Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду, зазначивши , що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] , який залишив спадкове майно, в тому числі, і житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] . [PERSON] зазначила, що є спадкоємцем померлого за законом першої черги ,але оформити спадок вона не може через відсутність у правовстановлюючому документі на житловий будинок на ім`я померлого без підпису та печатки . Інших спадкоємців немає. В зв`язку з тим, що правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння відсутні, позивач не може оформити спадок , тому просить визнати право власності на спадковий будинок в судовому порядку. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 18 грудня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та призначене підготовче судове засідання на 16 січня 2020 року. 16 січня 2020 року підготовче провадження закінчено та за ухвалою суду справу призначено до судового розгляду на 11 лютого 2020 року. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про день розгляду справи.Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача - голова Олександрівської селищної ради Олександрівського району Донецької області звернувся до суду із заявою ,в якій не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить розглянути справу без участі представника. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши письмові докази, встановив таке. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ,виданого повторно 28 вересня 1990 року, [PERSON] помер [INFO] , про що Новоолександрівською сільською радою Олександрівського району Донецької області зроблено актовий запис 17 липня 1990 року за № 11 ( а.с.6). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] позивачка та [PERSON] уклали шлюб 24 травня 1978 року, актовий запис № 11. У шлюбі вони проживали до часу смерті останнього. Приватним нотаріусом Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області Левочкою М.М. надано копію спадкової справи № 121/2019, яка була відкрита 02 вересня 2019 року на підставі заяви [PERSON] від 02 вересня 2019р.,зареєстрованої за № 367. Постановою приватного нотаріуса Олександрівського районного нотаріального округу Донецької області Левочки М.М. від 11 лютого 2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок після смерті чоловіка - [PERSON] через ненадання правовстановлюючого документа на цей будинок. Вирішуючи спір щодо права власності на житловий будинок в порядку спадкування, суд враховує, що відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного суду України в постанові № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі, щодо прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК (в редакції 1963 р.), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК (в редакції 1963 р.), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є позивачка по справі. Відповідно до ст. 548 ч. 1 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. З наведеного вбачається, що на час відкриття спадщини після смерті чоловіка позивачки , був чинним ЦК УРСР, нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини) (ст. 549 ч. 1 п.1 ЦК УРСР). Згідно довідки Олександрівської селищної ради № 263 від 02 вересня 2019 року, [PERSON] на день смерті проживав за адресою : [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] ,яка зареєстрована за цією адресою до теперішнього часу(а.с.8). За змістом статті 525, частини другої статті 548 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття - дня смерті спадкодавця. Разом з тим згідно із частиною першою статті 563 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривається. За наданою випискою з погосподарської книги с . Новокавказ Олександрівського району Донецької області, домоволодіння [ADDRESS] збудовано у 1966 році та зареєстроване як колгоспний двір . Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 , а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів,затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 . Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69, суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5, виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. ВС у своїй постанові за № 6-350цс15 від 18.11.2015 р. дійшов висновку , що застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим. Відповідно до наданої погосподарської книги, члени колгоспного двору : [PERSON] ( голова двору) - колгоспниця ( свинарка), [PERSON] -колгоспник ( експедитор, заправник), [PERSON] - колгоспник ( член колгоспу «Октябрь»), [PERSON] - діловод ЦРЛ. Спірний будинок, розташований в [ADDRESS] відносить до колгоспного двору ( дані з 1983 року по 1990 роки). Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) ,майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Дослідженими у судовому засіданні письмовими матеріалами справи встановлено, що членами колгоспного двору за вищезазначеною адресою були : [PERSON] , 1939 року народження( голова двору з часу його реєстрації),та інші- [PERSON] , 1934 року народження ( чоловік голови двору), [PERSON] , 1961 року народження ( син голови двору), [PERSON] , 1962 року народження( невістка голови двору) Частка кожного члена двору становила 1/4. Члени колгоспного двору [PERSON] та [PERSON] 1 лютого 1983 року виїхали до м. Мінська. З часу виїзду членів колгоспного двору - [PERSON] та [PERSON] втратили право на частку в його майні. На підставі рішення виконкому сільської ради №9 від 26 лютого 1988 року , головою двору визнано [PERSON] . Відповідно до п. 18 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.66, у свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору. Відповідно до наданого позивачкою свідоцтва про право власності від 14 квітня 1990 року, виданого на підставі рішення виконкому Олександрівської ради народних депутатів № 57/ 1 від 28 березня 1990 року, житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , реєстраційний № 139 . Отже, на час видачі свідоцтва про право власності, власниками колгоспного двору у рівних частках були його члени - [PERSON] ( голова колгоспного двору) та [PERSON] ( дружина голови двору). Встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Отже,після смерті [PERSON] , позивачка - [PERSON] стала головою колгоспного двору, що підтверджено витягом з погосподарської книги, куди посадовими особами сільської ради були внесені зміни , на підставі яких позивачка зазначена головою колгоспного двору і ,відповідно,його власником. Крім того,згідно державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДН№180120, виданого на підставі рішення Новоолександрівської сільради №78 від 29 травня 1996 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності, [PERSON] має право на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель ,площею 0,4436 га , розташованої в [ADDRESS] . Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок , збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно зі ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» , до відання виконавчих комітетів міських рад належать делеговані повноваження щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством, а також видача забудовникам технічних умов на проектування, будівництво, реконструкцію будинків та споруд. Державний комітет будівництва, архітектури та житлової політики України своїм листом від 23 березня 1999 N 12/5-126 «Щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію», роз`яснив, що комітет вважає за доцільне проводити оформлення свідоцтва про право власності по об`єктах, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію (які експлуатуються або не експлуатуються) тільки при наявності актів -прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними. По об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто, до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації (до врегулювання цього питання законодавчими та нормативними актами). Таким чином, враховуючи,що спірний будинок було збудовано у 1966 році, тобто, до 5 серпня 1992 року , перебування його на погосподарському обліку свідчить про прийняття будинку в експлуатацію . Відповідність будинку [ADDRESS] будівельним нормам підтверджено довідкою КП "Олександрівське БТІ " № 194 від 26 вересня 2019 року та технічним паспортом . Відтак, вимоги позивачки про визнання права власності на будинок саме в порядку спадкування після смерті чоловіка не підлягають задоволенню у зв`язку із встановленням належного їй права власності на спірний будинок. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові за № 5 від 07.02.2014року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатує факт того, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України , ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. З урахуванням того, що позивачка з часу смерті [PERSON] ( [INFO] ) є власником колгоспного двору, а , відтак, за відсутності у неї правовстановлюючих документів, позов в частині визнання за нею права власності на жилий будинок, підлягає задоволенню .

Outcome: partial