Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

До Подільського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що [INFO] в мережі Інтернет, на відеохостинговому веб-сайті «Youtube», на власному каналі під назвою « [PERSON] » позивачем було розміщено відеозапис під заголовком: « [INFO] ». Позивач вважає, що оприлюднена відповідачем інформація, яка поширюється для необмеженого кола осіб, є недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, позивач зазначає, що є недостовірною оприлюднена позивачем інформація про те, що позивач причетний до незаконної закупівлі державним підприємством АТ «Українська залізниця» транспортних засобів; що позивачу було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва АТ «Українська залізниця»; що позивач був фігурантом кримінальних проваджень та йому вручалася підозра за хабарництво в Рівненській області, але він «порішав» на рівні свого ж Рівненського суду і вручення підозри йому з формальних причин скасували. З метою захисту своїх особистих немайнових прав, позивач звернувся до суду з позовними вимогами та просив визнати оприлюднену інформацію недостовірною, такою, що порушує його особисті немайнові права, та зобов`язати відповідача створити відеозапис, яким спростувати поширену недостовірну інформацію. Крім того, беручи до уваги характер та обсяг душевних страждань, позивач просить стягнути з відповідача 50 000 гривень моральної шкоди. В подальшому, позивач уточнив свої позовні вимоги, просив визнати недостовірною поширену відносно нього інформацію, зобов`язати відповідача у п`ятнадцятиденний строк після набрання судовим рішенням законної сили простувати поширену недостовірну інформацію у такий саме спосіб, яким вона була поширена, стягнути з відповідача 50 000 гривень моральної шкоди та судові витрати. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05.06.2020 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання та встановлено строк для надання відзиву. Відповідач надав відзив, у якому заперечив проти задоволення вказаних вимог в повному обсязі, вважаючи їх необгрунтованими та безпідставними, оскільки оскаржувана позивачем інформація містить оціночні судження, особисту думку автора, яка грунтується на особистих припущеннях та не містить фактичних даних. Крім того, на думку відповідача, позивач не довів, що оспорювана інформацію порушує особисті немайнові права позивача та завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам. Інформація не є негативною, адже будь-яких звинувачень, образ вона не містить. А відтак, у задоволенні позову слід відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] в мережі Youtube було оприлюднено відеосюжет під назвою « [INFO] » (інтернет посилання [INFO] у якому відповідач поширив інформацію: - про те, що [PERSON] причетний до незаконної закупівлі державним підприємством Акціонерне товариство «Українська залізниця» транспортних засобів; - про те, що [PERSON] було продовжено контракт для того, щоб він прикривав хвости попереднього керівництва Акціонерне товариство «Українська залізниця»; - про те, що [PERSON] був фігурантом кримінальних проваджень та йому вручалася підозра за хабарництво в Рівненській області, але він «порішав» на рівні свого ж Рівненського суду і вручення підозри йому з формальних причин скасували. Відповідно до ч. 3 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом із цим, ст. 34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частиною 1 статті 201 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи. Одночасно, відповідно до змісту ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що беручи до уваги положення ст.ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Таким чином, згідно з ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Вирішуючи спір, суд виходить з того, чи є інформація, яку містить сюжет, фактичними твердженнями чи оціночними судженнями. Судом досліджено відеозапис, оприлюднений на каналі "Youtube", у якому відповідач використовує такі твердження: …замість боротьби за доброчесність, вона, ця внутрішня безпека, стає спільником негідників. А сама посада керівника безпеки на Укрзалізниці ще за часі [PERSON] була передана одіозному заступнику Глави СБУ тому самому [PERSON] ,…, а [PERSON] рекомендував на безпеку в Укрзалізниці свою довірену особу - керівника управління [PERSON] в рідній для них Рівненській області - [PERSON] . При чому цей [PERSON] перед призначенням в безпеку УЗ був фігурантом кримінальних проваджень, йому навіть вручали підозру за можливе хабарництво в Рівненській області, але він «порішав» на рівні свого ж Рівненського суду і вручення підозри йому з формальних причин скасували. А далі він пішов вже працювати на Укрзалізницю. А [PERSON] , за кілька місяців до його звільнення з Укрзалізниці, продовжив контракт начальнику безпеки [PERSON] , щоб той прикривав хвости попереднього керівництва». Суд, оцінюючі надані доказі за внутрішнім переконанням, встановив, що наведені формулювання носять характер фактичних тверджень, поширені невизначеному колу осіб, стосуються позивача і створюють негативну оцінку відносно нього. 11.01.2016 року Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/81/16-к було скасовано рішення слідчого щодо вручення підозри 17.12.2015 року по кримінальному провадженню №22015000000000108 щодо обвинувачення [PERSON] за ч. 3 ст. 369 КК України, зобов`язано слідчого або процесуального прокурора вчинити дії щодо виключення з ЄРДР відповідних відомостей по кримінальному провадженню про оголошення підозри. Водночас, відповідачем не надано жодних доказів в обгрунтування свого твердження щодо ухвалення рішення про скасування вручення підозри в порушення чинного законодавства, а також щодо того, що позивач причетний до незаконної закупівлі державним підприємством Акціонерне товариство «Українська залізниця» транспортних засобів та його контракт був продовжений з метою прикриття незаконної діяльності керівництва Укрзалізниці. Відповідач у своєму відзиві зазначає, що поширенню ним вказаної інформації передували розміщення в мережі Інтернет відповідної інформації щодо особи позивача як публічної особи, а тому межі допустимої критики щодо нього є значно ширшими, ніж щодо окремої пересічної особи, однак суд критично ставиться до вказаних доводів. Позивач не є публічною особою, оскільки в період, що стосується досліджуваних обставин, не перебував на державній службі, не був депутатом, не обіймав посаду державного політичного діяча, а отже, на нього не поширюються стандарти щодо ширших меж критики. Відтак, суд доходить висновку щодо обгрунтованості позовних вимог в частині визнання недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, проголошену відповідачем у відеозаписі під назвою « [INFO] ». Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, суд доходить висновку щодо обгрунтованості позовних вимог в частині зобов`язання відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію у такий саме спосіб, яким вона була поширена. Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 3 статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому було завдано моральної шкоди, а також не наведено, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується. З огляду на зазначене, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень. Відповідно до вимог ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за двома позовними вимогами немайнового характеру на загальну суму 1 681,60 гривень. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Стороною позивача не було надано доказів на підтвердження фактичного понесення позивачем витрат в розмірі 40 000 гривень, детального опису робіт, виконаних адвокатом, на вказану суму. Відтак, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача. З огляду на викладене,

Outcome: partial