Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнень та доповнень, прийнятих судом до розгляду, просила суд: - встановити факт спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 11 липня 2002 року до 14 березня 2003 року, - визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS]; - визнати за нею право власності на 1/2 частину облицювальної цегли, загальною вартістю 27863,40 грн. - врахувати при визначенні часток у праві спільної власності заборгованість за споживчим кредитом у розмірі 9010,12 грн., яка на сьогодні не погашена. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2001 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати однією сім'єю, а 14.03.2003 року між ними був зареєстрований шлюб. 16.05.2003 року за спільні кошти позивача та відповідача був придбаний будинок [ADDRESS], в якому за час подружнього життя сторін за особисті кошти позивача було залито фундамент для прибудови, проведено воду, каналізацію, збудовано паркан, піднято стелю в будинку, на що було витрачено велику кількість грошових коштів. Крім того, позивач наголосила, що на території домоволодіння знаходиться облицювальна цегла, яка була придбана нею для здійснення добудови будинку на загальну суму 24591,10 грн.. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.07.2013 року по справі № 645/4689/13 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Посилаючись на ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, позивачка вважає, що спірний будинок та придбана облицювальна цегла є спільною сумісною власністю подружжя, та просить суд поділити майно подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного будинку та 1/2 частину облицювальної цегли, що знаходиться на території цього домоволодіння. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: [PERSON], [PERSON] та Орган опіки та піклування Фрунзенського району, в якому з урахуванням уточнень та доповнень, прийнятих судом до розгляду, просив суд: - визнати домоволодіння [ADDRESS] його особистою приватною власністю, такою, що не підлягає розподілу, як спільно набуте майно подружжя; - стягнути з відповідачки компенсацію за 1/2 частину спільно придбаного автомобіля ВАЗ 21114, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], - грошову суму в розмірі 23819,26 грн.; - стягнути з відповідачки 1/2 частину банківського вкладу Приват - вклад SAMDN 010007227 81651, рахунок [NUMBER] - грошову суму у розмірі 4384,12 доларів США по курсу НБУ станом на 22.04.2014 року, та 1/2 частину банківського вкладу "Мультивалютний" на 3 місці SAMDN 25000722781751, рахунок [NUMBER] - грошову суму у розмірі 24,65 доларів США по курсу НБУ станом на 22.04.2014 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний будинок, поділити який просить відповідачка, був придбаний ним 16 травня 2003 року за власні кошти та кошти, які подарували йому батьки, а не за спільні кошти подружжя. Позивач за зустрічним позовом наголосив, що шлюб з відповідачкою він уклав 14.03.2003 року, тобто за два місяці до придбання будинку, та зазначив, що на той час ані він, ані відповідачка не мали постійного місця роботи та доходів. Як стверджує позивач, будинок ним був придбаний на кошти, які він отримав від продажу належної йому та його батькам квартири, про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2002 року, а також за кошти, подаровані йому батьками, про що свідчить договір дарування грошей. Крім того, позивач за зустрічним позовом наголосив, що сторонами під час подружнього життя був придбаний автомобіль ВАЗ 21114, 2008 року випуску, та вкладено в банківську установу сімейні заощадження, у зв'язку з чим позивач просив стягнути з відповідачки компенсацію за 1/2 частину спільно придбаного автомобіля та 1/2 частину банківських вкладів на його користь. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд задовольнити позов. Проти зустрічного позову заперечували, посилаючись на те, що з 1994 року [PERSON] працювала фізичною особою - підприємцем у сфері виготовлення модельних лекал для пошиття одягу, та відкладала грошові кошти, зароблені від підприємницької діяльності, які були витрачені на придбання спірного будинку. Крім того, відповідачка за зустрічним позовом наголосила, що на весілля [PERSON] та [PERSON] була подарована значна сума грошових коштів її батьками та друзями, які також були вкладені у купівлю спірного будинку. Таким чином, відповідачка спростовує посилання позивача за зустрічним позовом на те, що спірний будинок був придбаний за його особисті кошти. Крім того, [PERSON] наголосила, що автомобіль, компенсацію за 1/2 частину якого просить стягнути позивач за зустрічним позовом, був придбаний нею за грошові кошти від продажу майна, яке було набуте нею до укладення шлюбу з позивачем, що було особистою власністю відповідачки, у зв'язку з чим вважала позовну вимогу позивача за зустрічним позовом в цій частині безпідставною. Також, відповідачка зазначила, що грошові кошти, які знаходяться на рахунках у ПАТ «Приватбанк» та 1/2 частину суми яких просить стягнути на свою користь позивач за зустрічним позовом, належать їй на праві особистої власності, оскільки вони були набуті нею від продажу квартири по [ADDRESS], яка належала [PERSON] та її доньці [PERSON], за договором купівлі-продажу від 08.10.2011 року. Крім того, [PERSON] просила прийняти до уваги, що відповідач ніколи не працював за час подружнього життя, у зв'язку з чим нею було отримано споживчий кредит на побутові потреби. Заборгованість по вказаному кредиту в КБ «ПриватБанк» становить 9010,12 грн., у зв'язку з чим відповідачка вважає, що вказане зобов'язання є спільним зобов'язанням, у зв'язку з чим просила суд врахувати вказану суму боргу та при вирішенні питання про поділ майна подружжя збільшити її право власності на суму 4505,06 грн., що складає 1/2 частину від цієї суми заборгованості. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON], в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд задовольнити зустрічний позов. Проти задоволення первісного позову заперечували частково, посилаючись на те, що спірний будинок був придбаний виключно на грошові кошти [PERSON] у зв'язку з чим він є його особистою власністю. В частині позовних вимог про встановлення факту проживання з позивачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 11 липня 2002 року до 14 березня 2003 року, та визнання за нею права власності на 1/2 частину облицювальної цегли вартістю 27863,40 грн. відповідач за первісним позовом не заперечував. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату , час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. В матеріалах справи містяться заяви, в яких вказані треті особи підтримали позовні вимоги, викладені у зустрічному позові та просили суд його задовольнити, проти задоволення первісного позову заперечували. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом - Орган опіки та піклування Фрунзенського району правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься заява, в якій вказана третя особа просить розглянути справу без участі її представника та при ухваленні рішення врахувати інтереси неповнолітньої дитини [PERSON]. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги за первісним позовом та за зустрічним позовом, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, суд встановив наступне. Судовим розглядом встановлено, та не заперечується сторонами у справі, що з 2001 року [PERSON] та [PERSON] спільно проживали однією сім'єю у належній [PERSON] та її донці приватизованій квартирі по [ADDRESS]. Разом з [PERSON] та [PERSON] проживала малолітня донька позивачки [PERSON] та малолітній син відповідача [PERSON]. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи, що відповідач за первісним позовом повністю визнав, що він спільно проживав з позивачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001 року, суд вважає, що вказана обставина не підлягає доказуванню. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволенні позовної вимоги позивача за первісним позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 11 липня 2002 року до 14 березня 2003 року. Згідно зі Свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER], копія якого міститься в матеріалах справи, 14 березня 2003 року зареєстрований шлюб [PERSON] та [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 237 від 14.03.2003 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 3389, [PERSON] купив жилий будинок [ADDRESS]. Згідно з п. 3 вказаного договору, продаж будинку здійснено за 52470 (п'ятдесят дві тисячі чотириста сімдесят) гривень. Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з 1 січня 2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення Закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, та був чинний на час набуття сторонами частини спірного майна. Так, відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] до укладення шлюбу проживали однією сім'єю з 11 липня 2002 року (дати офіційного розірвання попереднього шлюбу відповідача) до 14 березня 2003 року (дати укладення шлюбу сторонами). Разом з цим, сторони в судовому засіданні стверджували, що фактично до укладення шлюбу вони проживали разом майже три роки (з 2000 року), вели спільне господарство, побут та бюджет, виховували двох дітей (доньку позивачки та сина відповідача). При цьому, зі змісту Довідки з КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок» № 174 Харківської міської ради», яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] була вказана в графі «мати» у «Книзі обліку дітей дошкільного закладу № 174» за період з вересня 2000 року по червень 2003 року вихованця [PERSON], [INFO] (сина відповідача). У період перебування дитини в закладі вона займалась його вихованням та приймала активну участь у всіх заходах дошкільного закладу. Проводила оплату за перебування дитини у закладі /том І а.с. 204-205/. Крім того, на підтвердження того, що [PERSON] як в період проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, так і в період шлюбних відносин, працювала та отримувала дохід, позивачкою надані до матеріалів справи копії: дипломів, трудової книжки, свідоцтва фізичної особи - підприємця, рекламні об'яви про здійснення підприємницької діяльності, торгові патенти. Також, за клопотанням позивачки судом були допитані свідки, які повідомили суду, що позивачка в період проживання з відповідачем постійно працювала та мала дохід, а також те, що на весілля позивачки та відповідача були подаровані грошові кошти, які були вкладені в купівлю спірного будинку. Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який є вітчимом [PERSON], повідомив суду, що ним особисто було подаровано на весілля [PERSON] та [PERSON] 4000 доларів США, що також підтвердив свідок [PERSON]. Крім того, допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили суду, що до знайомства з [PERSON] [PERSON] планувала придбати будинок, у зв'язку з чим відкладала грошові кошти. Свідки наголосили, що [PERSON] працювала фізичною особою - підприємцем та мала постійний дохід. Крім того, вказані свідки стверджували, що на весілля [PERSON] та [PERSON] були подаровані гроші, які були спрямовані на придбання будинку. В свою чергу, допитані за клопотанням відповідача в якості свідків [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що зі слів [PERSON] їм відомо, що спірний будинок був придбаний за грошові кошти, отримані від продажу квартири, належної [PERSON] та його батькам. Разом з цим, жодному з вказаних свідків не відома вартість проданої квартири та придбаного будинку. Також, вказані свідки зазначили, що їм не відомо, чи були подаровані на весілля [PERSON] та [PERSON] грошові кошти. З матеріалів справи вбачається, що будинок [ADDRESS] був придбаний 16.05.2003 року, тобто через два місяці після укладення шлюбу між сторонами (14.03.2003 року). Втім, відповідач за первісним позовом наголошує, що вказаний житловий будинок був придбаний за його власні кошти та кошти, які подарували йому батьки. Відповідач стверджує, що кошти на купівлю спірного будинку він та його батьки отримали від продажу належної їм квартири [ADDRESS], про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2002 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Зі змісту вказаного договору вбачається, що [PERSON], що діяв за себе особисто та від імені [PERSON] згідно доручення, [PERSON], що діяв від себе особисто та від імені неповнолітнього [PERSON], [INFO], продали вказану квартиру, яка належала їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації 29 липня 1999 року за реєстраційним № 2-99-194825, зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16.08.1999 року за реєстровим № П-2-24789. Згідно з п. 2 вказаного договору купівлі-продажу від 16.12.2002 року продаж квартири вчинено за 79400 (сімдесят дев'ять тисяч чотириста) гривень. Відповідач зазначив, що з вказаної суми одержаних від продажу квартири грошових коштів, його частка разом з неповнолітнім сином [PERSON], законним представником якого він являється, становила 39700,00 грн., та стверджує, що іншу частину грошей від продажу квартири в розмірі 39700,00 грн. йому подарували батьки [PERSON] та [PERSON], на підтвердження чого надав суду оригінал договору дарування грошей від 17.12.2002 року. Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК України 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин за договором дарування грошей між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] , угоди могли укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно з ч. 1 ст. 243 ЦК України 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Частиною 1 статті 244 ЦК України 1963 року передбачено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Згідно зі ст. 47 ЦК України (1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та треті особи [PERSON] та [PERSON] зазначили, що між ними фактично відбулося повне виконання договору дарування, оскільки треті особи передали грошові кошти у розмірі 39700,00 грн., а [PERSON] їх отримав. Проте [PERSON] не надав суду жодних доказів того, що він ухилився від нотаріального оформлення угоди, зокрема активно протидіяв цьому або проявив пасивне небажання вчинити цю дію, а також не надав суду доказів того, що він вживав відповідних заходів, спрямованих на нотаріальне посвідчення договору, адже зміст положень ст. 47 ЦК України 1963 року дає підстави тлумачити їх таким чином, що вони не поширюються на випадки ухилення від нотаріального посвідчення договору всіх його сторін. Аналізуючи главу 22 «Дарування» ЦК України 1963 року, якою визначені лише поняття договору дарування та його форма (ст. ст. 243, 244), суд приходить до висновку, що відповідно до чинного на той час законодавства з укладанням договору дарування у сторін не виникає взаємних прав та обов'язків. Такий договір не міг укладатися під умовою вчинення певних дій. Проте у договорі дарування грошей від 17.12.2002 року встановлено, що вищевказана сума, передана обдаровуваному ([PERSON]) для придбання житла, що не відповідає природі договору дарування, визначеній у ЦК України 1963 року. Відповідно до ст. 59 УПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу вказаної норми, суд вважає договір дарування грошей від 17.12.2002 року недопустимим доказом у зв'язку з невідповідністю його формі, встановленій законом та відсутністю нотаріального посвідчення вказаного договору. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В супереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України, [PERSON] доказів того, що він отримав у дар кошти у розмірі 39700 гривень та придбав спірний будинок лише за власні кошти, одержані від продажу належної йому та його батькам квартири, а також за подаровані його батьками кошти, суду не надав. Таким чином, суд вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що вказаний будинок, який набутий подружжям за час шлюбу та оформлений на ім'я [PERSON], придбаний виключно за кошти, які належали особисто [PERSON] та є його особистою приватною власністю. Зважаючи на те, що будинок [ADDRESS], який зареєстрований на ім'я [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя, суд дійшов висновку, що спірний будинок не є особистою власністю позивача за зустрічним позовом, у зв'язку з чим вважає необхідним відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічного позову в частині визнання вказаного домоволодіння його особистою приватною власністю. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у випадку поділу майна, яке являється об'єктом права загальної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка являються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Набуте під час шлюбу майно створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності на майно. Враховуючи, що жодних домовленостей або шлюбних договорів між сторонами стосовно спірного домоволодіння не існує, суд вважає, що вказане домоволодіння підлягає розподілу у рівних частках. Таким чином, суд вважає позовну вимогу позивача за первісним позовом про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Стосовно позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину облицювальної цегли, яка була придбана у шлюбі та знаходиться по [ADDRESS] у приміщенні сараю, суд вважає необхідним зазначити наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Під час судового розгляду справи відповідач за первісним позовом повністю визнав, що сторонами в період шлюбних відносин була придбана облицювальна цегла на загальну суму 2786,40 грн., що підтверджується відповідними накладними та квитанціями прибуткового касового ордеру, копії яких містяться в матеріалах справи, а також, що вказана цегла дійсно знаходиться у приміщенні сараю по [ADDRESS]. Крім того, відповідач не заперечував проти задоволенні вказаної вимоги позивачки. З урахуванням наведеного, та

Outcome: partial