Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] та стягнення з нього аліментів на утримання спільного сина. В позові зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з 29.10.2008 року, який зареєстрували в виконкому Микулинецької сільської ради Літинського району Вінницької області, актовий запис № 4. В даному шлюбі в них народився син [PERSON] [INFO]. Позивачка посилається на те, що подружні стосунки у них погіршились через те, що вони не зійшлися характерами, проживають окремо. Просить шлюб розірвати, оскільки не бажає жити з ним за таких обставин. Крім того оскільки відповідач в добровільному порядку коштів на утримання сина не надає, змушена звернутись до суду з вказаним позовом і просить суд стягувати з [PERSON] аліменти в розмірі 1500 гривень щомісячно і до досягнення сином повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю і просить їх задовольнити. Суду пояснила, що в 2008 році зареєстрували шлюб з відповідачем. В 2009 році в них народився син. З червня 2017 року проживають окремо. Вважає, що їх сім'я розпалася остаточно і її відновлення не можливе. Тому просить шлюб розірвати. Крім того, так як відповідач добровільно не надає допомоги на утримання сина тому просить стягнути з нього аліменти на його утримання в твердій грошовій суму 1500 гривень. Також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] в судовому повідомив, що він згоден на розірвання шлюбу, а позов щодо стягнення аліментів визнає частково. Згоден сплачувати на утримання сина аліменти в розмірі 1000 гривень, оскільки він працює офіційно та отримує мінімальну заробітну плату. Щодо відшкодування судових витрат, то він заперечує проти їх задоволення. Із свідоцтва про шлюб (а.с.3) встановлено, що сторони з 29.10.2008 року проживають в зареєстрованому шлюбі. Із копії свідоцтва про народження (а.с.4) судом встановлено, що сторони мають спільного сина [PERSON], [INFO] Суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Згідно ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст. 55 ч.1 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ст.112 ч.2 СК України та відповідно до ст.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя ". суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи ту обставину, що мір до поновлення сімейних відносин ніхто із сторін не приймав, суд вважає встановленим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789 ХІІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Відповідно до ст. 180 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з п. 17 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дітей той із них, з ким вони проживають, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Згідно ст.181 ч.3 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина. В судовому засіданні встановлено, що відповідач являється батьком дитини, працює та з його слів отримує мінімальну заробітну плату, а тому суд вважає що він зобов'язаний та може утримувати сина до досягнення повноліття. Дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позов в частині стягнення аліментів задовольнити частково і стягнути з відповідача на користь позивачки на утримання сина [PERSON] [INFO] аліменти в розмірі 1000 гривень до досягнення сином повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що позов задоволено , тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені нею документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору.

Outcome: partial