Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Херсонської міської ради в якому просила: визнати за нею право власності на 57/100 житлового будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилався на те, що 19 квітня 1997 року вона на підставі нотаріального договору, посвідченого державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Голодюк О.М. отримала в дар 29/100 житлового будинку [ADDRESS]. Даний договір було зареєстровано в БТІ 23.04.1997 року. 03 лютого 2000 року вона на підставі договору купівлі-продажу № 5919, укладеного на Херсонській товарній біржі «Ізумруд», придбала у власність 28/100 житлового будинку [ADDRESS]. Даний договір було зареєстровано в Херсонському бюро технічної інвентаризації 07.02.2000 року. Після придбання вищеперерахованих часток, вона стала власником 57/100 вищезазначеного житлового будинку. Співвласником іншої частки (43/100) житлового будинку є [PERSON] На час укладення та реєстрації вищевказаних договорів діяли Закон України «Про товарну біржу» та Тимчасове положення «Про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно», вимогам яких відповідали укладені нею правовстановлюючі документи та були зареєстровані згідно встановленого порядку. Оскільки, на час укладення правочинів, вона набула право власності правомірно, але на даний час норми законодавства, які діяли на час придбання майна, втратили чинність, вона обмежена правом на вільне розпорядження своєю власністю, оскільки не має можливості відчужувати майно. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги змінили, просили суд замінити відповідача Херсонську міську раду на належного відповідача - [PERSON]; визнати дійсним договір купівлі-продажу № 5919 від 03 лютого 2000 року, укладений на Херсонській товарній біржі «Ізумруд» 28/100 про купівлі-продаж житлового будинку [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 28/100 житлового будинку [ADDRESS], отримані нею на підставі договору купівлі-продажу № 5919 від 03 лютого 2000 року, укладеного на Херсонській товарній біржі «Ізумруд». Від позовних вимог в частині визнання права власності на 29/100 частин житлового будинку [ADDRESS] позивачка відмовилася і її відмова прийнята судом. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Пояснив, що 03.02.2000 року він на підставі договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі «Ізумруд», продав позивачці 28/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Гроші за продаж вказаного будинку він отримав у повному обсязі і претензій до позивачки не має. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 03.02.2000 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір № 5919 купівлі-продажу будинку. Вказаний договір згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», було зареєстровано на товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод, реєстраційний № 5919 третього лютого двотисячного року. Відповідно до п. 1 вказаного договору продавець продав, а покупець купив 28/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Домоволодіння в цілому складається з житлового будинку - літ. А (стіни - кам.бутов., дах - черепичний. Житлова площа - 65.4 кв.м.), літньої кухні - літ Б., туалету - літ. В, гаражів - літ. Г., Д., сарая - літ. Ж, надвірних споруд - № 1, 2. За домоволодінням в цілому закріплена земельна ділянка площею 604,4 кв.м. на підставі рішення виконкому Міської ради народних депутатів м. Херсона за № 811 від 17.09.55р. Згідно п. 3 зазначеного договору частина будинку продана за 2 000 гривень, сплачених покупцем продавцю повністю до реєстрації даного договору. Відповідно до п. 5 договору покупець отримує право власності на домоволодіння з моменту підписання даного договору Згідно п. 10 вказаного договору він подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Відповідно до ч.2 ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу будинку підлягає реєстрації у відповідному виконавчому комітеті місцевої Ради депутатів. Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР затвердженої 31.01.1966 року реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Таким чином, право власності на нерухоме майно за законом виникає із моменту реєстрації права власності в БТІ. Зі штампу Херсонського БТІ на договорі купівлі-продажу вбачається, що право власності [PERSON] на 28/100 житлового будинку [ADDRESS] було зареєстровано 07.02.2000 року. Оскільки договір купівлі-продажу був зареєстрований в бюро технічної інвентаризації 07.02.2000 року, суд вважає можливим визнати за [PERSON] право власності на 28/100 житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи, що договір купівлі-продажу будинку № 5919 від 03.02.2000 року, укладений на Товарній біржі «Ізумруд» ніким не оспорюється, суд приходить до висновку, що підстави для визнання його дійсним відсутні. При цьому суд вважає не обгрунтованим посилання позивачки та її представника на ст. 220 ЦК України як на підставу для задоволення позову в цій частині, оскільки відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК ( 435-15 ). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена і у Постанові Верховного суду України від 30.01.2013 року 6-162цс12, винесеній за результатами перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, а саме неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивачка була звільнена від оплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як інвалід ІІ групи. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави має бути стягнутий судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial