Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування державної реєстрації права власності. Позов мотивований тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка була сестрою [PERSON] - матері позивачки. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Із заявою про прийняття спадщини до Першої вінницької державної нотаріальної контори звернулася мати позивачки та її сестра - [PERSON] . Спадкоємець [PERSON] подав заяву про відмову від спадщини на користь матері позивачки - [PERSON] . Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] не встигла, оскільки [INFO] померла. Після смерті матері позивачка звернулася до Державної нотаріальної контори м. Крижопіль, де була відкрита спадкова справа. Після смерті [PERSON] залишився будинок, розташований у [ADDRESS] та 2/3 частки квартири, розташованої у [ADDRESS] , яку вона прийняла в спадщину після померлої сестри [PERSON] , звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори. Від нотаріуса Державної нотаріальної контори м. Крижопіль позивачці стало відомо, що після померлої [PERSON] нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що дане свідоцтво має бути визнане недійсним, а саме в розмірі отриманої в спадщину частки квартири, оскільки брат матері позивачки - [PERSON] відмовився від спадщини [PERSON] на користь своєї сестри - [PERSON] , тому вона мала успадкувати 2/3 частки вищевказаної квартири. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 14.02.2018, в частині спадкування нею Ѕ частки квартири [ADDRESS] , а також скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , здійснену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14.02.2018. Судом 14.08.2018 постановлено ухвалу про прийняття вищевказаної позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. До участі у справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та Першу вінницьку державну нотаріальну контору і запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи та докази у строк встановлений судом. Також даним судовим рішенням з Першої вінницької державної нотаріальної контори витребувано належним чином завірену копію спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] та з Крижопільської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] . На виконання вимог вищевказаного судового рішення судом отримано 23.08.2018 від Крижопільської державної нотаріальної конторита 07.09.2018 від Першої вінницької державної нотаріальної контори витребувані судом докази. У строк визначений ухвалою суду від 14.08.2018 відповідачем суду надано відзив на позовну заяву із запереченнями щодо задоволення позовних вимог через їх необґрунтованість і недоведеність. Так, відповідачка у своєму відзиві зазначила, що [PERSON] заява про відмову від спадщини після смерті [PERSON] у період з 28.01.2015 по 28.07.2015 не надходила, а та, що надійшла після цього періоду юридичної сили не має. На думку відповідачки, якщо припустити, що заява [PERSON] була подана вчасно, то дана обставина може бути підставою для перерозподілу спадщини, за наслідками якої їй має належати 1/3 частка спірної квартири, а позивачці - 2/3. Крім того відповідачка вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів. Також відповідач зазначила, що є неналежним відповідачем щодо вимог про скасування державної реєстрації права власності. Відповідачка просила відмовити в задоволенні позовних вимог і стягнути з позивачки на її користь судові витрати. Відповідь на відзив на адресу суду не надходила. Ухвалою суду від 29.10.2018 у справі встановлено необхідність звернення із судовим дорученням про вручення документів, проведення окремих процесуальних дій на території іншої держави - на території Російської Федераціїта зупинено провадження у справі до надходження відповіді від іноземного суду на судове доручення. 13.06.2019 ГТУЮ у Вінницькій області до суду повернуто судове доручення. З протоколу судового засідання Івдельського міського суду Свердловської області від 25.01.2019, наданого на виконання судового доручення, вбачається повідомлення [PERSON] суду про направлення нотаріусу заяви про відмову від спадщини після смерті сестри - [PERSON] на користь сестри - [PERSON] . Ухвалою суду від 08.07.2019 провадження у справі було поновлено. Ухвалою суду від 19.11.2019 відмовлено у прийнятті до розгляду збільшених позовних вимог та у залученні до участі у справі співвідповідача, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] і запропоновано учасникам справи надати заяви по суті справи та докази у строк встановлений судом. Вищевказані документи на адресу суду не надходили. Ухвалою суду від 23.12.2019 підготовче провадження у справі було закрито і призначено до розгляд по суті. В судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Водночас, в матеріалах справи містяться заяви учасників справи про розгляд справи у їх відсутність. (т. 1 а.с. 109, 193, т. 2 а.с. 102, 133, 165) Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст. 211, 223 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність учасників справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 13.07.1983 Крижопільським райвідділом ЗАГС Вінницької області, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . (т. 1 а.с. 44). [PERSON] померла [INFO] в смт Крижопіль Крижопільського району Вінницької області, що підтверджується свідоцтвом про її смерть, виданим 14.09.2016 Крижопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. (т. 1 а.с. 43) Нормами ст.ст. 1217, 1218, 1223 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 -1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшло нерухоме майно. В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали спадкової справи № 65/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] . (т. 1 а.с. 41-74) З матеріалів даної спадкової справи вбачається, що 06.04.2018 до Крижопільської державної нотаріальної контори звернулась дочка померлої - [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. Інші особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї до нотаріуса не зверталися. Померлою [PERSON] заповіт не складався. 06.04.2018 державним нотаріусом Крижопільської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видано ці свідоцтва складається із житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0, 0507 га за цією ж адресою. Водночас, судом встановлено, що за життя [PERSON] зверталася до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] своєї рідної сестри - [PERSON] . В судовому засіданні оглянуто і досліджено матеріали спадкової справи № 163/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON] . (т. 1 а.с. 78-107) З матеріалів даної спадкової справи вбачається, що до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись сестри померлої: 25.02.2015 - [PERSON] та 24.04.2015 - [PERSON] (заява надійшла 29.04.2015). 03.07.2015 братом померлої - [PERSON] було оформлено заяву про відмову від спадщини на користь сестри - [PERSON] і направлено її 04.07.2015 поштою на адресу нотаріальної контори, яка була отримана останньою 12.08.2015. Інші особи із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї до нотаріуса не зверталися. Померлою [PERSON] заповіт не складався. 14.02.2018 державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом - на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] видано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Відповідно до ст.ст. 1268, 1296 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Але, це положення закону треба сприймати у контексті статусу спадкоємця у певні проміжки часу, оскільки редакція даної норми має широкий зміст. Якщо особи не можуть довести свої права на спадщину, то відповідні факти, з якими пов`язується виникнення права на спадкування, встановлюються судом. Отже, [PERSON] прийняла спадщину у складі якої є нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] . Статтею 1296 ЦК України регламентується право спадкоємця на одержання спадщини. На відміну від ст. 1296 ЦК України, де йдеться про право на отримання свідоцтва про право на спадщину, у ст. 1297 ЦК України закріплено обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтвом про право на спадщину, коли йдеться про спадкування нерухомого майна, що входить до складу спадщини. При цьому судом враховано, що якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право власності на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтво про право на спадщину (ст.ст. 1296, 1297 ЦК України). Водночас, судом встановлено, що державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] було неправомірно видано 14.02.2018 свідоцтво про право на спадщину за законом саме на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Враховуючи те, що до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшло спірне нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] , відповідно частки кожного із спадкоємців в цьому майні становлять: [PERSON] - 1/3 частка; [PERSON] - 1/3 частка; [PERSON] - 1/3 частка. Однак, враховуючи відмову [PERSON] від прийняття спадщини на користь [PERSON] та положення ст.ст. 1273 і 1274 ЦК України, частка [PERSON] становить - 2/3. Твердження відповідачки про те, що [PERSON] в строк, визначений ст. 1270 ЦК України, заяву про відмову від спадщини не подав, спростовується матеріалами спадкової справи. Так, судом встановлено, що [PERSON] 03.07.2015 нотаріально оформив заяву про відмову від спадщини на користь сестри - [PERSON] і направив її 04.07.2015 поштою на адресу нотаріальної контори, яка була отримана останньою 12.08.2015. Згідно пп. 3.23 п. 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Згідно із ч. 5 ст. 1273 ЦК України, відмова [PERSON] від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Судом у відповідності до ч. 6 ст. 1273 ЦК України встановлено, що [PERSON] не відкликав свої заяви про відмову від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття. Таким чином, [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті [PERSON] протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України. Судом встановлено у відповідності до ст. 1267 ЦК України відсутність письмової угоди, посвідченої нотаріусом, між спадкоємцями щодо нерухомого майна щодо зміни розміру часток у спадщині когось з них. Тому суд вважає, що підстави для зміни розміру часток - відсутні. Враховуючи вищевказане, підстави для видачі держаним нотаріусом відповідачці свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку спадкового майна, були відсутні. Згідно ч. 1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Так, вищевказаною нормою як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Отже, порушення, у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Вищевказане узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 14.11.2018 у справі № 2-1316/2227/11, від 11.12.2019 у справі № 414/811/17. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено порушення спадкових прав позивачки видачею відповідачці свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частку спадкового майна. Таким чином, дане порушення є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14.02.2018 державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], недійсним. Посилання відповідачки на можливість внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі ст. 1300 ЦК України, суд вважає безпідставними. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину у відповідності до ст. 1300 ЦК України допускається: 1)нотаріусом або в сільських населених пунктах - уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини - за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину; 2)за рішенням суду - на вимогу одного із спадкоємців. Як вбачається з матеріалів справи, згоди між спадкоємцями з приводу спадщини не досягнуто. Із вимогою про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину позивачка не зверталася, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог. Крім того, внесення змін до свідоцтва є недоцільним, оскільки на підставі даного свідоцтва за відповідачкою було зареєстровано право власності на нерухоме майно. Водночас, свідоцтво про право на спадщину не може бути визнане недійсним в частині, тому судом враховано, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Тобто під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, суд прийшов до висновку про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 14.02.2018 державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON] Щодо вимоги позивачки про скасування державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , здійснену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14.02.2018, то суд приходить до наступного висновку. Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Отже, визнання недійсним, в даному випадку свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якого було зареєстровано речове право, є підставою для припинення такого права. Тобто припинення права власності є похідним від визнання недійсним документа, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності. Крім того, зважаючи на те, що відповідачкою 29.08.2018 було подаровано нерухоме майно, право власності на яке виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину, визнаного судом недійсним, речове права на дане майно відповідачки вже припинене. (т. 1 а.с. 198-199) При цьому судом звернуто увагу на те, що договір дарування було укладено відповідачкою після звернення позивачки до суду, знаючи про наявність спору між ними щодо даного майна. (т. 1 а.с. 2, 39) Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалах від 14.08.2018 і 19.11.2019 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Згідно із ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи в заявах по суті, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачки шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 14.02.2018 після смерті [INFO] [PERSON] і зареєстрованого за реєстровим № 2-404. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 704, 80 гривень, що підтверджується квитанцією від 16.07.2018. (а.с. 1) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні даного позову точно визначити неможливо, оскільки даний позов носить вимоги немайнового характеру, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. На що також звернув увагу ВССУ в п. 36 Постанови Пленуму № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 (із змінами від 25.09.2015). Отже, враховуючи часткове задоволення позову, а також положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 352, 40 гривень. Решту судового збору в сумі 352, 40 гривень, слід залишити за позивачкою. Щодо інших судових витрат, то відповідачкою у своєму відзиві, тобто до закінчення судових дебатів у справі, заявлено про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат з поважних причин. Згідно з ч. 1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, у зв`язку із чим, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі і в тому самому порядку, що й судове рішення. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне встановити відповідачці п`ятиденний термін після ухвалення рішення по суті позовних вимог для надання суду доказів щодо розміру понесених нею судових витрат і призначає судове засідання для вирішення питання про судові витрати. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Позивачем та третіми особами не повідомлялись суду будь-які причини щодо неможливості подати докази, що підтверджують розмір понесених ними судових витрат до закінчення судових дебатів у справі. Відповідно до наведеного вище та

Outcome: partial