Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору та застосування наслідків недійсності умов договору. В обґрунтування позову позивач вказав, що 11.02.2015 року між ним та ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №Z06.981.7498, згідно якого банк надав йому кредит (грошові кошти) в сумі 33673 грн. зі сплатою процентів в розмірі 21,9900% річних від залишкової суми кредиту та кінцевим строком повернення 11.02.2020 року. Відповідно до умов договору також встановлювалась щомісячна комісія в розмірі 2,8000% від початкової суми кредиту. До договору було надано графік щомісячних внесків за кредитним договором і відповідно до графіку комісія становить: 11.03.2015 року - 1070,97 грн.; 11.04.2015 року - 1065,92 грн.; 11.05.2015 року - 1060,87 грн.; 11.06.2015 року - 1055,82 грн.; 11.07.2015 року - 1050,77 грн.; 11.08.2015 року - 1045,72 грн.; 11.09.2015 року - 1040,66 грн.; 11.10.2015 року - 1035,61 грн.; 11.11.2015 року - 1030,56 грн.; 11.12.2015 року - 1025,51 грн.; 11.01.2016 року - 1020,46 грн.; 11.02.2016 року - 1015,41 грн.; 11.03.2016 року - 1010,36 грн.; 11.04.2016 року - 1005,31 грн.; 11.05.2016 року - 1000,26 грн.; 11.06.2016 року - 995,21 грн.; 11.07.2016 року - 990,15 грн.; 11.08.2016 року - 995,10 грн.; 11.09.2016 року - 980,05 грн.; 11.10.2016 року - 975 грн.; 11.11.2016 року - 969,95 грн.; 11.12.2016 року - 964,90 грн.; 11.01.2017 року - 959,85 грн.. Загальна сума процентів та комісії сплаченої за крдитним договором №Z06.981.7498 від 11.02.2015 року на користь відповідача становить 29606,05 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку, наданою ПАТ «Ідея Банк». Загальна сума платежів на користь відповідача склала 53780,69 грн.. Відповідно загальна сума процентів за кредитом та комісії по договору складає 56,8% від всіх грошових коштів сплачених на користь відповідача. Враховуючи процентну ставку в розмірі 21,9900% річних, розмір комісії складає 33,059% річних. (55,049% - 21,9900% = 33,059%). Фактично розмір комісії в 1,5 рази перевищує розмір процентів по договору. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання такого положення недійсним. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору, тощо). Встановивши в кредитному договорі обов'язок позичальника щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. Крім того, відповідно до абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою. Підпункт 17 абз.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» під послугою розуміє діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не можу обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Відкриття та ведення позичкового рахунку у зв'язку з наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно-правовим обов'язкам самої кредитної установи (банку) і такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту -позичальнику. Також вважає, що комісію банку за обслуговування кредиту не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором. Оскільки, умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови є недійсними. Враховуючи наведене та посилаючись на ч.1 ст.215, ч.1 ст.203, ч.1 ст.216 ЦК України, позивач просить з урахуванням уточнень: визнати недійсним пункт 1.4 Кредитного договору №Z06.981.7498 від 11.02.2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON], а також застосувати до вказаного кредитного договору наслідки недійсності умов договору щодо обов'язку сплачувати комісію, з моменту укладення договору та зобов'язати відповідача незаконно отримані кошти в розмірі 23364,42грн. за комісією, зарахувати в якості погашення тіла кредиту, а також здійснити перерахунок надмірно нарахованих відсотків по кредиту. В судовому засіданні представник позивача уточненні позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав вказаних у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові заперечення, в яких просив: відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки не погоджується з позицією позивача, вважає вимоги безпідставними; розгляд справи проводити у відсутність представника відповідача. В письмових запереченнях вказав, що вимоги не підлягають задоволенню оскільки, виходячи з положень ч.ч.4, 5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2, п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить, як положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів. Враховуючи наведене, а також те, що позичальник під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, його доводи про порушення банком норм матеріального права є безпідставними. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №Z06.981.7498, згідно з умовами якого останньому надано кредит у розмірі 33673грн., строком на 60 місяців зі сплатою 21,9900% річних від залишкової суми кредиту. Пунктом 1.4 вказаного договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості банком в розмірі 2,8000 % від початкової суми кредиту. В кредитному договорі, укладеному між сторонами 11.02.2015 року, також у розділі "Графік щомісячних внесків за кредитним договором" встановлені процентні ставки послуг, які зафіксовані у грошовому виразі, у тому числі й щомісячна плата за обслуговування кредиту (комісія). Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлюються Законом. Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 11.02.2015 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом (в редакції на час укладення кредитного договору), послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними. За положеннями ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положенні договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп\\2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, суд вважає що встановлення у кредитному договорі несправедливих умов щодо сплати щомісячної плати (комісії) за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача суперечить актам цивільного законодавства, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь, внаслідок чого виникає істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним п. 1.4 Договору № Z06.981.7498 від 11.02.2015р., слід задоволити. Решта позовних вимог підлягають частковому задоволенню враховуючи наступне. Позивач просить застосувати наслідки недійсності умов договору щодо обов'язку сплачувати комісію, з моменту укладення договору та зобов'язати відповідача незаконно отримані кошти в розмірі 23364,42грн. за комісією, зарахувати в якості погашення тіла кредиту, а також здійснити перерахунок надмірно нарахованих відсотків по кредиту. Як на підставу вказаної позовної вимоги позивач посилається на ч.1 ст.216 ЦК України. Проте, вказана норма передбачає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, позивачем обрано інший спосіб захисту ніж передбачено ч.1 ст.216 ЦК України. Згідно ч.2 ст.5 Цивільного процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставусвоїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем на виконання п.1.4 кредитного договору № Z06.981.7498 від 11.02.2015р. було сплачено 23364,42грн. комісії. Долучена до позовної заяви виписка по особовому рахунку позивача вказаних обставин не підтверджує. Згідно п.2.1 договору позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 місячних внесків включно до 11 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних внесків за кредитним договором. Платежі здійснюються на транзитний рахунок № [NUMBER] в Банку, МФО 336310, з якого проводиться погашення заборгованості за Договором у такій черговості: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості; 2) для оплати простроченої заборгованості по кредиту;3)для погашення строкових процентів та строкової плати за обслуговування кредитної заборгованості; 4)для погашення строкової заборгованості по кредиту;5) для погашення штрафних санкцій (пені) згідно п.3.3.1 цього Договору; 6) погашення іншої заборгованості. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню і слід визнати недійсним п.1.4 Кредитного договору №Z06.981.7498 від 11.02.2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON], а також зобов'язати ПАТ «Ідея Банк» зарахувати кошти отримані в рахунок сплати комісії, на виконання умов п.1.4 Кредитного договору №Z06.981.7498 від 11.02.2015 року від [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за вказаним Кредитним договором в порядку визначеному п.2.1 Кредитного договору. В задоволенні решти позовних вимог, слід відмовити. Згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 1280 грн.. На підставі наведеного, ст.ст.203,215,526,629 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: partial