Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги мотивує тим, що 11 листопада 2014 року між ним та відповідачем було підписано розписку. Відповідно до умов даної розписки позивач надав у позику відповідачеві грошові кошти у розмірі 1 000 грн., а останній зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів до 25 листопада 2014 року. Вказав, що 20 листопада 2014 року [PERSON] знову взяв у нього в борг 3000 грн., зі строком повернення до 25 грудня 2014 року, про що написав розписку від 20.11.2014 року. Посилаючись на те, що позивач свої зобов'язання виконав належним чином, а відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, суму позики не повернув, [PERSON] просить стягнути на свою користь з [PERSON] заборгованість за розписками у розмірі 4000 грн., 3% річних у сумі 214 грн. 01 коп., інфляційні втрати у розмірі 2 198 грн. 60 коп. та судовий збір. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача надав суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити ( а.с. 44). Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що факт отримання відповідачем коштів від позивача підтверджується розписками від 11 листопада 2014 року та 20 листопада 2014 року (а.с. 45, 46). Відповідно до умов розписки від 11.11.2014 року відповідач отримав від позивача в борг 1000 грн. та зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів до 25 листопада 2014 року. Згідно розписки від 20.11.2014 року [PERSON] отримав від позивача в борг 3000 грн. та зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів до 25 грудня 2014 року. Як зазначив у позовній заяві позивач, відповідач у строк, передбачений розписками свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав, що і стало підставою для звернення з даним позовом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі №6-1967цс15 та постанові від 08 червня 2016 року в справі №6-1103цс16, які з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України. На підтвердження своїх доводів позивачем було надано оригінали розписок, як це передбачено ст. 1047 ЦК України (а.с. 45,46). У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] суми боргу по розпискам підлягають задоволенню, а саме у розмірі 4000 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних та інфляційних втрат, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на те, що кошти за розпискою від 11.11.2014 року відповідач повинен був повернути в строк 25.11.2014 року, то з 26.11.2014 року за цією розпискою відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, що є підставою для застосування відповідальності, передбаченої розпискою та законом, а за розпискою від 25.11.2014 року відповідач з 26.12.2014 року прострочив виконання грошового зобов'язання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сума трьох відсотків річних за розпискою від 11.11.2014 року за період з 26.11.2014 року по 29.09.2016 року з суми 1 000 грн. становить 55 грн. 40 коп., а за розпискою від 20.11.2014 року за період з 26.12.2014 року по 29.09.2016 року становить 158 грн. 79 коп. та дані суми підлягають стягненню з відповідача у межах заявлених позовних вимог. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Розрахунок індексу інфляції за період прострочення виконання грошового зобов»язання відповідно до роз»яснень, які міститься в листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р. здійснюється шляхом множення річних (місячних) індексів інфляції. Сума інфляційних втрат за розпискою від 11.11.2014 року за період з 26.11.2014 року по 29.09.2016 року з суми 1 000 грн. складає 571 грн. ( сукупний індекс інфляції становить 1,571). Сума інфляційних втрат за розпискою від 20.11.2014 року за період з 26.12.2014 року по 29.09.2016 року з суми 3 000 грн. складає 1575 грн. ( сукупний індекс інфляції становить 1,525). Не виконуючи належним чином зобов'язання за розписками відповідач порушив норми законодавства. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідач не скористався своїм правом надати заперечення проти заявлених позовних вимог позивача, не надав доказів, які б могли спростовували позовні вимоги позивача. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а з [PERSON] слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 4000 грн., 3% річних у розмірі 214 грн. 19 коп., інфляційні витрати у сумі 2 146 грн. 00 коп. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь [PERSON] підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 551 грн. 21 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial