Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд та просить стягнути з Відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 25000грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків, внаслідок отримання професійного захворювання та з ДП «Львіввугілля» 5000грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. Внаслідок професійного захворювання. Свої вимоги мотивує наступним. З 09.01.1997р. по 09.02.2005р. він працював у підземних умовах ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля». Його звільнено у зв'язку з невідповідністю стану здоров'я виконуваній роботі. У зв'язку з тривалою роботою в підземних умовах він отримав професійне захворювання. 30.03.2005р. висновком МСЕК йому вперше визначено 45% втрати працездатності. 28.03.2006р. йому встановлено 50% втрати професійної працездатності, з яких: 35% - антрокосилікоз та 15% - дефартроз колін (вперше). Внаслідок професійного захворювання йому завдано моральної шкоди у виді фізичних та душевних страждань, які виразилися в наступному: він втратив працездатність, з'явилися постійні болі в органах дихання, спині, він став дратівливим, появилося безсоння, він відчуває великі незручності у повсякденному житті, тощо. В судовому засіданні позивач позов підтримав. На обґрунтування своїх вимог надав суду пояснення, викладені в позовній заяві. Представники відповідача ДП «Львіввугілля» Бойко З.М. позову не визнала. Надали суду заперечення проти позову, в яких зазначили наступне. Вважає, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки заподіяння такої нічим не доведено. Просить застосувати позовну давність до даних правовідносин, оскільки щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності. Крім того, позивач на момент прийняття на роботу був ознайомлений та погодився з шкідливими факторами, можливими наслідками їх впливу на його здоров'я, пільгами та компенсаціями за роботу в таких умовах. Представник відповідача Відділення виконавчої дирекції ФССНВВПЗ України у м.Червонограді Тодорович О.В. в судовому засіданні позову не визнали. Подали суду наступні заперечення проти позову. Висновками МСЕК не встановлено факт заподіяння позивачу моральної шкоди, а тому, не може бути підставою для відшкодування йому такої шкоди. Крім того, в 2008 році відшкодування фондом моральної шкоди не передбачено законодавством. Також, позивач, на момент працевлаштування на шахту був належним чином поінформований та попереджений про шкідливі та небезпечні умови праці та про наслідки, які може потягнути за собою робота в таких умовах. При виявленні перших ознак хвороби позивач мав змогу звільнитися, однак продовжував працювати, чим погіршував свій стан здоров'я. Крім того, Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в м.Червоноград здійснювалися щомісячні страхові виплати у зв'язку із частковою втратою працездатності, виплачено одноразову страхову виплату за стійку втрату працездатності. Також, він отримує пенсію за віком як працівник, зайнятий на підземних роботах. Просить врахувати, що позивач може працювати за іншими професіями, не пов'язаними з впливом шкідливих факторів, що стверджується відповідними медичними висновками. Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд позов задовольняє частково з наступних підстав. Згідно із ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка, зокрема полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У роз»ясненнях, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" №6 від 27.03.1997 року передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. З копії трудової книжки вбачається, що позивач в період з 09.01.1997р. по 09.02.2005р. працював у підземних умовах ВП «Шахта «Степова» ДП «Львіввугілля». У зв'язку з професійним захворюванням позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з витягів з медичних карток. З акта від 22.02.2005р. вбачається, що причиною професійного захворювання позивача (антракосилікоз І ст., бронхіт, емфізема легень ДН І-ІІ, деформуючий артроз обох колінних суглобів) є вугільно-прирнодний пил в понаднормовій концентрації, важка фізична праця, обводненість гірничих виробок, приплив води. Згідно довідки МСЕК від 30.03.2005р., позивачу вперше визначено ІІІ групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності - 45%. Рекомендовано санаторно-курортне та медикаментозне лікування. З довідки МСЕК від 28.03.2006р. вбачається, що за наслідками переогляду позивачу визначено відсоток втрати професійної працездатності: 35% - антрокосилікоз, 15% - дефартроз. Згідно довідок МСЕК від 17.04.2008р., позивачу безтерміново встановлено ІІ групу інвалідності та 60% втрати працездатності. Одночасно зроблнгно висновок про характер та умови праці: легка фізична праця без дії пилу та переохолодження. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача щодо необхідності застосування трьохмісячного строку позовної давності, оскільки згідно із ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. 01.01.2015р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці». Згідно ч.8 ст.36 даного Закону, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. В ході розгляду справи судом доведено до позивача та роз'яснено зміст даного Закону. Також, позивачу роз'яснено його право збільшити або змінити позовні вимоги (зокрема, вимагати стягнення всієї суми на відшкодування моральної шкоди лише з ДП «Львіввугілля»), а також наслідки вчинення та не вчинення цих дій (ст.10 ЦПК України). Однак позивач, наданим йому Цивільним процесуальним кодексом України правом, не скористався. З огляду на зазначене, вимога позивача до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди є безпідставною. В той же час, з ДП «Львіввугілля» слід стягнути відшкодування моральної шкоди на користь позивача, оскільки в судовому засіданні доведено, що така шкода завдана останньому підприємством під час виконання трудових обов'язків. Визначаючи розмір грошового відшкодування, суд враховує те, що на момент працевлаштування позивач чітко усвідомлював несприятливі та шкідливі умови праці, однак не звільнився та продовжував працювати, а також, те, що відшкодування моральної шкоди не може слугувати позивачу джерелом для збагачення. Крім того, Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Пенсійним фондом позивачу, виплачується щомісячна компенсація втрати працездатності (регрес) та пенсія в підвищеному розмірі, передбачено можливість санаторно-курортного лікування тощо. Також, суд погоджується з позицією представника відповідача Фонду соціального страхування, що встановлена позивачу ІІІ група інвалідності не позбавляє його можливості працевлаштування на підприємства, де відсутні шкідливі фактори. Такого ж висновку дійшла і медико соціальна експертна комісія. З огляду на зазначене, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з ДП «Львіввугілля» коштів на відшкодування моральної шкоди у сумі 5000грн. Судові витрати, згідно ст.88 ЦПК України, слід покласти на відповідача ДП «Львіввугілля».

Outcome: partial