Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

В липні 2021 року позивач [PERSON] в інтересах малолітнього сина [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.11.2011 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року у справі № 752/20820/19. В період шлюбу у сторін народився [INFO] син [PERSON] . Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . 24.02.2020 року відповідач подарував малолітньому сину [PERSON] зазначену квартиру, та після укладення договору обіцяв добровільно знятись з реєстраційного обліку. Однак, до теперішнього часу відповідач з обліку в квартирі не знявся. Позивач вказує, що фактично відповідач не проживає за вказаною адресою з липня 2019 року, та вона зобов`язана нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстрована особа, яка в ній не проживає та не є членом її родини на даний час, а тому позивач вимушена звернутися до суду із даним позовом. Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , а також зняти відповідача з реєстраційного обліку. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21.07.2021 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Позивач після відкриття провадження з будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відповідач відзив на позов до суду не подав та будь-які клопотання зі сторони відповідача до суду не надходили. Третя особа пояснення на позов до суду не надіслала. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 10.11.2011 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року у справі № 752/20820/19. В період шлюбу у сторін народився [INFO] син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу син залишився проживати разом із нею за адресою: [ADDRESS] , та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. 24.02.2020 року відповідач подарував малолітньому сину [PERSON] зазначену квартиру, що підтверджується копією договору дарування квартири, який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом КМНО Соболєвою В.Л. На даний час малолітній [PERSON] , в інтересах якого діє його мати [PERSON] є законним власником квартири за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності віл 24.02.2020 р. Відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі за вказаною адресою, однак, із липня 2019 року в ній не проживає, що підтверджується актом від 02.07.2021 р. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", - закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). В ході розгляду справи встановлено, що відповідач зареєстрований в квартирі, однак, в ній не проживає вже більше року, та в ході розгляду справи доказів на спростування доводів позивача з боку відповідача суду надано не було. Згідно із ст. 150 ЖК України, а також відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач фактично в квартирі не проживає, докази на підтвердження поважності причин не проживання в квартирі, яка на праві власності належить малолітній особі, в інтересах якої діє позивач під час розгляду справи не встановлено, а тому суд вважає, що позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою є законною, обґрунтованою та доведеною, а тому підлягає задоволенню. Разом з тим, в частині позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку суд приходить до наступного. В силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідач визнається судом таким, що втратив право користування житловим приміщенням та, згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням в день звернення особи. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано доказів того, що з боку відповідного відділу міграційної служби порушені будь-які права позивача в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку на підставі судового рішення і, у зв`язку з цим, такі порушені права підлягають захисту, а тому дана позовна вимога є передчасною, безпідставною та необґрунтованою, в зв`язку з чим в її задоволенні слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, а також з огляду на те, що позивачем при подачі позову не було сплачено судовий збір, а відтак судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial