Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 05.08.2016 року ПАТ КБ "Приват Банк" отримав у власність квартиру, загальною площею 57,40 кв.м,, житловою площею 44,70 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 14.03.2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 614. Після отримання права власності на вказану нерухомість Позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO], які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з квартири, загальною площею 57.40 кв.м., житловою площею 44.70 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Тому позивач просить суд постановити рішення, яким виселити громадян: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири (житлового будинку), без надання іншого жилого приміщення. Судові витрати покласти на відповідачів. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено у новій реакції. У відповідності до п. 9 п.1 Розділу ХІII Перехідних Положень ЦПК України у новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Представник позивача [PERSON] надав суду клопотання, відповідно до якого просив справу розглянути у його відсутність, підтримав позовні вимоги. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, але згідно поштового повідомлення судова повістка двічі повернулася до суду за закінченням терміну зберігання, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 21.02.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № KRKWGA00151055, згідно до умов якого [PERSON], отримала кредит у розмірі 30 374,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.02.2028 року. У забезпечення виконання даного кредитного договору 21.02.2008 року було також укладено договір іпотеки квартири, який зареєстрований 21.02.2008 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ставніченко О.П., що підтверджується копією договору іпотеки. Квартира знаходиться за адресою: [ADDRESS] Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.02.2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було задоволено повністю та в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення за кредитним договором № KRKWGA00151055 від 21.02.2008 року на квартиру [ADDRESS]. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 65551584 від 10.08.2016 року вбачається, що державним реєстратором приватним нотаріусом Бондар І.М. 05.08.2016 року на звернення позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 57,4 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 4, 5 - копія довідки). 19.07.2017 року на адресу відповідачів було направлено претензію з вимогою про добровільне звільнення квартири за вищевказаною адресою (а.с. 6-8 - копії претензії, реєстру відправки). На момент подання позовної заяви відповідач добровільно не виконує вимогу іпотекодержателя щодо виселення. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно вимог ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки), закріплене у статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку». Згідно з частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою та другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідачам була направлена вимога банка відносно виселення з квартири - предмету іпотеки, але мешканці іпотечного майна вимогу про виселення не виконали. Згідно узагальненої судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 р.р.) у випадку, якщо було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а Іпотекодержатель надсилав мешканцям іпотечного майна вимогу про виселення які у свою чергу протягом 30 днів не виконали вказаної вимоги, то позови про виселення та зняття з реєстрації підлягають задоволенню. Враховуючи, що право на розпорядження спірною квартирою належать позивачу, та відповідно проживання в ньому відповідачів є незаконним та порушує права позивача, тому [PERSON] та [PERSON] мають бути виселені зі спірної квартири. Згідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до Розділу V Закону України «Про іпотеку» задоволення вимог іпотеко-держателя за рахунок предмета іпотеки включає в себе, поміж іншого, такі складові: звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення мешканців, реалізація предмета іпотеки. Правовідносини пов'язані з виселенням, є похідними від передбаченої Законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки і підлягають застосуванню на стадії примусового виконання судового рішення. Відповідно до змісту статті 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців житлових приміщень є наслідком звернення стягнення на предмет іпотеки, та має забезпечити право кредитора на безперешкодний продаж цього майна в рахунок кредитного боргу. Отже, вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можуть бути підставою для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки або виселення проводити конкретні виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Проживання боржника у жилому приміщенні, що є предметом іпотеки у період дії мораторію на стягнення цього майна, не порушує права кредитора. Оскільки дія мораторію поширюється і на правовідносини сторін, а тому рішення про виселення не підлягає виконанню на час дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року (справа № 6-2947цс15). Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню, але не підлягають виконанню на час дії Закону України від 03.06.2017 року №1304-УІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З урахуванням положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд приходить до висновку про необхідність відстрочення виконання рішення на період дії вказаного Закону. У той же час, не підлягає задоволенню вимога позивача про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, оскільки звернення до суду за захистом має бути чітким, конкретизованим і стосуватися пред'явлення вимог до конкретних осіб, які, на думку позивача, порушують його право, а не до невизначеного кола осіб. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовій збір у розмірі 1 600,00 грн., тому, так як позовні вимоги підлягаю задоволенню, дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: partial