Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом 11.05.2017 року мотивуючи тим, що у березні 2017 року його було прийнято на роботу у Приватне орендне сільськогосподарське підприємство «Сидори» ( далі - ПОСП «Сидори») на посаду сторожа з випробувальним терміном на один місяць. Наказом відповідача від 14.04.2017 року № 9-к він не був допущений до роботи, а з 18.04.2017 року звільнений з роботи на підставі ст. 28 КЗпП України у звязку з невідповідністю займані посаді. З ним наказом його ознайомили 14.04.2017 року. Вказаним наказом відповідач обмежив його права та свободи на працю, порушив ст. 29 КЗпП України, Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», тому позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ 14.04.2017 року № 9-к, про звільнення його з роботи на підставі ст. 28 КЗпП України; поновити його на роботі у приватному орендному сільськогосподарському підприємстві «Сидори» на посаді сторожа, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.04.2017 року по 12.05.2017 року та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні обставини зазначені в позові підтримав в повному обсязі та просив, з врахуванням того, що відповідач скасував наказ від 14.04.2017 року № 9-к, поновив його на роботі на посаді сторожа та виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Представник відповідача, за довіреністю у справі, [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову мотивуючи тим, що ПОСП «Сидори» визнало, що позивача було неправомірно звільнено, наказом № 13-к від 21.07.2017 року його було поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, а моральна шкода позивачем не доведена. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, з матеріалів справи ( а.с. 7, 9, 10) вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований та проживає за адресою: [INFO], має першу групу інвалідності, підгрупи «Б», з 04.12.2015 року в звязку з загальним захворюванням з ураженням ОРА, потребує постійної сторонньої допомоги, може працювати в індивідуально організованих умовах праці, перебуває на обліку у Пенсійному фонду України з 27.04.2016 року та отримує пенсію по інвалідності. Наказом № 4-к від 24.03.2017 року ( а.с. 26), [PERSON] було прийнято на роботу в ПОСП «Сидори», охоронником 1 розряду з випробувальним терміном на 3 місяці з 24.03.2017 року. Наказом № 9-к від 14.04.2017 року ( а.с. 8), позивача було звільнено з роботи згідно із ст. 28 КЗпП України ( невідповідність працівника на займаній посаді) з 18.04.2017 року ( з 14.04.2017 року до роботи не допускається). Наказом № 13-к від 21.07.2017 року ( а.с. 27), було скасовано наказ № 9-к від 14.04.2017 року про звільнення [PERSON]; поновлено його на попередній роботі на посаді охоронника з 19.04.2017 року та наказано головному бухгалтеру нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.04.2017 року по 26.07.2017 року. З відомості № 55, про нарахування коштів на карткові рахунки співробітників ( а.с. 28) та розписки [PERSON] від 31.07.2017 року ( а.с. 29), вбачається, що ПОСП «Сидори» нарахувало та виплатило позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.04.2017 року по 26.07.2017 року, в звязку з цим останній погодився з нарахованою сумою і претензій до ПОСП «Сидори» щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу не має. 18.08.2017 року позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог ( а.с. 25), в якій зазначив, що відповідач скасував наказ № 9-к від 14.04.2017 року, поновив його на роботі та виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8800,00 грн., тому зменшив розмір позовних вимог та просив вважати їх наступними: стягнути з відповідача на його користь завдану йому незаконним звільненням моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Відповідно до ст. 26 КЗпП України, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю. Відповідно до ст. 28 КЗпП України, у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Згідно із ст. 29 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Відповідачем не надано до суду жодного доказу щодо виконання вимог ст. 29 КЗпП України при прийнятті на роботу позивача, який має застереження щодо умов та характеру праці в звязку з інвалідністю. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда. Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів. Відповідачем не доведено в судовому засіданні, що при прийнятті на роботу [PERSON] на ПОСП «Сидори» було створено спеціальне робоче місце для його працевлаштування, з урахуванням обмежених можливостей, а звільнення позивача відбулось в звязку з тим, що стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб або загрожує погіршенню здоров'я даного працівника. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. В судовому засіданні представник відповідача визнала, що позивача було звільнено незаконно, тому ПОСП «Сидори» скасувало наказ № 9-к від 14.04.2017 року про звільнення [PERSON] з роботи; поновило його на попередній роботі на посаді охоронника з 19.04.2017 року та виплатило позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.04.2017 року по 26.07.2017 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди; враховуючи, що відповідач фактично визнав порушення ним трудового законодавства, яке полягало в незаконному звільненні з роботи позивача, що призвело до моральних страждань та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя; враховуючи тривалість відновлення позивачем своїх прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Відповідно до ст.ст. 79, 88 ЦПК України, Закону України «Про судових збір» за рахунок відповідача на користь держави підлягають відшкодуванню судові витрати у справі, а саме: судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: partial