Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суді з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, судових витрат. В обгрунтування позову зазначила, що з 07.04.2006 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя 01.10.2015 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину- сина [PERSON] , [INFO] . Батько дитини, добровільно перераховує аліменти на утримання сина у розмірі 3000 грн., але впевненості у тому, що він і надалі буде добровільно сплачувати аліменти, у неї немає, тому просила стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі 8000 грн. щомісячно до повноліття дитини. Крім того, починаючи з жовтня 2017 року відповідач [PERSON] жодного разу до дитини не з`явився, життям дитини не цікавиться, не телефонує йому, не виконує свої батьківські обов`язки, тому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина. Також просила стягнути з відповідача сплачену суму судового збору і витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 грн. Ухвалою від 26.08.2020 року по справі відкрито провадження. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала. Суду пояснила, що після розірвання шлюбу та до жовтня 2017 року відповідач [PERSON] спілкувався з сином, брав його до себе, а з жовтня 2017 року з сином не спілкується навіть у телефонному режимі, дитиною не цікавиться, участі у вихованні сина не приймає, сплачує аліменти добровільно у розмірі 3000 грн., має зарплату, приблизно 25 000 грн., не офіційну, доказів у цій частині та в частині того, що відповідач може сплачувати аліменти у розмірі 8000 грн. надати суду не може. Просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Штабовенко Д.В. підтримав позов. Суду пояснив, що відповідач має змогу сплачувати аліменти у вказаній сумі, бо отримує дохід від підприємницької діяльності, має автомобіль з індивідуальним номером, житло. З переписки у соцмережі вбачається, що відповідач фактично згодний з позбавленням його батьківських прав. На йому думку відповідача необхідно позбавити батьківських прав відносно сина, бо він не цікавиться дитиною. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову про позбавлення його батьківських прав заперечує. Суду пояснив, що останній раз він бачив сина у листопаді 2017 року, коли дитину йому давали. Після цього, на його неодноразові дзвінки, колишня дружина відмовляла у побаченні з сином. Один раз дала сина на 4 дні і він возив його до моря. Після відмови колишньої дружини у спілкуванні з сином, він телефонував синові, син розмовляв з ним, коли поряд нікого не було. Потім йому змінили номер телефону і спілкування перервалося, а новий номер телефону, ніхто не повідомляє. Він добровільно весь час, після розірвання шлюбу, сплачував аліменти у розмірі 3000 грн. Не заперечує проти стягнення з нього аліментів у розмірі 2318 грн.- прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. На теперішній час він ФОП закрив, бо суттєво знизилися доходи. Він має у власності автомобіль, який придбав після продажу особистого автомобіля, також має житло- Ѕ частину квартири. Вважає, що підстав для позбавлення його батьківських прав не має, тому у цій частині позову просить відмовити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мідяний Є.О. з позовними вимогами позивача не згодний, оскільки підставою позбавлення батьківських прав, є ухилення від виконання батьківських обов`язків, але з боку відповідача, такого ухилення не має- він сплачує добровільно аліменти, спілкувався з сином, а після заборони колишньої дружини з сином спілкуватися, спілкується у мережі інтернет. Невідвідування лікаря разом з дитиною та шкільного закладу, не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, розмір аліментів 8000 грн., які просить стягнути позивачка, є необґрунтованим, не підтвердженим доказами про те, що відповідач може таку суму сплачувати. Відповідач згодний сплачувати аліменти у розмірі 2318 грн. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, представників сторін- адвокатів, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову у зв`язку з наступним. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 07.04.2006 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя 01.10.2015 року ( а.с.13). Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину- сина [PERSON] , [INFO] ( а.с.12). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст.141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з ч.2 ст.150 СК Українивизначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини 1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2, ч.3 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, за заявою одержувача, визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України). Відповідно до ч.2 ст.184 СК Українирозмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. З`ясувавши повно та всебічно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, суд прийшов до висновку, що стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину є беззаперечним. Способи виконання такого обов`язку повинні визначатись за спільною домовленістю між батьками. За відсутності такої домовленості, той з них, з ким проживає дитина, вправі звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. При цьому, за змістом вимог ст.181 СК України, право вибору способу стягнення аліментів - у частці від заробітку або в твердій грошовій сумі належить одержувачу аліментів, тобто позивачці. В даному випадку, обставини справи, однозначно свідчать, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання їх неповнолітнього сина, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з цим позовом, визначивши спосіб стягнення аліментів в твердій грошовій сумі. Визначаючи конкретний розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивачки, суд, відповідно до ст.182 СК України, враховує вік дитини, якій виповнилось 13 років, матеріальне становище як позивача так і відповідача. Беручи до уваги, що аліменти за своїм характером та суттю це кошти, що забезпечують нормальні повсякденні матеріальні умови життя дитини, обидва батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму на дитину, виходячи з принципу розумності та справедливості, з урахуванням сукупності усіх вищевказаних обставин, суд вважає необхідним визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, який з 01.12.2020 року становить 2395 грн. Як вже зазначалось, визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, регулюється ст. 182, 184 СК України, які передбачають, що розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дитини, дотримання її права на забезпечення матеріальних потреб, не поставить в скрутне матеріальне становище відповідача. При цьому, суд враховує, що відповідач [PERSON] позов про стягнення аліментів у розмірі прожитого мінімуму на дитину відповідного віку, визнав у судовому засіданні. Доводи позивача [PERSON] про те, що відповідач має змогу сплачувати аліменти у розмірі 8000 грн., жодними доказами не підтверджено, такі доводи протиречать матеріалам справи. Крім того, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, варто зазначити наступне. Позивачка [PERSON] , з 07.04.2006 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя 01.10.2015 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину- сина [PERSON] , [INFO] (13). Як вбачається з копії свідоцтва про народження [PERSON] , який народився [INFO] , батьком дитини записано [PERSON] ( а.с. 12). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 Сімейного кодексу України). Відповідно до статей 141, 180 Сімейного кодексу України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх неповнолітніх дітей, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. Враховуючи пояснення позивача та відповідача в частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав, обставин, встановлених судом безпосередньо у судовому засіданні, судом не встановлено вини відповідача в умисному невиконанні належним чином своїх батьківських обов`язків. Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно зі статтею 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, а також усі обставини даної справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу впливу на відповідача - позбавлення його батьківських прав відносно дитини, а тому в задоволенні позову у цій частині позовних вимог, слід відмовити. Такий висновок суду повністю узгоджується з висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 25.11.2020 року, згідно якого орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , є необгрунтованим, таким, що не відповідає інтересам дитини та не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] сплаченої суми судового збору та витрат на правничу допомогу, необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За приписом п.2 частини другої ст. 141 цього Кодексу судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Враховуючи приписи ст. 141 ЦПК України, возовні вимоги позивача [PERSON] у частині стягнення сплаченої суми судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. з позовних вимог про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, необхідно залишити без задоволення. Також враховуючи, що частковому задоволенню підлягають позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] аліментів в твердій грошовій сумі, при подачі позову до суду позивача звільнено від сплати судового збору у цій частині позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] витрат на правничу допомогу у розмірі 1500 грн. та заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Мідяного Є.О. про відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу у розмірі 9700 грн., необхідно зазначити наступне. Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги. Згідно положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результати розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу надання послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до п.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт ( наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно до частин 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт( наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт ( надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та ( або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару ( фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі ( складання позовної заяви, надання консультацій). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Виходячи із системного аналізу положень діючого законодавства, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Також, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду в частині позовних вимог про стягнення правничої допомоги, надав суду докази, які підтверджують сплату ним таких витрат у розмірі 1500 грн. ( а.с. 30-33). Враховуючи вказане вище, оцінивши, надані позивачем та його представником- адвокатом докази у цій частині позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 1500 грн. підлягають задоволенню. Крім того, заява адвоката Мідяного Є.О.- представника відповідача про відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу у розмірі 9700 грн. підлягає задоволенню. Враховуючи різницю між позовними вимогами позивача та відповідача у цій частині, шляхом взаємозарахування таких витрат, суд вважає за необхідне стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 8200 грн. ( 9700-1500). Доводи у судовому засіданні представника позивача [PERSON] - адвоката Штабовенка Д.В. про те, що витрати на правничу допомогу відповідача [PERSON] є не доведеними, не співрозмірними, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з договору про надання правової допомоги від 18.09.2020 року, укладеного між адвокатським бюро «Єгора Мідяного», в особі адвоката Мідяного Є.О., розділом 3 договору визначено розцінки послуг адвоката. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони, можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Заперечуючи проти задоволення заяви відповідача [PERSON] -адвоката Мідяного Є.О. в частині відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 9700 грн., представник позивача [PERSON] - адвокат Штабовенко Д.В. доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, суду не надав. Враховуючи зазначене вище, суд прийшов до висновку про задоволення заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 8200 грн., з огляду на зазначене вище.

Outcome: partial