Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому з уточненням просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати у сумі 1400,20 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум, при звільненні за період з 14.11.2012 по 21.11.2014 у сумі 37211,16 грн.; судові витрати покласти на відповідача; стягнути з відповідача на користь держави військовий збір у сумі 90,85 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що з 11.05.2006 перебував у трудових відносинах із відповідачем, однак 14.11.2012 звільнився з роботи за власним бажанням (ч.3 ст.38 КЗпП України). У день звільнення з ним не було проведено усі розрахунки, а тому утворилась заборгованість по заробітній платі, яка в подальшому на виконання судового рішення була стягнута з відповідача у примусовому порядку органом державної виконавчої служби. Відтак, оскільки відповідач не провів усіх розрахунків у день звільнення, просить стягнути середній заробіток, згідно з поданого розрахунку позивача від 21.11.2014. Разом із тим, просить здійснити компенсацію у зв'язку із втратою частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати». Просить позов задовольнити повністю. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю та просять такий задовольнити. Додатково пояснили, що на спірні правовідносини не порушуються норми щодо строку звернення працівника до суду за захистом свого порушеного права, оскільки надалі існує заборгованість відповідача перед позивачем щодо виплати коштів. Також зазначили, що виплата суми за лікарняним листом немає жодного відношення до предмету спору та жодної заборгованості перед відповідачем у позивача немає. Довідку щодо розрахунку компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати заперечили. У судовому засіданні представник відповідача просить у позові відмовити повністю. Додатково пояснив та підтримав письмову заяву від 23.10.2014 № 904/2-76 щодо застосування строку позовної даності до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Щодо вимоги про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати, то така безпідставна; у позивача наявна заборгованість перед відповідачем по заробітній платі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що з 11.05.2006 позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут», обіймаючи посаду контролера загону охорони. Наказом товариства від № 226 від 16.11.2012 [PERSON] з 14 листопада 2012 року звільнений з роботи за власним бажанням у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами трудової книжки. Судом встановлено, що [PERSON], на момент виконання трудових обов'язків звертався у судовому порядку про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплачену суму заробітної плати за період з червня 2011 по квітень 2012 роки у розмірі 14522,49 грн. у порядку наказного провадження - судовий наказ Франківського районного суду м.Львова №2н-1326/873/2012, який такий виконаний у примусовому порядку, що підтверджено постановою головного державного виконавця ВПВРУ ДВС ГУ юстиції у Львівській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 33641215 від 29.01.2014. Надалі, при звільненні остаточний розрахунок з позивачем проведено не було, що підтверджується довідкою відповідача від 11.12.2012 №1078 про заборгованість відповідача із виплати заробітної плати [PERSON], яка складає у сумі 10425,06 грн. Розмір такої заборгованості не оспорювався відповідачем, відтак, Франківським районним судом м.Львова видано судовий наказ № 2н-1326/10754/2012, який виконаний у примусовому порядку, що підтверджено постановою головного державного виконавця ВПВРУ ДВС ГУ юстиції у Львівській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 36694873 від 08.04.2014. Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні робітника, сплата усіх сум, що йому повинно сплатити підприємство, установа, організація, здійснюється у день звільнення. Згідно з ст.34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно із ч.2 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закону) під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) тощо. Відповідно до ст.3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Так, п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядку), - компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до п. 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Таким чином, позивач має право вимагати стягнення компенсації втрати доходів за порушення строків їх сплати. Згідно з поданої представником відповідача довідки №350 від 25.12.2014 про прогнозовану компенсацію на виплачену зарплату [PERSON] та така становить у розмірі 139,65 грн. Поза як, така довідка судом оцінюється критично, та не може бути взята до уваги, оскільки із неї не вбачається проведення такого розрахунку у відповідності до ст.3 Закону та п.4 Порядку, оскільки проведений станом на листопад 2012 року, тобто на момент звільнення позивача з роботи, а не на момент проведення остаточного розрахунку по заробітній платі із останнім. Враховуючи наведене вище, судом приймається до уваги поданий позивачем розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, що становить у розмірі 1400,20 грн. та підлягає стягненню з відповідача, а тому суд приходить висновку, що таку позовну вимогу необхідно задовольнити. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, у Рішенні Конституційний Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв'язку із положеннями ст.ст.117, 237-1 цього кодексу, від 22.02.2012 № 4-рп/2012 (справа №1-5/2012), надав офіційне тлумачення вказаних положень та вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся із позовом до Сихівського районного суду м.Львова 25.07.2014, тобто із пропуском тримісячного строку після закінчень виконавчих проваджень (29.01.2014, 08.04.2014) з примусового виконання судових рішень про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати. Відповідно до ст.234 КзпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний суд може поновити ці строки. Таким чином, поновлення встановленого законом тримісячного строку звернення до суду з позовом пов'язується законодавцем із поважністю причин пропуску такого строку. Поважності причин пропуску тримісячного строку звернення до суду позивачем наведено не було, а тому у суду відсутні підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом. У відповідності до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Пропрактику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 (з наступними змінами та доповненнями) встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Враховуючи наведене вище, суд приходить переконання, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду для вирішення спору про стягнення середнього заробітну за час затримки виплати належним сум при звільненні, причин поважності пропуску такого судом не встановлено, а відтак у такій вимозі необхідно відмовити з підстав пропуску без поважних причин тримісячного строку звернення до суду. Щодо позовної вимоги про стягнення судових витрат - військового збору на користь держави, то такий у відповідності до ст.79 ЦПК України не входить до видів судових витрат; доказів у відповідності до ст.ст.57-60 цього Кодексу щодо належності стягнення такого позивачем не подано, а відтак у такому стягненні слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Щодо доводів відповідача про наявність заборгованості позивача перед підприємством не приймаються судом до уваги, оскільки не стосуються предмету доказування у відповідності до ст.179 ЦПК України. Вирішуючи розподіл судових витрат, суд дійшов до наступного. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. в дохід держави. На підставі викладеного, ст. ст.116, 117, 233 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядку обчислення с ередньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995р. №100, Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року та

Outcome: partial