Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Рух справи 19.08.2020 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом позивача, в якій він просить надати дозвіл на тимчасові багаторазові виїзди за межі України дитини [PERSON] ( [INFO] ) у супроводі батька [PERSON] без дозволу (згоди) матері - [PERSON] , а також у супроводі інших осіб, уповноважених батьком дитини, з метою оздоровлення, відпочинку, підвищення рівня світогляду дитини, фізичного, духовного, культурного та морального розвитку на термін з дня набрання рішенням законної сили по грудень 2023 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2020 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Жовноватюк В.С. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.09.2020 вказану позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Розпорядженням в.о. керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва № 108 від 03.02.2021 у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В.С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17.02.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду новим складом суду. Підготовче засідання було призначено на 17.03.2021. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17.03.2021 підготовче засідання у даній справі відкладалось на 10.06.2021. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10.06.2021 підготовче засідання у даній справі було відкладено на 02.08.2021. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02.08.2021 підготовче засідання у даній справі відкладено на 26.10.2021. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.10.2021 закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті призначено на 30.11.2021. У судове засідання 30.11.2021 з`явились представник позивача та Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Будь-яких заяв та клопотань від інших учасників судового провадження станом на початок судового засідання не надійшло. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації просив вирішити спір виходячи з інтересів дитини. Обґрунтування позову В позовній заяві [PERSON] зазначає, зокрема, на наступне: «Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15.03.2019 р. в цивільній справі № 760/28922/18-ц розірвано шлюб, зареєстрований Відділом РАЦС Печерського управління юстиції у м. Києві 24.12.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Майже відразу, після фактичного припинення шлюбних відносин, з березня 2018 року молодша донька, [PERSON] , [INFO] , стала проживати з позивачем, [PERSON] за бажанням дитини. Малолітня донька, [PERSON] , [INFO] , за спільною згодою між батьками та бажанням дитини, з березня 2018 р. залишилась проживати з матір`ю, [PERSON] . Наразі питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей вирішується Солом`янським районним судом міста Києва справа №760/15413/19, кінцеве рішення у справі не прийнято. Тривалий час, позивачем [PERSON] неодноразово пропонувалась організація відпочинку для їх спільних дітей, однак, відповідач [PERSON] ігноруються такі пропозиції. Так, на підтвердження зазначених обставин позивачем надаються листи адресовані відповідачу з проханням надати можливість дітям оздоровитись та відпочити за межами України. На жодне з яких матір так і не дала дозволу. В той же час, усвідомлюючи необхідність оздоровлення дітей, та не дивлячись на зловживання своїми правами їх матір`ю, позивачем [PERSON] оформлено для відповідача [PERSON] нотаріально посвідчені заяви на тимчасові виїзди старшої доньки [PERSON] та молодшої доньки [PERSON] , у супроводі матері, копії яких додаються. Не дивлячись на ненадання відповідачем дозволу позивачу на тимчасові виїзди малолітньої доньки [PERSON] за межі України з метою її оздоровлення, позивачем в межах закону було здійснено належне оздоровлення малолітньої доньки, [PERSON] , в тому числі в країнах з субтропічним кліматом, який рекомендований дитині лікарями (докази додаються), з вчасним поверненням дитини в Україну та повідомленням про це відповідних органів (докази додаються). Так, Розпорядженням № 141 від 01 липня 2019 року Васильківської районної державної адміністрації Київської області за підписом в.о. обов`язки голови адміністрації Є.Червенка затверджено Висновок служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації про підтвердження місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] , для її тимчасового виїзду за межі України. Протягом терміну дії даного розпорядження (1 рік) позивачем було належним чином оздоровлено малолітню дочку [PERSON] не лише на території України, а й за кордоном. Діючи лише в інтересах дитини батько разом з дочкою здійснював короткострокові подорожі за кордон з метою оздоровлення дитини, жодного разу не порушуючи норм чинного законодавства. Однак, термін дії розпорядження, яке надавало батькові змогу оздоровлювати малолітню дитину [PERSON] за кордоном сплив 12.07.2020 року, а питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей й досі не вирішено. Разом з цим, відсутність нотаріальної згоди з боку матері малолітньої дочки для виїзду за межі України для оздоровлення та відпочинку суперечить вимогам діючого законодавства, якими захищаються права малолітніх дітей, а тому права дитини наразі підлягають захисту в судовому порядку. В зв`язку з зазначеним вище, та з метою захисту прав малолітньої дитини, позивач змушений звернутися до суду з позовом надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу того з батьків, хто проживає окремо. Відповідно до актів обстеження житлових умов від 04.06.2019 та 23.07.2020 року (копії актів додаються) дитина [PERSON] постійно проживає з Позивачем у с.Іванковичі та перебуває на його утриманні. Дитина з метою оздоровлення та повноцінного розвитку потребує виїздів за кордон, і батько дитини - має можливість забезпечувати такі виїзди. Звертаю увагу суду, що позивач має постійне місце роботи протягом останніх 12 років, позитивно характеризується на роботі, не має жодної нерухомості чи банківських рахунків за кордоном, а також завжди належним чином викононував обов`язок щодо повернення дитини на територію України у строк визначений чинним законодавством, відтак відсутні будь-які підстави вважати, що позивач має на меті вивезти дитину за кордон без наступного повернення її додому. Зауважую, що порядок виїзду дитини за кордон визначений у даному позові, має тимчасовий характер, відповідає її інтересам та бажанням, за своєю метою має сприяти її загальному розвитку та оздоровленню, в той же час [PERSON] безпідставно ухиляється від нотаріального посвідчення відповідних дозволів, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси неповнолітньої дитини». Щодо правової позиції відповідача Станом на день винесення рішення відзив на позовну заяву не надійшов. При цьому, суд враховує, що наявним в матеріалах справи рекомендованими повідомленням про вручення поштових відправлень підтверджується отримання представником відповідача 22.10.2021 та 19.11.2021 ухвал суду у даній справі. Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву сплив. При цьому будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити правову позицію відповідачки щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 24.12.2011, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2168. Рішенням від 15.03.2019 Солом`янського районного суду міста Києва розірвано шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 2168 від 24.12.2011 між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-9). Від шлюбу сторони мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 13) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). Позивач стверджує, що молодша донька, [PERSON] , [INFO] , наразі проживає з ним, на підтвердження чого долучив до справи Висновок про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , виданий Васильківською районною державною адміністрацією Київської області від 13.03.2020 № 337/6-23 (а.с. 35-39), за змістом якого фактично [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Під час обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , було встановлено, що [PERSON] має особисту прихильність до батька [PERSON] . Відповідним висновком Васильківськом районної державної адміністрації від 13.03.2020 року вирішено доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Встановлено, що наразі питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей вирішується в судовому порядку (справа № 760/15413/19), рішення по суті спору на даний час не прийнято. Позивач доводить, що неодноразово пропонував організацію відпочинку для спільних дітей, однак, відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення відповідних дозволів. На підтвердження зазначених обставин матеріали справи містять відповідні листи, адресовані відповідачці, з проханням надати можливість (письмову згоду) дітям оздоровитись та відпочити за межами України. Зважаючи на зазначене позивач звернувся з позовом у даній справі. Разом з тим, суд бере до уваги, що матеріали справи містять копії нотаріальнл посвідчених заяв [PERSON] : - від 24.02.2021 про надання згоди на тимчасові виїзди закордон до Єгипту, Тунісу, Шрі-Ланки, Словакії, Австрії, Угорщини, Польщі в період з 24.02.2021 по 24.02.2022 включно малолітньої доньки [PERSON] ( [INFO] ) у супроводі батька [PERSON] , який візьме на себе повну відповідальність за життя і здоров`я дочки та бере на себе зобов`язання щодо повернення доньки на територію України (а.с. 140); - від 01.06.2021 про надання згоди на тимчасовий виїзд до Грецької Республіки з метою відпочинку в період з 02.06.2021 по 01.06.2022 малолітньої дочки [PERSON] ( [INFO] ) у супроводі її батька [PERSON] , який візьме на себе відповідальність за життя, здоров`я та повернення дочки до України (а.с. 143). Під час надання усних пояснень представник позивача вказала, що враховуючи тривалість розгляду даної справи, відповідачка декілька разів надавала позивачеві заяви-згоди на тимчасові виїзди малолітньої [PERSON] за кордон в супроводі батька, проте їх отримання завжди є складним психоемоційним процесом. Також зауважила, отримання відповідної письмової згоди відповідача наразі ускладнюються ще й загальносвітовою нестабільною ситуацією в контексті карантинних обмежень та обмеженої кількості країн дозволених для відвідування, які постійно змінюються. Додатково звернула увагу суду, що позивач має постійне місце роботи протягом останніх 12 років, позитивно характеризується на роботі, не має нерухомості чи банківських рахунків за кордоном, а також завжди належним чином виконував обов`язок щодо повернення дитини на територію України після їх спільного відпочинку за кордоном у строк визначений чинним законодавством, відтак відсутні будь-які підстави вважати, що позивач має на меті вивезти дитину за кордон без наступного повернення її додому. Вказала, що перебування малолітньої [PERSON] разом з батьком за межами України ніколи не перевищувало 30-ти календарних днів, тобто дитина була відсутня в Україні за своїм місцем постійного проживання незначний період часу, що ніяким чином не порушує права матері на виховання і спілкування з донькою, але надавало дитині нові позитивні враження та оздоровлення. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно з ст.ст. 141, 150, 153, 155 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). За правилами ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 537/2826/20-ц (провадження № 61-9153св21) положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14.07.2016 внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01.10.2016, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Водночас, за змістом ст. 124 Конституції України та ст. 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Крім того, суд бере до уваги, що як зазначено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.09.2018 у справі № 757/9006/16-ц (провадження № 61-6150св18) короткострокова відсутність малолітньої дитини на території України не свідчить про те, що відповідач саме в ці дні проводитиме час з дитиною, а тому відсутні підстави вважати можливість настання негативних наслідків, що можуть виплинути на стосунки з дитиною. Вирішуючи даний спір суд враховує, що мати дитини (відповідачка) щодо питань можливості виїзду доньки [PERSON] разом з батьком дитини (позивачем) не займає категорично негативної позиції, що підтверджується, зокрема, її письмовими згодами від 24.02.2021 та від 01.06.2021 на відвідування ними певних країн. Разом з тим, враховуються твердження позивача про складності, з якими він стикається щоразу при отриманні таких дозволів. Вирішуючи спір у даній справі суд також не може абстрагуватись від загальновідомих подій у світі, що мають місце з березня 2020 року, щодо численних, жорстких та досить плинних обмежень на відвідування інших країн у зв`язку з пандемією коронавірусної хвороби, а також очевидної наявності певної напруженості у відносинах сторін спору (батьків дитини). В цьому контексті суд, зокрема, враховує правову позицію, викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) про те, що особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини. Також береться до уваги правова позиція про те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі "Хант проти України") /постанова Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 496/967/16-ц/ Суд зазначає, що за змістом п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Таким чином, суд наголошує, що на підставі рішення суду тимчасові виїзди дитини закордон в супроводі одного з батьків можливі лише на строк до одного місяця. За порушення місячного терміну перебування дитини за кордоном встановлена адміністративна відповідальність у вигляді штрафу (ч. 7 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення). При цьому, суд зазначає, що перед виїздом за межі України слід проінформувати другого з батьків шляхом надсилання рекомендованого листа про: тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування, тимчасове місце перебування, відповідний часовий проміжок перебування у іншій державі, час повернення в Україну. Щодо вимог позову в частині надання дозволу на тимчасові багаторазові виїзди дитини у супроводі інших осіб, уповноважених батьком дитини, то суд вважає їх неконкретизованими. Невизначеність щодо кола таких осіб може викликати побоювання щодо повернення дитини до України, в той час як щодо батька (позивача у справі) вони мінімізовані даними про його особу: має постійне місце проживання та роботи в Україні, відсутнє нерухоме майно закордоном і т.д. Крім того, позовні вимоги в цій частині не обґрунтовані. Так, позивачем не наведено мотивів з чим пов`язана необхідність виїзду закордон дитини не з ним особисто, а у супроводі інших уповноважених ним осіб, не вказано що це за особи, їх стосунки з дитиною і т.д. З огляду на наведене суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Отже, оскільки матеріалами справи доведено наявність у позивача ( [PERSON] ) складнощів в отриманні згоди відповідача ( [PERSON] ) на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України,

Outcome: partial