва Банку, але вирішити питання про реструктуризацію боргу, або іншим чином вирішити дане питання, так і не вдалось. Відповідно до довідки МКП «Основаніє» від 10 червня 2013 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.10). Посилання представника відповідачів та представника органу опіки та піклування Заводського району на порушення прав дитини - [PERSON], [INFO], у разі її виселення з квартири, що є предметом іпотеки, суд вважає необґрунтованими, оскільки суду не надано доказів того, що ця дитина мала право власності чи право користування вказаної вище квартирою на момент укладання договору іпотеки, не надано доказів визнання у судовому порядку договору іпотеки недійсним у зв'язку з невиконанням вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування на укладання цього договору, порушення при його укладання ст.32 ЦК України, ст.177 СК України, ст..17 Закону України «Про охорону дитинства». Так, при укладанні договору іпотеки у 2007 році [PERSON] ще не народилась, роком її народження є 2009. Крім того, [PERSON] та [PERSON] - іпотекодавці гарантували, що інші особи, в тому числі неповнолітні та малолітні діти не мали право користування та проживання у квартирі, що вказано у п.5.3 договору. Тому реєстрація малолітньої [PERSON] в спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, без згоди банку була незаконною. Таким чином, оскільки відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та його малолітня донька [PERSON] не виконали у добровільному порядку письмову вимогу банку щодо виселення та зняття з реєстрації з житлового будинку, який є предметом іпотеки, тому вони підлягають виселенню з вказаного житлового будинку за рішенням суду. Посилання представника відповідачів на Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» також є безпідставним, адже на даний час позивач звертається із позовними вимогами про виселення відповідачів. Питання про звернення стягнення на предмет іпотеки було вирішено 15.03.2011 року, відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя, тобто до набрання чинності даним законом. Відповідно до ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2014 року заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2011 року було скасовано. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/17-16/6992-11 від 11.06.2007 року та додаткової угоди від 21.04.2009 року в сумі 255555,51 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві приватної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по ? частині кожний на підставі свідоцтва про право власності на житло № 72, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах та задовольнити за рахунок предмету іпотеки майнові вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01.04.2014 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.02.2014 року було залишено без змін. Відповідно до ст. 124 Конституції України та ст.14 ЦПК України вказані судові рішення є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають для виконання на всій території України. Що стосується позовних вимог про зняття відповідачів з реєстрації, то суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як убачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про виселення. Крім того, орган, який здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації позивачем, до участі у справі залучений не як відповідач, а як третя особа. В порушення вимог ст.57-60 ЦПК України, позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що цей орган будь-яким чином порушив права та обов'язки позивача, а в силу ст. 3 ЦПК України кожна особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судові витрати, понесені позивачем відповідно до наявних у справі квитанцій на загальну суму 114 грн. 70 коп., відповідно до ст.88 ЦПК України суд покладає на відповідачів в рівних частинах - по 38 грн. 23 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial