Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ту обставину, що він у 1994 році вирішив придбати житло на своє ім'я, яким би він розпоряджався на власний розсуд, про що було узгоджено з сином - [PERSON], якій мав би тільки тимчасово користуватись майном, а саме квартирою [ADDRESS]. Про умови придбання вказаного майна, позивач домовився з колишніми власниками: [PERSON] та її чоловіком [PERSON], а саме, у зв'язку з постійними відрядженнями, у разі необхідності договір купівлі-продажу вказаної квартири буде укладено його сином [PERSON], але на ім'я позивача за довіреністю. 18 жовтня 1994 року [PERSON] провів оформлення договору купівлі-продажу вказаної квартири. Також позивач зазначає, що після повернення з відрядження, він, провів із продавцями остаточний розрахунок за придбання вказаної квартири, про що свідчить розписка, після чого дозволив [PERSON] проживати за вказаною адресою та користуватись зазначеним майном. До квітня 2014 року позивач вважав, що його право на вказане майно не було порушено, однак [PERSON] повідомив, що договір купівлі-продажу був укладений на його ім'я, оскільки довіреність, яку надав йому позивач потребувала нотаріального посвідчення, у зв'язку з чим він був змушений оформити вказану квартиру на себе. З огляду на наведене позивач вважає, що договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 18 жовтня 1994 року, посвідчений нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори - Боровик С.М., укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним в частині зазначення покупцем [PERSON], оскільки вказана квартира придбавалась за його гроші та для нього, про що ним був здійснений розрахунок з продавцем. З огляду на наведене просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з одночасним поновленням строку на звернення з позовом до суду, у зв'язку з тим, що про своє порушене право він дізнався у 2014 році. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив суд його задовольнити. В судовому засіданні адвокат відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечив проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, однак надіслали на адресу суду заяви в яких просять суд розглянути вищевказану справу без їх участі, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. В судовому засіданні третя особа - [PERSON] заперечила проти задоволення позову, так як рішення по даній справі може вплинути на її майнові права та обов'язки, одночасно пояснивши, що спірна квартира була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] для сумісного проживання подружжя, на кошти подаровані їм на весілля, що в свою чергу відображено в рішенні Суворовського районного суду м. Херсона від 27.05.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 18 липня 2014 року ті відповідно до якого визнано за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. Суд заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи приходить до висновку,що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що З 30.09.1994 року [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 18 жовтня 1994 року між [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири [ADDRESS], посвідчений нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори - Боровик С.М. Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 27.05.2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя позовні вимоги [PERSON] задоволено; поділено між [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнано за [PERSON] та [PERSON] по ? частині квартиру [ADDRESS]. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 18.07.2014 року рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 27.05.2014 року залишено без змін. Відповідно до ч.2 ст.61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказуванню. Обставини, які встановленні рішеннями вищевказаних судів та які не потребують доказуванню встановлюють, що вказана квартира придбана 18 жовтня 1994 року у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу, а не на підставі договору дарування чи у порядку спадкування, чи за особисті кошти [PERSON], за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України (волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Ч.1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належить право володіння користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, право власності, в тому числі і подружжя, може набуватися на підставі наявності певних юридичних фактів, із настанням яких пов'язують набуття права власності, в тому числі і наявність згоди та вільного волевиявлення на його набуття. Стаття 217 ЦК України встановлює, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У зв'язку з вище викладеним та з матеріалів справи, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18 жовтня 1994 року, посвідченого нотаріусом Другої херсонської державної нотаріальної контори Боровик С.М. укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині зазначення покупцем [PERSON], адже у суду немає підстав вважати, що саме позивач виступав покупцем та здійснював розрахунок з продавцями, за купівлю вище вказаної квартири, тому що: По-перше, з копій розписок від 11.10.1994 р. та 20.10.1994 р. наданих позивачем до матеріалів справи не вбачається, за яку саме квартиру здійснювався розрахунок. По-друге, вище вказані розписки надавалися громадянином [PERSON], який не був стороною правочину. По-третє, до матеріалів справи не додано довіреності на ім'я [PERSON], якою позивач начебто уповноважував його на оформлення купівлі майна на ім'я позивача, посвідченою нотаріусом. Одночасно, позивач в позові не зазначає, які саме вимоги закону не було дотримано під час укладення договору купівлі-продажу спірного майна, які є підставою недійсності правочину. Од же на думку суду зобов'язання про передачу у власність нерухомого майна, що виникло з розписки, не ґрунтується на законі. Також позивач ставить питання, щодо зобов'язання органів державної реєстрації прав на нерухоме майно провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. Відносини, які регулюють питання, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження". Відповідно до ст. 8 вказаного Закону повноваження, щод державної реєстрації прав надано органу державної реєстрації, який: 1) проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; 2) забезпечує ведення Державного реєстру прав; 3) надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; 4) забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна; 5) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Стаття 26 вказаного Закону наголошує, що 1. записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 2. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оскільки суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання правочину частково недійсним, суд вважає що позовні вимоги, щодо зобов'язання органів державної реєстрації прав на нерухоме майно провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] не підлягає задоволенню. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч.1 ст. 261 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ч.5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи вище викладене суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про визнання пропущення строків звернення до суду поважними та поновлення строків на звернення до суду із зазначеним позовом, підлягає задоволенню.

Outcome: partial