Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» заборгованість за кредитним договором №490949595 від 28 грудня 2015 року у розмірі 47447,04 гривень, а також судовий збір у розмірі 2270,00 гривень і витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 гривень. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем [PERSON] 28 грудня 2015 було укладено кредитний договір №490949595, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 13209,17 грн. з процентною ставкою за користування кредиту становить 39,9%. Дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 29.12.2020 року. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, відкривши позичальнику відновлювальну кредитну лінію з лімітом 13209,17 грн. 28 січня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «ВЕСТА» біло укладено Договір факторингу №2019-1АБ/ВЕСТА, відповідно до якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА» а ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту 490949595 від 28.12.2015 року. 29.01.2019 року між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» біло укладеного Договір відступлення права вимоги №29-01/19/2, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту 490949595 від 28.12.2015 року. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов кредитного договору, що підлягає стягненню з позичальника станом на 11.01.2021 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 47447,04 грн. з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 12836,00 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 12578,70 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 10160,22 грн., заборгованість з пені 6400,00 грн., нараховані 3% річних 1156,30 грн.; втрати від інфляції 2329,73 грн.; подвійна облікова ставка НБУ 1986,09 грн. Ухвалою суду від 30.03.2021 відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено відкрите судове засідання з викликом сторін. 22.04.2021 року від представника відповідача адвоката Усенка А.В. надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги не визнає з огляду на наступне. 28.12.2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено оферту на укладення угоди про надання особистого кредиту №480949595. Сума наданого кредиту склала 13209,17 грн. під 39.9% річних. Остаточна дата повернення кредиту 29.12.2020 року. Вказаний кредит відповідачем був сплачений у повній мірі. З сумою боргу не згоден та вважає її необґрунтованою та завищеною. Позивачем не надано до суду первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту та його часткового погашення. Крім того, вважає, що позивачем не надано належних та достовірних доказів переходу права вимоги за кредитним договором №490949595 від 28.12.2015 року та не надано жодних доказів на яку саме суму заборгованості отримало право вимоги. Копію витягу з Додатку №1 до договору відступлення права вимоги №29-01/191 вважають неналежним доказом, так як він не має форми документа та представляє собою власноруч складену довідку із зазначенням певних сум. Крім того, нарахування пені за час переуступки права вимоги у сумі 6400,00 грн. є безпідставними та породжують спір щодо правильності нарахування боргових зобов`язань. Вимоги щодо нарахування процентів, 3% річних, а також інфляційних втрат, то такі вимоги є похідними від основних, а тому є також безпідставними. 06.07.2021 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 13.07.2021 року до суду від представника відповідача адвоката Усенка А.В. надійшли заперечення, відповідно до яких вважають, що додані письмові докази в цілому не можуть бути прийняті судом до уваги, виходячи з того, що кожен з доказів датований раніше ніж позивачем було подано позов до суду. Відтак не зрозуміло, які обставини заважали позивачу подати такі докази разом в позовною заявою. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах, проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на відзив, який був направлений до суду та долучено до справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між позичальником [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» 28.12.2015 року було укладено Оферту на укладення угоди про надання особистого кредиту №490949595, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 13209,17 грн. зі сплатою 39,9% річних. Відповідно до п. 4 Оферти дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісії 29.12.2020 (а.с.11-12). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. За змістом ст.ст. 513, 514, 516 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до договору Факторингу №2019-1АБ/ВЕСТА від 28 січня 2019 року АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА» а ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту 490949595 від 28.12.2015 року (а.с.24-34). Відповідно до договору відступлення прав вимоги №29-01/19/2 від 29.01.2019 року ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту 490949595 від 28.12.2015 року (а.с. 37-46). Згідно витягу з додатку №1-2 до договору відступлення прав вимоги №29-01/19/2 від 29.01.2019, під номером 22059 значиться ПІБ боржника - [PERSON] , договір №490949598, дата договору - 28.12.2015 року, сума боргу 12836,00 грн. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов кредитного договору, що підлягає стягненню з позичальника станом на 11.01.2021 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 47447,04 грн. з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 12836,00 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 12578,70 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) 10160,22 грн., заборгованість з пені 6400,00 грн., нараховані 3% річних 1156,30 грн.; втрати від інфляції 2329,73 грн.; подвійна облікова ставка НБУ 1986,09 грн. (а.с.18-23). Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що на момент звернення до суду з позовом відповідачем зобов`язання перед банком не виконані, посилання представника відповідача на те, що заборгованість погашення суд не бере до уваги оскільки доказів на підтвердження погашення заборгованості суду не надано. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення боргу за кредитним договором в частині заборгованості за кредитом (за тілом кредиту) у сумі 12836,00 грн. та заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги у сумі 12578,70 грн. підлягають задоволенню. Також відповідачем не надано суду доказів визнання угод про відступлення права вимоги недійсними в частині передачі боргу відповідача. Стосовно вимог про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) в сумі 12578,70 грн. слід зазначити наступне. Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року № 14-154цс18, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, в справі, що розглядається, з урахуванням строку дії Договору, а саме до 29.12.2020 року, право позивача на нарахування заборгованості за нарахованими відсотками з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості в сумі 10160,22 грн. відсутнє, тому дана вимога позовної заяви не підлягає до задоволення. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, проте з наданих суду доказів встановити час з якого почалася прострочка виконання грошового зобов`язання за договором, з зазначенням простроченої суми, встановити неможливо. Враховуючи встановлені судом обставини, вважаю, що вимога про стягнення заборгованості по сплаті інфляційних втрат в розмірі 2329,73 грн., 3 % річних за користування кредитом в розмірі 1156,30 грн., подвійна облікова ставка НБУ 1986,09 грн. що є компенсацією і є способом захисту майнового права, яке суд у даній справі захистив шляхом стягнення процентів за користування кредитом, до задоволення не підлягає за недоведеністю. Встановивши в Договорі обов`язок позичальника щодо сплати комісії за супровід кредиту, Банк не зазначив за які саме послуги, що надаються відповідачу, сплачується така комісія. Верховний суд у постанові від 27.12.2018 р. № 695/3474/17 зазначив, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитний договір тощо). Верховний суд дійшов висновку, що положення спірного договору про споживчий кредит у частині встановлення плати за обслуговування кредиту є несправедливими. Це є підставою для визнання таких положень недійсними. Таким чином, визначений позивачем розмір заборгованості за комісією суд визнає безпідставним, а відтак суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за комісією. Окрім того, згідно розрахунку, до заборгованості включено пеню в розмірі 6400,00 грн., вирішуючи питання щодо стягнення якої, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача заборгованість по пені, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність розрахунку такої заборгованості на суму 6400,00 грн. Відповідно суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову частково. При вирішенні питання судових витрат по справі, суд зазначає наступне. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до приписів ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У своїй постанові Верховний Суд від 27.06.2018 р. по справі №826/1216/16 зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач вказує, що ним понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн., що підтверджено копією договору № 21-12/2019 про надання правової допомоги від 21 грудня 2019 року, копією заявки на надання юридичної допомоги № 108 від 04 січня 2021 року, копією Витягу з Акту № 10 про надання юридичної допомоги від 04 січня 2021 року. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Крім того, відповідно до положень ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об`єднанням чи адвокатом. В угоді про надання правової допомоги мають бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо): порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк і т. ін.) та може бути визначений їх обсяг. Як роз`яснено в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014№ 10, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Суд враховує, що виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК, якою встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Таким чином, підставою для стягнення коштів є реально понесені стороною витрати на виконання угоди укладеної з адвокатом про надання правничої допомоги. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду, крім договору про надання правничої допомоги, заявки на надання правових послуг згідно з договором про надання правничої допомоги також повинен бути наданий акт прийому-передачі виконаних робіт та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. З позовної заяви вбачається, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн., які він просив стягнути з відповідачів, однак з долученої до матеріалів справи копії платіжного доручення №177920003 від 26.01.2021 року вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» на рахунок Адвокатського об`єднання «Вердикт» зараховано 200000,00 грн., призначення платежу: «Надання правової допомоги згідно договору № 21-12/2019 від 21.12.2019 року». Вказане платіжне доручення суд до уваги не бере, оскільки Договір № 21-12/2019 про надання правової допомоги був укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» в особі директора Іжаковського О.В. та Адвокатським об`єднанням «Вердикт» в особі Керуючого партнера Слостіна А.Г. 21.12.2019 року. За встановлених обставин, оскільки оплата за надання правничої допомоги не підтверджена належними доказами, відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо відшкодування судових витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1215, 91 грн.

Outcome: partial