Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

Позивачка, звернувшись до суду із даним позовом, посилається на те, що від спільного проживання у шлюбі з відповідачем у них 17 січня 2017 року, народився син [PERSON]. Спільне життя між подружжям не склалося, тому протягом останнього року вони разом не проживають, подружні стосунки не підтримують, дитина повністю знаходиться на її утриманні. Враховуючи, що син росте та потребує багато додаткових витрат їй важко самостійно забезпечити всі матеріальні потреби для його нормального рівня розвитку. Вона на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та отримує соціальну допомогу в розмірі 860 грн., інших доходів не має. Відповідач їх життям не цікавиться, добровільно допомоги на утримання не надає, не бере участі у додаткових витратах, які постійно виникають оскільки дитина часто хворіє. Вважає, що по стану здоров»я та матеріальних можливостях батько спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини по 1500 грн. щомісячно до досягнення повноліття, оскільки належне утримання дитини є обов'язком не тільки матері, але й батька. Крім того відповідач спроможний сплачувати аліменти і на її утримання по 1500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною трьохрічного віку. Також просить стягнути з відповідача на її користь 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Відповідач заявлені вимоги не визнав, зокрема, вказав що з 10 червня 2014 року працює на посаді медичної сестри хірургічного кабінету поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства Заболотівської селищної ради об»єднаної територіальної громади «Заболотівська районна лікарня», тому вважає, що є всі підстави стягувати аліменти з нього не у твердій грошовій сумі, а в частці від заробітку. Відповідачка та її представник в судовому засіданні не заперечили проти стягнення розміру аліментів в частці від заробітку відповідача про що подали додаткову заяву. Беручи до уваги пояснення сторін, дослідивши подані ними докази у сукупності, суд вважає позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню виходячи із наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони з 24 вересня 2016 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується даними відповідного свідоцтва виданого Старогвіздецькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис № 1. З народження дитина зареєстрована в [INFO], за даною адресою зареєстрована також і матір, позивачка по справі, що підтверджується відповідними довідками про реєстрацію місця проживання особи та про склад сім»ї виданими головою Старогвіздецької сільської ради Коломийського району 07 лютого 2017 року. До народження дитини, починаючи з 12 січня 2015 року, позивачка працювала акушером жіночої консультації Коломийського пологового будинку, а на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Також встановлено, що сторони в даний час проживають окремо, син проживає з матірю і знаходиться на утриманні позивачки. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. В матеріалах справи наявні докази того, що відповідач працює на посаді медичної сестри хірургічного кабінету поліклінічного відділення Комунального некомерційного підприємства Заболотівської селищної ради об»єднаної територіальної громади «Заболотівська районна лікарня», має регулярний дохід у вигляді заробітної плати, а тому є всі підстави визначити розмір аліментів у частці від доходу відповідача, проти чого останній не заперечив, вказавши, що згідний сплачувати аліменти по 1/4 на дитину та відповідачку, від суми заробітку. В ч. 1 ст. 3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, наголошується, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 17 травня 2017 року Верховна Рада України прийняла Закон № 2037-У111 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року. Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров»я та матеріальне становище дитини, стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення такі ж посилання викладені і в п.17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо\~\~батьківства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року. Згідно ст.ст.\~80,\~84 СК України\~дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка, батька дитини, до досягнення дитиною трьох років незалежно від того чи вона працює. Аліменти на утримання одного з подружжя присуджуються у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. З огляду\~на вимоги\~закону та\~встановлені по\~справі обставини\~суд приходить\~до висновку,\~що скільки відповідач є здоровою та працездатною людиною, не заперечив проти сплати аліментів на утримання дитини та дружини в розмірі по ј частини від заробітної плати на кожного і це повністю влаштовує позивачку, то саме даний розмір і слід задовольнити. Також суд бере до уваги, що позивачкою заявлена вимога про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн., в підтвердження чого долучила до матеріалів справи договір про надання правової допомоги, ордер та копію квитанції про оплату отриманих послуг. У відповідності до вимог ст. 187 ЦПК України сторони несуть витрати за надання правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Виходячи із обсягу правової допомоги, яка надавалася адвокатом позивачці, суд вважає вимогу про відшкодування відповідачем 3000 грн., завищеною. Ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до\~\~ст. 1 вищезазначеного закону, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні, а отже беручи до уваги вказані вимоги суд приходить до висновку, що вказана позивачкою сума витрат на правову допомогу є дещо завищеною, тому її слід задовольнити частково. На підставі наведеного та ст.ст.\~84, 150, 180-182,\~184\~ СК України,

Outcome: partial