Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним абзац другий пункту 1.5 Попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу №025 від 27 лютого 2018 року, укладений між позивачем та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь сплачені грошові кошти в сумі 30000 грн. та судові витрати в сумі 352,40 грн. В підтвердження позовних вимог посилається на те, що 27 лютого 2018 року між сторонами був укладений Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №025, відповідно до умов якого сторони зобовязалися у поставлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у вказаному Попередньому договорі. Основний договір купівлі-продажу сторони зобовязалися укласти 04 березня 2018 року за умови виконання п.2.1 Попереднього договору, згідно якої позивач на підтвердження дійсних намірів перераховує на поточний рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 30000 грн., а останній в свою чергу своїм підписом у Попередньому договорі засвідчує отримання таких коштів. На виконання цього пункту договору позивачем було сплачено грошові кошти у розмірі 30000 грн., але після здійснення оплати звязок із відповідачем було втрачено, він ухиляється від спілкування, за фактичною та юридичною адресою не знаходиться. Позивачем на адресу відповідача було направлено заяву про намір укласти Основний договір купівлі-продажу в обумовлений строк. Обіцяний транспортний засіб надано так і не було, окрім того, після ретельного вивчення Попереднього договору позивачу стало зрозуміло, що сплачені кошти їй не повернуть та можливості розірвати договір без втрати грошових коштів немає, що є порушення прав позивача як споживача послуг. Крім того, позивач виявив інші порушення відповідачем добросовісності та справедливості при укладенні вказаного договору. З огляду на зазначене позивач вважає, що їй була нанесена шкода у вигляді порушення її прав та законних інтересів, а тому звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Також позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, яка розглянута Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 13 березня 2018 року та постановлено ухвалу, якою заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову задоволено і накладено арешт на грошові кошти у розмірі 30000 грн., які знаходяться на поточному рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕР-АВТО-ТРЕЙД» (код ЄДРПОУ 41933044) №26008024978701 в Публічному акціонерному товаристві «Альфа-Банк» у м. Києві, МФО 300346. Позивач та її представник [PERSON] до судового засідання не зявилися, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, а також відзив не подавав, у звязку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. 27 лютого 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №025 (а.с.15-18). Згідно п.п. 1.1.,1.2 вказаного договору сторони зобовязуються укласти Основний договір 04 березня 2018 року, предметом якого є відчуження покупцеві транспортного засобу марки Chevrolet Niva, 2014 року випуску, з наступними характеристиками: I.S. сріблястий металік, 1.7 бензин, механіка, повний. Пунктом 1.3 та 1.4 Попереднього договору визначено, що основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти основний договір і прийняття пропозиції другою стороною, при цьому пропозицію може зробити кожна із сторін такого договору. Абзацом 2 п. 1.5 Попереднього договору визначено, якщо у зазначену вище дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що Основний договір буде укладено на 5 день після придбання продавцем майна, про що останній зобовязується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року. Відповідно до п.2.1 цього ж договору, на підтвердження дійсних намірів сторін укладання основного договору в момент укладення попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти у розмірі 30000 грн., а продавець своїм підписом під цим договором підтверджує отримання таких грошових коштів. 27 лютого 2018 року на виконання умов Попереднього договору позивач сплатила відповідачу грошові кошти у розмірі 30000 грн. (а.с.19) та 01 березня 2018 року направила заяву на адресу відповідача про готовність укласти основний договір (а.с.20). Вирішуючи предявлені позовні вимоги в частині визнати недійсним абзацу другого пункту 1.5 Попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу №025 від 27 лютого 2018 року, укладений між сторонами, судом враховується наступне. Відносини, що виникають у звязку із договором купівлі-продажу, регулюються положеннями ЦК України про купівлю-продаж та Законом України «Про захист прав споживачів». Частиною 1\~ст. 626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з положеннями ст. ст.\~526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до\~ст.17 Закону України "Про захист прав споживачів"\~за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до частини другої статті 18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Згідно п. 4, 6, 7 ч. 3 ст. 18 Закону України\~«Про захист прав споживачів»\~несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника). Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним, відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України\~Про захист прав споживачів. Згідно з приписами\~ст. 19 цього ж Закону\~нечесна підприємницька практика забороняється та вона є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Крім того, визначено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є\~правочин,\~якщо його\~недійсність встановлена\~законом (нікчемний\~правочин).\~У цьому\~разі визнання\~такого правочину\~недійсним судом\~не вимагається. Судом враховуються розяснення, які містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Зі змісту роз'яснень вбачається, що звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року № 6-308цс16. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у звязку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. Позивач до суду не звертався з позовними вимогами про встановлення нікчемності Попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу №025 від 27 лютого 2018 року. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині визнання абзацу другого пункту 1.5 Попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу №025 від 27 лютого 2018 року, укладеного між позивачем та відповідачем, недійсним задоволенню не підлягають, оскільки такий правочин є нікчемним, недійсність якого встановлена Законом України «Про захист прав споживачів». Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року судам розяснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого авансу у розмірі 30000 грн. Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а враховуючи, що разом з поданням позовної заяви позивачем була подана заява про забезпечення позову та сплачено за її подання судовий збір, то з відповідача на користь позивача підлягає\~стягненню сума судового збору у\~розмірі 352,40 грн. Крім того, судом враховується, що відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частиною 3\~ст.\~22\~Закону України\~«Про судовий\~збір» передбачено,\~що споживачі\~звільняються від\~сплати судового\~збору за\~позовами,\~що пов'язані\~з порушенням\~їх прав.\~ Позивач\~предявила до\~суду позов\~з двома\~позовними вимогами,\~а саме\~майнового та\~не майнового\~характеру. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Позивачем позовну заяву подано до суду 07 березня 2018 року. За ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються в таких розмірах: за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до суду позовної вимоги майнового характеру, яка подана фізичною особою - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На 01 січня 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1762 гривні. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково з відповідача до доходу держави також підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 704,80 грн. (1762х0,4).

Outcome: partial