Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те що, 07.04.2007 року між Позивачем, з одного боку та Відповідачем, з іншого боку, було укладено кредитний договір № 74/П/05/2007-840 про отримання Позивачем кредитних коштів на придбання нерухомості в сумі 400 000 ( чотириста тисяч ) доларів США , в порядку і на умовах договору строком погашення до 05.05. 2017 року включно, та сплати процентів у розмірі 14, 49 % річних. В забезпечення виконання за договором кредитування від 07.04.2007 року було укладено і іпотечний договір , згідно якого Позичальник ( Позивач) передав банку в заставу 4-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. загальною площею 137 кв. м. В забезпечення договору кредитування 07.04.2007 року між банком (Відповідачем) та був укладений договір поруки, згідно якого Поручитель поручався перед кредитором за виконання (Позичальником) своїх зобовязань за кредитним договором. При підписанні Договорів кредитування іпотеки та поруки, Відповідачем було порушено законні права Позивача та третіх осіб. Кредитний договір за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі Позивача, порушує його права та законні інтереси, порушує права і інтереси третіх осіб залучених до справи. Порушення Відповідачем чинного законодавства України в галузі кредитування полягає в наступному: В Постанові № 5 ВССУ від 30.03.2012 року в п.14 зазначається: «Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК)». Так, згідно вимог до договорів споживчого кредитування істотними умовами визнаються ті умови, що визначаються законом та ті умови, які характерні до умов певних договорів даного типу. В даному договорі кредитування відсутні: ціна договору (загальна сума кредиту включаючи всі обовязкові платежі), точний термін видачі кредиту (не встановлено момент нарахування комісії, що збільшує вартість послуги), не визначений термін виконання договору , графік погашення кредиту містить орієнтовний характер, не визначає точну суму нарахування відсотків за користування кредитом. Не визначений договором момент нарахування відсотків (з моменту нарахування на рахунок Позичальника чи з моменту списання коштів з рахунку Позичальника та нарахування їх на рахунок банку), Процентна ставка, яка вказується в договорі як номінальна, не відповідає дійсності. Cлід зазначити, що а ні в договорі, а ні в інформаційному листі навіть не згадуються такі поняття, як номінальна процентна ставка, ефективна процентна ставка, ставка реального здорожчення кредиту та інші поняття та економічні терміни, які визначають показники, формули та інші чинники розрахунків по кредиту. Стає очевидним, що при відсутності цих понять взагалі не можливо встановити порядок, формулу або рівняння, за якими відбувалось нарахування відсотків та інші показники розрахунків відсоткової ставки, порядку внесків до тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та загальну вартість кредиту. Застосувавши певну схему нарахування відсотків банк мав додатковий прихований прибуток. При цьому, можна стверджувати та вказувати на відсутність істотних умов договору, які визначаються договором та умовами, що характеризують істотні умови даного типу договорів. Всілякі можливі посилання банку на те, що тільки з 25.05.2007 року інформування Позичальника про тип, вид відсоткової ставки був обовязковою умовою при оформленні кредиту є безпідставними (інформаційні листи та тексти договорів не включають інформацію про складові кредитної послуги) та не можуть розглядатися як поважні. Дана позиція банку не є коректною з підстав того, що дана норма є в Законі України «Про захист прав споживачів». Банк мав чітко надати інформацію про умови кредитування та порядок нарахування відсотків, формулу або рівняння, за якими нараховуються відсотки, розкрити повністю всі складові здорожчення кредиту під розписку Позичальнику. Всі ці дії банк мав провести та під розписку Позичальника зафіксувати факт надання подібної інформації, але не зробив цього, чим безсумнівно порушив Законі України «Про захист прав споживачів» та п.п. 2.1; 2.2; 2.3; 2.4 Постанови № 168 НБУ від 10.05.2007 року. Хоча слід зазначити, що і постанова НБУ теж не містить вичерпний перелік умов надання кредиту та нарахування відсотків, формула або рівняння нарахування відсотків, обрахунок потоків та інші числівні значення носять загальний характер, не відображають реальне «здорожчення» вартості кредиту. В жодному нормативному документі теж не визначені всі складові обрахунку відсоткової ставки, що є істотною умовою договору. Можна вказати, що а ні диспозитивні норми договору, а ні імперативні норми закону не регулюють порядок нарахування процентів за кредитним договором. Порядок обрахунку Банком Ефективної процентної ставки та інших чинників, які складають прибуток банку (поняття це відсутнє в тексті договору) визначає внутрішню норму доходності інвестиційного проекту, але не затратну частину для Позичальника, який не має ні якого відношення до норми прибутку банку. Банк може самостійно обраховувати свою норму прибутку. Окрім того слід зазначити, що поняття Ефективна процентна ставка, номінальна процентна ставка, прості та складні проценти, IRR- рівняння обрахунку внутрішньої норми прибутковості підприємства не визначені на законодавчому рівні взагалі та розуміння цих понять передбачає не тільки фахові знання, а і науковий ступінь профільних знань в певних галузях науки, що повністю спростовує будь які пояснення банку на розяснення Позичальнику умов отримання кредиту та схему обрахунку відсотків за користування кредитом та інше... На ці обставини звертає увагу Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011р.. реєстровий № 1-26/2011, справа № 15-рп/2011 р. Слід взяти до уваги, що Позичальник отримував кредит не під виробничі потреби, не під бізнес-план, а на споживчі цілі. В постанові правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р. чітко вказується, що банки мають конкретно відображати графік погашення кредиту, оскільки тільки чіткий графік дозволяє визначити порядок розрахунків по кредитному зобовязанню. Відсутність чіткого графіку погашення заборгованості свідчить про те, що банк приховував точні дані, які-б підтверджували наявність «прихованої» складової та точні розрахунки по кредиту. Згідно перерахунку та дослідного висновку стає очевидним, що при розрахунках відсоткової ставки при всіх «нульових комісіях», в формулі , яка використовується при розрахунках присутня математична складова, яка збільшує вартість кредиту на 1,01 % , тобто, при диференційованій ставці на 292215 тис. доларів США, а при ануїтетній схемі на 359485 тис. доларів США. При простому перерахунку відсотків за споживчим кредитом переплата складає 179600 дол. США. А ні в інформаційних листах , а ні в тексті договору не ідеться про механізм нарахування відсотків та формули нарахування відсотків. Реальна відсоткова ставка складає 15.5%. Запропонована схема нарахування процентів банком не є формулою, а є математичним рівнянням, яке фіксує внутрішню норму доходності інвестування. Схема не фіксує точну суму погашення споживчого кредиту. Нарахування відсотків за користування кредитом і обрахунок внутрішньої норми обрахунку прибутку різні за змістом речі. Правова позиція Верховного суду України в Постанові від 12.09.2012 року № 6-80цс12 полягає в наступному. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 12 вересня 2012 року розглянув справу № 6-80 цс 12, предметом якої був спір про визнання частково недійсним кредитного договору у звязку з тим, що деякі його пункти є несправедливими й такими, що не відповідають вимогам ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки плата за обслуговування кредиту є змінною величиною, яка розраховується за формулою. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно з яким за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дав підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, за обслуговування кредиту та за дострокове погашення кредиту, якщо вони визначені формулою зі змінними величинами, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Оскільки за умовами спірного кредитного договору плата за обслуговування кредиту та за дострокове погашення кредиту не є конкретною сумою, а формулою зі змінними величинами, така умова суперечить як ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, за яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму, де розмір щомісячної плати за обслуговування кредиту на весь період дії договору дорівнює нулю.. В даному конкретному випадку банк навіть не згадує у тексті договору про застосування певного рівняння для обрахунку відсотків за користування кредитом. Окрім того, нарахування відсотків у певні проміжки часу теж призводить до здороження загальної вартості фінансової послуги. Відсутність в договорі певних застережень або умов нарахування відсотків за користування кредитом є введення Позичальника в оману та при відсутності (умовно) умислу з боку банку на вчинення певних дій, підтверджує наявність факту відсутності певних істотних умов договору або таких умов договору, зміст яких не можна визначити, виходячи з норм законодавства або інших нормативних документів, тих умов договору, які є обовязковими для договорів даного типу. Окрім того, посилання банку на п. 9.13 договору про те, що всі пункти договору та умови його підписання йому (Позичальнику) зрозумілі, з огляду на інформаційний лист, виглядають як мінімум не коректно. Інформаційний лист банку не є нормативним документом , розробленим НБУ та таким, що відповідав би певним нормам Постанови № 168 НБУ від 10 травня 2007 року та ЗУ «Про захист прав споживачів». З огляду на дослідний висновок можна стверджувати, що розрахунки за споживчим кредитом взагалі не можливі без спеціальних знань та користування спеціальною розрахунковою технікою. Підписом позивача було підтверджено ознайомлення лише з тією інформацією, котру надав йому Відповідач (Банк), а вона, як вбачається з матеріалів справи, була неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору. Враховуючи, що кредитний договір розроблявся саме Відповідачем, вважаю, що відповідальність, щодо його змісту, повністю покладається на Відповідача. Оскільки всі вказані розбіжності у розрахунках здійснені виключно на користь Відповідача, аналізуючи всі інші наявні факти у позовній заяві та дослідницькому висновку у сукупності, щодо підписання оскаржуваного кредитного договору, було здійснено позивачем під впливом обману з боку Відповідача. Мотивом обману, в даному випадку, було отримання Відповідачем прихованого додаткового прибутку. Відповідно до ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. На підставі п.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У коментованій статті закладено правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. У ч. 1 ст. 229 розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Помилка є підставою для визнання недійсними правочинів як фізичних, так і юридичних осіб. Навіть якщо помилка виникла внаслідок дій або бездіяльності іншої сторони правочину, такі дії або бездіяльність мають бути ненавмисними, інакше правочин вважатиметься таким, що вчинений під впливом обману. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Мотив правочину - це обставини, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин (купівля квартири, щоб жити поряд із родичами, придбання будівельної техніки для будівництва житлового будинку, тощо). За загальним правилом помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. Тому можна вважати, що з позовом про визнання правочину недійсним може звернутися і інша особа, права якої зачіпаються вчиненням цього правочину. Таким чином, укладаючи договір кредитування та, як забезпечення цього договору, договір поруки в валюті, Позичальник та Поручитель помилялись відносно властивостей та інших якостей послуги, яку придбали або гарантували забезпечення виконання за договором кредитування, і виконати умови кредитування та поруки без суттєвих фінансових витрат взагалі не мали можливості. Окрім того, Верховний суд України в узагальненні судової практики : «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11. 2008 року зазначає: «Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Вважаємо, що такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину». На підставі вище викладеного вважаємо , що Позивач довів, що при здійсненні правочину мала місце помилка в сприйнятті якості та властивості предмету кредитування. При визнанні договору кредитування недійсним, як основного зобовязання, визнаються недійсними і договори забезпечення цього зобовязання. Не підлягає забезпеченню недійсне зобовязання. При розгляді справи про визнання договорів кредитування, іпотеки, поруки недійсними звертав увагу суду на рішення Конституційного суду від 10.11 2011 року по справі № 1-26/2011, реєстровий № 15-рп/2011 за конституційним зверненням гр. [PERSON] щодо офіційного тлумачення пункту 23 ст. 1, абзацу другого частини четвертої, пункту 2 частини сьомої статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII (1023-12) (Відомості Верховної Ради Української РСР, 1991 р., N 30, ст. 379) з наступними змінами (далі - Закон) у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України ( 254к/96-ВР ). Дане конституційне тлумачення певних норм є обовязковим при винесенні рішень судами всіх інстанцій з даних підстав. Конституційний суд звернув увагу, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України повинні відповідати їй. В п. 3.2 рішення КСУ зазначається: «Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Цивільного Кодексу України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.»….і далі по тексту… « Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Цивільного Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору». Згідно розяснень Конституційного Суду України слід враховувати те, що банком не була надана повна та достовірна інформація, щодо предмету кредитного договору, умов виконання договору та інші положення договору, які порушують права споживача. Не надана інформація Банком щодо умов виконання договору іпотеки та наслідків неналежного виконання та невиконання умов цього договору. Банком була порушена вимога внутрішньої інструкції, щодо необхідності укладання договору поруки,(договір поруки відсутній взагалі) а в даному випадку, можливо, і залучення майнового поручителя за договором поруки та іпотеки. Банком не було розяснено Позичальнику можливі наслідки, не запропоновано укласти договори на інших умовах тощо. Відповідно до частини 3 статті 203 волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин це будь-який документ або дія, що створює юридичні наслідки, в тому числі й будь-який договір. Частиною 1 статті 215 ЦК передбачено, що Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вважав, що правочин, який не спрямований на реальне настання правових наслідків, та не відповідаючий внутрішній волі учасника правочину, що ним обумовлені, визнається недійсним. Відповідно до частини 1 статті 553, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Частина 1 статті 554 передбачає правові наслідки у випадку порушення боржником свого зобовязання, а саме: У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За статтею 553 ЦК, поручитель надає кредитору умовну обіцянку щодо виконання боржником своїх зобовязань. Ця обставина не створює для поручителя жодних наслідків. Порушення боржником свого зобовязання створює для поручителя наслідки у вигляді обовязку нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником. Але, слід зазначити, що порука це не окремий вид зобовязань, а лише вид їх забезпечення. Будь-який вид забезпечення виконання зобовязань першочергово спрямований на настання такої події, як порушення боржником свого зобовязання. Інакше кажучи, забезпечувати зобовязання, яке не будуть порушувати, просто безглуздо. Саме тому, при визначені правових наслідків, які визначені в договорі поруки, треба визначати саме ті обовязки поручителя, які виникають при порушені боржником основного зобовязання. Якщо, на момент укладання договору поруки, поручитель помилково не уявляв собі наслідки укладання договору, помилявся відносно природи правочину, якості послуги, її вартості, такий договір поруки може бути визнаний судом недійсним, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, бо у випадку порушення боржником свого зобовязання, поручитель просто не зможе виконати обовязку передбаченого договором. Оскільки предметом договору кредитування була іноземна валюта, а також те, що банком без попередження і розяснення а представниками банку не надавалась інформація що до якості, особливості, вартості даної фінансової послуги, і вартість фінансової послуги збільшилась майже втричі, равно як і забезпечення, що до надання поруки, стає очевидним, що виконання договірних зобовязань стало не можливим без значних фінансових витрат. Положенням статті 554 ЦК, зазначено, що поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність у разі невиконання боржником основного зобовязання. Стаття 625 вказує на те, що боржник не звільняється від боргових обовязків в разі неспроможності виконувати свої фінансові зобовязання перед Позичальником. Отже, положення статті 625 вказують, що неможливість виконати грошове зобовязання не звільняє боржника від відповідальності. Положення статті 215 ЦК, яка передбачає недійсність правочину, якщо ним не дотримано вимог статті 203, в момент укладання Договору поруки породжує визнання недійсності правочину. Таким чином, стаття ЦК 625 вказує на такі обставини: під час укладання договору у боржника були можливості його виконати, а потім ці можливості зникли. А ст. 215 тлумачиться так: на момент укладання правочину сторона не могла його виконати але правочин все одно був укладеним. Є очевидним, що під впливом помилки ч.1, ст.229 ЦК України, поручитель уклав угоду про договір поруки, помиляючись відносно можливих юридичних наслідків в разі неналежного виконання Позичальником своїх обовязків та помиляючись стосовно обставин укладання договору, природи правочину, прав та обовязків сторін властивостей та якості фінансових послуг. На теперішній момент Відповідачем по справі за заявою на підставі виконавчого напису нотаріуса (виконавчий напис № 518 від 06.05.2014 року) відкрито виконавче провадження № 43502507, постанова № ВП №43502507 від 03.06.2014 року та накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. Провадження відкрито старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві [PERSON] З урахуванням недійсності договору кредитування з застосуванням наслідків недійсності договору кредитування та інших законних актів, які регулюють дані правовідносини виконавчий напис нотаріуса визнається таким, що не підлягає виконанню. В подальшому, позивач доповнив позовні вимоги шляхом наступними вимогами. 1 червня 2015 року був укладений попередній договір купівлі-продажу житла гр. [PERSON] та [PERSON] (квартири за адресою: [ADDRESS] та посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (Зареєстровано за номером 1618, Реєстр заборон за номером 1619). Вважаю , що цей договір укладений з порушенням чинного законодавства. Порушення закону полягає в недотриманні вимог норм ст.ст. 203, 215 ЦК України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про виконавче провадження». Так, п. 6 попереднього договору купівлі-продажу передбачає відсутність заборон, обтяжень, арештів та прав будь-яких третіх осіб на вище вказану квартиру. Приватний нотаріус Київського нотаріального округу [PERSON] не мав права оформлювати цей договір за наявності існування попередніх заборон та арештів, прав третіх осіб на дане майно. Нотаріусом не розяснені права та обовязки Сторонам перед укладанням цього договору, що унеможливлює виконання обовязків Сторонами договору в подальшому. Окремо слід сказати про державну реєстрацію правочину. Оскільки державна реєстрація не є формою договору, попередні договори не підлягають державній реєстрації (на разі в Державному реєстрі правочинів). Позивачем було подано клопотання про розгляд справи в його відсутності. Відповідачі та треті особи неодноразово були сповіщені у встановлений діючим законодавством спосіб, але до судового засідання не зявились, пояснень щодо суті спору не надали. У відповідності до ч. 4 ст. 170 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Розглянувши позовні вимоги, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм обставини. 07.04.2007 року між Позивачем, з одного боку та Відповідачем, з іншого боку, було укладено кредитний договір № 74/П/05/2007-840 про отримання Позивачем кредитних коштів на придбання нерухомості в сумі 400\~000 ( чотириста тисяч ) доларів США, в порядку і на умовах договору строком погашення до 05.05. 2017 року включно, та сплати процентів у розмірі 14,49 % річних. В забезпечення виконання за договором кредитування від 07.04.2007 року було укладено і іпотечний договір, згідно якого Позивач передав банку в заставу 4-х кімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]. загальною площею 137 кв. м. Судом досліджено дослідний висновок ТОВ «Юридична фірма «АГІС», від 09 листопада 2014 р., згідно якого: 1) Заявлена процентна ставка при всіх «нульових» комісіях не відповідає базовій процентній ставці по кредиту; причина невідповідності числових значень базової процентної ставки та ефективної процентної ставки (ефективна при відсутності всіх комісій більше) полягає в кількості нарахувань та моментів нарахувань. Рівність числових даних по процентних ставках можлива при 1- річному нарахуванні процентів та єдиноразовому погашенні кредиту. 2) В наведеній формулі нарахування відсотків за договором № 74/П/2007-840 присутня «прихована» складова, яка збільшує вартість кредиту загалом, по диференційованій (класичній) схемі на 1.01 % та складає загальну процентну ставку 15.01 % річних. 4) При розрахунках по заборгованості , згідно графіку по сплаті, застосовувалась саме формула ( рівняння) обрахунку внутрішнього прибутку підприємства (Банку). 5) Дана методика нарахування відсотків включає до себе окрему складову, яка не визначається окремо, насамперед в тексті договору, як складова нарахування відсотків, але визначає математичну складову «реального здорожчення кредиту». 6) При розрахунках застосовувались спеціальні таблиці та інформаційно-комунікаційна система ( програмний калькулятор з закладеною формулою розрахунків процентної ставки). 7) Запропонована Банком (формула) система розрахунків процентів за споживчим кредитом може використовуватись для розрахунку внутрішньої чистої норми прибутковості інноваційних програм, але не є адекватною (коректною) при розрахунках за споживчим кредитом, оскільки не враховує точних витрат Позичальника. Система обрахунку процентної ставки не є процентною ставкою за користування кредитом, а є певним показником ефективності використання фінансового ресурсу Банком. Вказаний висновок не суперечить іншим письмовим доказам по справі та сумнів у суду не визиває. Предметом спору є визнання недійсними вказаних договорів з тих підстав, що при укладенні кредитного договору позивачу не була надана інформація про вартість кредиту, невірно зазначена сума абсолютного подорожчання кредиту та реальна процентна ставка. На думку позивача, банк уклав договір з використанням нечесної підприємницької практики, що є порушення законодавства про захист прав споживачів, внаслідок чого договори є недійсними. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - Правила) встановлено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (п. 3.3 Правил). Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 11 Закону та п. 3.3 Правил ПАТ КБ «Надра» було зобов'язане зазначити в кредитному договорі загальну (сукупну) вартість кредиту, шляхом зазначення реальної відсоткової ставки (у відсотках річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Суд враховує те, що в кредитних правовідносинах кредит є товаром, а абсолютне значення подорожчання кредиту - це його ціна у грошовому виразі. При укладенні кредитного договору ПАТ КБ «Надра» не зазначило абсолютного значення подорожчання кредиту (тобто ціну кредиту), що свідчить про порушення в казаних положень законодавства та відсутність у договорі істотної умови - детального розпису загальної вартості кредиту для споживача. Пункт 3.2 Правил встановлює, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Кредитний договір не містить графіку платежів, передбаченого п. 3.2 Правил. У додаток до кредитного договору сторони підписали графік платежів за Договором, який містить суми погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартість супутніх послуг, проте не містить інших фінансових зобов'язань споживача (страхування, послуги нотаріуса). Пункт 3.8 Правил закріплює положення, відповідно до якого у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Дана вимога Правил була порушена ПАТ КБ «Надра», жодних заперечень та доказів спростувань даної обставини відповідач не надав. Вказані умови встановлені Правилами і є обов'язковими для застосування банками при укладанні кредитних договорів з споживачами, а тому такі умови є необхідними та обов'язковими для договорів даного виду. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України , саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив у п. 14, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст. 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК України). В силу Закону та Правил обов'язковими (істотними) умовами кредитного договору є: детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача із зазначенням реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі); графік платежів на весь строк кредитування; попередження про валютні ризики. Судом встановлено, що в даній справі відсутня згода за всіма істотними умовами договору, а саме, відсутня згода сторін щодо детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, яка є обов'язковою в силу ч. 4 ст. 11 Закону та п. 3.3 Правил, відсутня згода сторін щодо графіку платежів за кожним платіжним періодом (тобто, на весь період кредитування), що є обов'язковим в силу п. 3.2 Правил, не виконана вимога про попередження споживача щодо валютних ризиків, що є обов'язковим в силу п. 3.8 Правил. За таких обставин кредитний договір не може бути визнаний недійсним, оскільки правочин не є укладеним, через відсутність встановлених законодавством умов, необхідних для його укладення. Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову про визнання правочинів недійсними. Позивач обґрунтовує правові підстави для визнання недійсним іпотечного договору 07.04.2007 року саме недійсністю кредитного договору, проте, суд відмовляє у визнанні кредитного договору недійсним, у зв'язку із чим не підлягають задоволенню інші вимоги позивача, однак суд застосовує наслідки неукладеності договору кредитування з метою захисту прав споживача. Відповідно до ч. 1 статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. У відповідності до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, порука, застава є одним з способів забезпечення зобовязання. У відповідності до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, при неукладеності кредитного договору є недійсними і договори поруки та застави (іпотеки), укладені в забезпеченні первісного зобовязання. Крім того, судом встановлено, що 1 червня 2015 року було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON]. Договір був посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за номером 1618, накладено заборону на відчуження згідно Реєстру заборон за номером 1619. Оцінюючи дії нотаріусу щодо накладання заборони на вказану квартиру, суд керується правовим висновком викладеним в постанові Верховного суду України по справі № 6-226цс14 від 02.09.2015 р. Згідно вказаної постанови встановлено. Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору. Цією нормою встановлено обовязок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Примусове виконання зобовязання в натурі суперечить вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобовязання за попереднім договором і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності. У відповідності до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. На підставі викладеного, ст. ст. 524, 546, 548, 572, 635, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. п. 3.2, 3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, суд

Outcome: partial