Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

в жовтні 2020 року представник позивача КП «Київський іподром» звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги і проживання в гуртожитку в сумі 22653,79 грн., а також виселити відповідачів із гуртожитку за адресою: [ADDRESS] та № 27 , загальною площею 35 кв.м, без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням виконачого комітету КМР депутатів трудящих № 2 від 10.01.1966 року, було введено в експлуатацію гуртожиток на [ADDRESS] . Відповідно до наказу КМДА № 22 від 05.04.2001 року, за позивачем було закріплено на праві повного господарського відання гуртожиток на 100 місць. Відповідно до наказу КП «Київський іподром» 02/В-А від 28.02.2012 року, із 01.03.2021 року для мешканців гуртожитку встановлено плату за проживання в гуртожитку в розмірі 0,76 грн. за 1 кв.м площі жилого приміщення. В подальшому плата за проживання в гуртожитку декілька разів змінювалась, у зв`язку зі зміною тарифів на газопостачання, електропостачання та холодне водопостачання. Відповідно до наказу № 193 від 20.11.1991 року від 20.11.1991 року водія автомобіля «Нива» [PERSON] було заселено до вказаного гуртожитку. Наказом від 24.04.1999 року, [PERSON] було звільнено із роботи із 05.05.1999 року за власним бажанням на підставі поданої ним заяви. Відповідно до акту від 10.01.2019 року, складеного на підставі наказу КП «Київський іподром» № 2-а від 09.01.2019 року, було встановлено фактичне проживання відповідачів в гуртожитку не зважаючи на те, що вони мають іншу адресу місця реєстрації: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 2 від 09.09.2020 року, загальна сума заборгованості відповідачів за проживання та сплаті коштів за житлово-комунальні послуги складає 22653,79 грн. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] був заселений до гуртожитку в зв`язку із роботою, ордер на право заселення йому не видався, відповідач був звільнений із роботи за власним бажанням, та ним було заселено до приміщення дружину без будь-якої згоди позивача, а також за користування зайнятими приміщеннями відповідачі не сплачують кошти із березня 2017 року. З огляду на викладене, позивач вважає, що наявні підстави для стягнення із відповідачів в примусовому порядку на користь позивача плати за проживання та комунальні послуги, а також виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року, справу було направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 11.12.2020 року справа надійшла до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14.12.2020 року, у спраів було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В квітні 2021 року до суду від відповідачів надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідачів просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що будь-яких договорів відповідачами із позивачем про надання житлово-комунальних послуг не укладалось, позивачем не доведено факту отримання ним послуг на постачання комунальних послуг та достовірність нарахованої плати. Крім того, однією із підстав для виселення відповідачів є те, що при вселенні [PERSON] не було видано ордер, однак, ці вимоги пред`явлені із пропуском строку позовної давності. Наймачем однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , де зареєстровані відповідачі, є [PERSON] . Ця квартира є комунальною власністю, та будь-якої домовленості між відповідачами та наймачем зазначеної квартири щодо збереження за відповідачами права користування квартирою немає. [PERSON] відмовляє відповідачам у вселенні до квартири, а тому у відповідачів фактично відсутнє інше житло ніж кімнати в гуртожитку, де вони вже тривалий час мешкають. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києв від 14.05.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Предствник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти заволення позовних вимог заперечували, вказуючи на обставини, які викладені в письмовому відзиві на позов. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Судом вставнолено, що рішенням виконачого комітету КМР депутатів трудящих № 2 від 10.01.1966 року, було введено в експлуатацію гуртожиток на [ADDRESS] . Відповідно до наказу Центрального іподрому України № 193 від 20.11.1991 року від 20.11.1991 року, водія автомобіля «Нива» [PERSON] було заселено до вказаного гуртожитку. Наказом Київського державного іподрому від 24.04.1999 року, [PERSON] було звільнено і роботи із 05.05.1999 року за власним бажанням на підставі поданої ним заяви. Відповідно до наказу КМДА № 22 від 05.04.2001 року, за позивачем КП «Київський іподром» було закріплено на праві повного господарського відання гуртожиток на 100 місцьза адресою: [ADDRESS] . Відповідно до наказу КП «Київський іподром» 02/В-А від 28.02.2012 року, із 01.03.2021 року для мешканців гуртожитку встановлено плату за проживання в гуртожитку в розмірі 0,76 грн. за 1 кв.м площі жилого приміщення, та в подальому плата за проживання в гуртожитку декілька разів змінювалась, у зв`язку зі зміною тарифів на газопостачання, електропостачання та холодне водопостачання, про що були надані достатні докази стороною позивача. Відповідно до акту від 10.01.2019 року, складеного на підставі наказу КП «Київський іподром» № 2-а від 09.01.2019 року, було встановлено фактичне проживання відповідачів в гуртожитку. В ході рогляду справи відповідачами не заперечувалось те, що вони зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Однак, судом встановлено, що на підставі розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.02.2017 року № 137, було визначено [PERSON] наймачем житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , однокімнатної квартири № 54 , житловою площею 17,90 кв.м. З наданих відповідачами документів вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі із 22.08.1981 року, є на даний час пенсіонерами, та відповідач [PERSON] із 14.07.2015 року має другу групу інвалідності за загальним захворюванням. Відповідно до довідки КП «Київський іподром» № 2 від 09.09.2020 року, було вствнолено, що загальна сума заборгованості відповідачів за проживання та сплаті коштів за житлово-комунальні послуги складає суму в розмірі 22653,79 грн. Наведений розрахунок стороною відповідачів належними доказами не спростований, як і не надано в ході розляду справи доказів фактичного не отримання житлово-комунальних послуг відповідачами під час проживання в гуртожитку та/або належного виконання обов`язків по сплаті цих коштів. Сторона позивача вказує, що відповідач [PERSON] був заселений до гуртожитку в зв`язку із роботою, ордер на право заселення йому не видався, відповідач був звільнений із роботи за власним бажанням, та ним було заселено до приміщення дружину без будь-якої згоди позивача, а також за користування зайнятими приміщеннями відповідачі не сплачують кошти із березня 2017 року, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідачів в примусовому порядку на користь позивача плати за проживання та комунальні послуги, а також їх виселення без надання іншого житлового приміщення. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідачів вказувала на відсутність договірних відносин між позивачем та відповідачами, у відповідності до яких у відповідачів виник обов`язок по сплаті коштів на користь позивача, нарахована плата є безпідставною, а тому відсутні підстави для стягнення із них заборгованості по сплаті за комунальні послуги, як і відсутні підстави для їх виселення із кімнат в гуртожитку, які фактчно є на даний час іх єдиним житлом. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, та заперечень на позов в частні позовних вимог про стягнення забргованості, суд приймає до уваги те, що пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 130 ЖК України, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера, відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Крім того, положеннями п.15 Примірного положення визначено, що особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання, відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі). Відповідно до ст. 815 ЦК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Відповідно до довідки КП «Київський іподром» № 2 від 09.09.2020 року, було вствнолено, що загальна сума заборгованості відповідачів за проживання та сплаті коштів за житлово-комунальні послуги складає суму в розмірі 22653,79 грн., та наведений розрахунок стороною відповідачів належними доказами не спростований, як і не надано в ході розляду справи доказів фактичного не отримання житлово-комунальних послуг відповідачами під час проживання в гуртожитку та/або належного виконання обов`язків по сплаті цих коштів. Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. В порушення зазначених норм закону відповідачі зобов`язання не виконали належним чином, сплачуючи за послуги частково, в зв`язку з чим у відповідачів перед позивачем виникла заборгованість в сумі 22652,79 грн., яка підлягає стягненню із них солідарно в примуосоувму порядку. При цьому суд враховує те, що відсутність укладеного між сторонами письмового договору про надання житлово-комунальних послуг в кімнаті гуртожитку, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, оскільки, обов`язок відповідачів щодо сплати вартості послуг за проживання у гуртожитку випливає із закону, а не тільки із договору. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень,будинків,споруд,житлових комплексівабо комплексівбудинків іспоруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За таких обставин суд зазначає те, що відсутність укладення договору з позивачем не позбавляє відповідачів обов`язку оплачувати надані їм послуги. В ході розгляду справи достовірно встановлено, що відповідачі проживають у гуртожитку, який закріплено на праві повного господарського відання за позивачем. Доказів не отримання житлово-комунальних послуг та/або їх отримання неналежної якості, матеріали справи не містять. Із наданого стороною розрахунку заборгованості вбачається, що за період із березня 2017 р. по серпень 2020 р., відповідачі частково сплачували за послуги, однак, не в повному обсязі, в зв`язку з чим у них утворилась заборгованість в сумі 22653,79 грн. Наведений розрахунок стороною позивачів належними доказами спростовано не було, як і не було заявлено в ході розгляду справи клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення із відповідачів на користь позивача заборгованості в сумі 22653,79 грн. є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст.ст. 317, 391 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК УРСР. Частиною 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Самоправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу не є самоправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоправно зайняла житлове приміщення. Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів з гуртожитку сторона позивача вказувала, зокрема, на те, що відповідачі були заселені до гуртожитку без відповідного ордеру, на час роботи відповідача [PERSON] на підприємстві, та при перевірці було встановлено, що відповідачі зареєстровані за іншою адресою. Під час розгляду справи було встановлено, що відповідача [PERSON] було вселено до гуртожитку на підставі наказу Центрального іподрому України № 193 від 20.11.1991 року та як попереднім балансоутримувачем, так і позивачем, впродовж тривалого часу не ставилося питання про незаконність та самоправність зайняття відповідачами кімнат в гуртожитку. Вказані обставини позивачем не спростовані. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачі частково сплачували за надані послуги, які нараховувались позивачем. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Відповідно до вимог ст. 129 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Порядок користування гуртожитками та процедура вселення до гуртожитків регулюється Положенням про гуртожитки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 84 від 27 квітня 2015 року та Примірним Положенням про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року. Гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Так, відповідно до частини 1 Розділу ІІ Положення вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Облік ордерів та осіб, які проживають у гуртожитках, оформлення необхідних документів щодо реєстрації місця проживання або місця перебування здійснюються власником гуртожитку або уповноваженою ним особою (частина 2 Розділу ІІ Положення). Особа, яка вселяється на надану жилу площу в гуртожитку, зобов`язана особисто пред`явити паспорт і здати ордер (частина 3 Розділу ІІ Положення). Аналогічні положення, які регулюють процедуру заселення в гуртожитки також містяться і у Примірному Положенні про користування гуртожитками затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року. Отже, право на житлове приміщення у гуртожитках виникає лише за умови дотримання правил вселення у ці приміщення з дотриманням визначеної законом процедури. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі протягом тривалого часу проживають у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] та № 27 та іншого житла, яке б належало їм на праві приватної власності, у них немає, а наймачем однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій зареєстровані відповідачі, однак, факчтино не продивають, - є донька відповідачів - [PERSON] , та зазначена квартира на праві приватної власності ані відповідачам, ані їх доньці не належить. Крім того, житлова площа зазначеної квартири становить 17,90 кв.м, та за встановленими законом нормами вочевидь не забезпечить реалізацію своїх житлових прав відповідачами в разі їх виселення із гуртожитку. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі є матеріально забезпеченими, та мають можливість придбати інше житло. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82). Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) Європейський суд з прав людини вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Крім того, принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). При вирішення даного спору про можливість виселення відповідачів із житлового приміщення в гуртожитку, суд приймає до уваги наведене вище. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року). У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року визначено, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання. Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» (заява № 58255/00) встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Вищезазначені правові висновки щодо необхідності застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ даної категорії містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року (справа № 357/1468/18), від 05 вересня 2019 року (справа № 404/5255/16-ц), від 11 листопада 2019 року (справа № 761/31830/14-ц). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд приймає до уваги те, що відповідач [PERSON] був правомірно вселений до гуртожитку на підставі наказу чинного на той час керівництва підприємства, в якому працював, з моменту вселення відповідачів до гуртожитку пройшло більше двадцяти років, впродовж тривалого часу, зокрема, після звільнення відповідачів із підприємства, балансоутримувачем не ставилось питання щодо правомірності їх проживання в гуртожитку, відповідачі частково сплачували за надані послуги. У позовній заяві сторона позивача також вказувала на те, що у відповідачів наявна заборгованість за житлово-комунальні послуги, однак, вказана обставина, навіть якщо вона має місце, не є підставою для виселення відповідачів. Нарахування відповідачам плати за користування житловим приміщенням також підтверджує факт проживання відповідачів в кімнатах гуртожитку з дозволу позивача та спростовує доводи, останнього, про зайняття відповідачами житлового приміщення без належних на те дозволів та документів. Встановивши, що відповідачі зайняли житлове приміщення в гуртожитку з дозволу балансоутримувача на той час, з яким відповідачі перебували тривалий час у трудових відносинах, та понад 20 років проживали в кімнатах гуртожитку без будь-яких заперечень з боку власника/балансоутримувача будинку, фактично, не маючи у приватній власності іншого житла, суд вважає, що достатніх правових підстав для виселення відповідачів та, відповідно, задоволення позову в цій частині немає. Заперечуючи проти задоволення позову відповідачі вказували на те, що спірні кімнати у гуртожитку є їх єдиним житлом та доказів на спростування вказаних обставин, матеріали справи не містять. Окремо варто відзначити те, що при розгляді справи судом було встановлено, що відповідач разом із сім`єю на законних підставах за погодженям із керівництвом підприємства був заселений до житлового приміщення в гуртожитку, іншого місця проживання відповідачі не мають. При вирішенні питання про виселення відповідачів з кімнати гуртожитку, суд, встановивши баланс між інтересами відповідача та його сім`ї, які тривалий час були наймачами спірного житла, та інтересами позивача, - вважає за необхідним зазначити, що відповідачі, які тривалий час пропрацювали на підприємстві, правонаступником якого є позивач, є особами похилого віку, пенсіонерами, постійного житла, крім спірних кімнат не мають, а тому не можуть бути виселені та позбавлені права користування спірним житловим приміщенням, оскільки у разі позбавлення вказаного житла відповідачі автоматично стануть безхатченками. Крім того, примусове виселення відповідачів з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, свідчитиме про порушення відносно них статті 8 Конвенції. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не встановлено достатніх правових підстав для виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення, встановивши баланс між інтересами позивача та відповідачів, які є особами похилового віку, пенсіонерами, іншого житла, яке б належало їм на праві приватної власності та в якому вони могли б проживати не мають, а тому суд вважає, що відсутні підстави для захисту прав власника у визначений позивачем спосіб, в зв`язку з чим в задоволенні позову про виселення відповідачів із гуртожитку слід відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення по суті, клопотання відповідачів про застосування до позовних вимог в цій частині строків позовної давності судом не вирішувалось. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути із відповідачів на користь позивача в рівних частинах пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial