Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

В листопаді 2020 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по зарплаті. В позові зазначив, що в період часу з 01.04.2020 року по 05.08.2020 року працював на ТОВ «СРЗ» після чого, її було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. За цей період йому нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, проте в день його звільнення з ним не було проведено повний та остаточний розрахунок. Позивач посилався на те, що намагався неодноразово отримати невиплачені при звільненні розрахункові. Однак цього не сталось. У зв`язку із чим він звернувся за захистом своїх прав до адвоката, який в його інтересах звертався із запитом про отримання відомостей про заборгованість по заробітній платі, та проханням сплатити позивачу заборгованість по заробітній платі. Проте відповідачем заборгованість не була виплачена, відповіді на запит не надано. У зв`язку із чим просив стягнути заборгованість по заробітній платі в розмір 28757,30 грн. В подальшому подав заяву про збільшення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В обґрунтування вказав, що Відповідач фактично виплатив йому заборговану заробітну платню в повному обсязі лише після подання позовної заяви, а саме 11 листопада 2020 року в сумі 28757,30 грн. Оскільки в день його звільнення Відповідач не провів з ним розрахунок всіх сум, які йому належали до виплати, а сплатив їх лише 11.11.2020р., тому порушення його трудових прав на повний розрахунок при звільненні тривав з моменту звільнення з 05.08.2020р. по день проведення повного розрахунку - тобто по 11.11.2020р., у зв`язку із чим вважає, що повинен бути нарахований середній заробіток за весь вказаний період часу який становить 31270,37 грн.. Просив стягнути вказану заборгованість, а також судові витрати у виді правничої допомоги в розмірі 1000 грн. Відповідно до ухвали суду від 03.11.2020 року по справі відкрито провадження за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Судовим повідомленням, відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "СРЗ" своєчасно і належним чином повідомлений про розгляд справи у спрощеному порядку. Крім того представник відповідача ознайомився із матеріалами справи 20.11.2020 р. (а.с. 24). У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву подав. У відзиві на позовну заяву вказав, що не заперечує проти того, що сторони перебували у трудових відносних до 05.08.2020 р. 11.11.2020 р. на рахунок позивача була перерахована заробітна плата в розмірі 28757,30 грн. у зв`язку із чим у підприємства відсутня заборгованість перед позивачем по заробітній платі. Просив відмовити у задоволені позову. Крім того за заявою представника позивача [PERSON] у відповідача було витребувано докази. На виконання ухвали суду від 03.11.2020 р. відповідачем надані суду витребувані докази, а саме довідка про середній заробіток позивача. Позивач 27.11.2020 р. подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в розмірі 31270,37 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. Відповідача подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому заперечував проти задоволення позову в повному обсязі вказуючи на відсутність предмету спору оскільки заробітна плата позивачу виплачена 11.11.2020 р. А також вказав, що позивач 05.08.2020 р. в день звільнення не працював, а перебував у відпустці без збереження заробітної плати та відповідного звернення в розумінні ч. 1 ст. 116 КЗпП щодо виплати всіх належних сум при звільненні до ТОВ «СРЗ» не подавав, у зв`язку із чим розрахунок в день звільнення проведено не було. Тобто затримка розрахунку з Позивачем сталася не з вини відповідача. Тому у Відповідача відсутній обов`язок по виплаті середнього заробітку. Про відсутність такого обов`язку посилався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020р. у справі № 682/3060/16-ц. Також позивачем не обґрунтовано ставиться вимога про стягнення на його користь витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн. Позивачем відповідь на відзив не подано. Натомість від представника позивача надійшла заява про залишення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 28757,30 грн. без розгляду. Ухвалою суду від 28.01.2021 р. позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 28757,30 грн. залишено без розгляду. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про таке. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З трудової книжки [NUMBER] вбачається, що [PERSON] наказом № 33 від 31.03.2020 р. прийнято до ТОВ «СРЗ» на посаду електрозварника ручного зварювання 4 розряду, після чого він працював на підприємстві. Наказом №102 від 05.08.2020 року був звільнений з підприємства за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а. с.7-8, 28). Як вбачається з розрахункових листкового листка за серпень 2020 р. борг [PERSON] по заробітній платі складає 28757,30 грн. ( а. с. 9). Як вбачається з платіжного доручення №7498 від 11.11.2020 р. позивачу виплачена заробітна плата в розмірі 28757,30 грн. ( а.с. 30). Як вбачається з довідки про розрахунок середнього заробітку [PERSON] має у червні 2020 р. відпрацьованих 172 години, у липні 2020 р. - 176 години, середньоденна заробітна плата становить 590,29 грн., середньомісячна 12986,36 грн. ( а. с. 31). За приписами ст.47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Звертаючись до суду, позивач зазначив, що в день звільнення розрахунок при звільненні з ним роботодавець не учинив, навіть і згодом, попри його звернення з цього приводу і в подальшому. У відзиві на позовну заяву (а.с. 43-49) ТОВ «СРЗ» вказує на те, що позивач не працював в день звільнення 05.08.2020р., і саме в цей день 05.08.2020р. йому було надано відпустку без збереження заробітної плати. Звернення від позивача в розумінні ст. 116 КЗпП України про виплату належних при звільненні сум до роботодавця не надходило. В обґрунтування доводів, викладених у відзиві на позовну заяву відповідач надав докази про відсутність [PERSON] на роботі в день звільнення. Так згідно наданого відповідачем табелю обліку використаного часу за серпень 2020 р. та наказу №199/к/отп вбачається, що 05.08.2020р. [PERSON] за його заявою від 05.08.2020 р. було надано відпустку без збереження заробітної плати (а.с. 50,51). Таким чином, позивач в день звільнення - 05.08.2020 не працював. Проте зазначене у відзиві на позовну заяву твердження відповідача про те, що позивач з вимогою про виплати всіх належних сум при звільненні до нього не звертався до пред`явлення позовної заяви, яка надійшла до ТОВ «СРЗ» із супровідним листом 11.11.2020 р. спростовується наданим позивачем запитом поданим в його інтересах адвокатом Поляковим І.С. до ТОВ «СРЗ» про сплату [PERSON] суми заборгованості в розмірі 28757 грн.. Оскільки запит має відтиск штампу підприємства ТОВ «СРЗ», але не містить дати та вх..№, суд дійшов висновку, що він отриманий відповідачем саме 16.09.2020 р. оскільки ця дата міститься у відповіді ТОВ «СРЗ» на запит адвоката Полякова І.С. (а.с. 10,11). Таким чином, суд дійшов висновку, що Позивачем була пред`явлена Відповідачу вимога про розрахунок (до звернення позивача до суду з даним позовом), а саме 16.09.2020 р., проте Відповідачем строком до 11.11.2020 р. її не задоволено. Доказів, що затримка розрахунку відбулась не з вини відповідача останнім не надано. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 27.01.2020 по справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18) висловив такий правовий висновок про застосування норми права: ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена ст.116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за ст.117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у ст.116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган). Відповідно до ч. 5 та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд оцінивши наявні докази по справі приходить до висновку, що у відповідача утворилися трудові зобов`язання по виплаті заробітної плати розмір якої складає 28757,30 грн., яка була виплачена лише 11.11.2020 р. вже після звернення позивача із відповідним позовом до суду. Суд вважає, що невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця - ТОВ «СРЗ». З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з 17.09.2020 р. (наступний день після отримання заяви відповідачем) по 10.11.2020 р.. Вирішуючи питання про обсяг середнього заробітку і перевіряючи розрахунок позивача, зазначений у позовній заяві (а.с. 35-38), суд зазначає наступне. Так, порядок обчислення середньоденного заробітку в розмірі 590,29 грн. за своєю формулою відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі за текстом Порядок № 100): за основу взято відомості заробітної плати з довідки підприємства (а.с. 31) за два останні місяці, що передували події звільнення працівника у серпні 2020р. це червень і липень 2020р., за які нарахована заробітної плати 13962,09 грн. і 12010,63 грн.; кількість робочих днів за ці два місяці за п`ятиденним графіком роботи позивача червень 2020 р. - 22 р.д., липень 2020 р. 22 р.д. Тож, належний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає компенсації працівникові, розраховується за період з 17.09.2020р. по день, що передував фактичній виплати заборгованості, тобто по 10.11.2020р. включно (вересень 10 р.д., жовтень 21 р.д., листопад 7 р.д., що загалом становить 38 робочих дні і в грошовому виразі складає 22431,02 грн. (590,29грн х 38 р.д.), тому в цій частині позов підлягає частковому задоволенню. В частині визначення критеріїв для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, судом враховано правові висновки у постановах Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц (п.п. 69-72, 91, 91.1-91.4), зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (28757,30грн. сплачені на картковий рахунок [PERSON] 11.11.2020р.); період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості (з моменту звернення про виплату належних сум у вересні 2020 року і по момент фактичної виплати заборгованості у листопаді 2020 року), і затримка не пов`язана з недобросовісними діями працівника; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника (середній заробіток майже за 2 місяці), тобто тих втрат, які розумно можна було б передбачити для збереження рівня свого життя; співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок. Таким чином, суд дійшов висновку, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 22431,02 грн., є пропорційним наслідкам порушення з боку роботодавця перед колишнім працівником та розумним, а тому не підлягає зменшенню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наведених підстав. Оскільки суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, з відповідача підлягають стягненню на підставі ст.. 141 ЦПК України судові витрати в дохід держави пропорційно частини задоволених вимог в розмірі 605,38 гривень (22431,02/312,70=72%) 840,80 грн.*72% =605,38 грн., відповідно з позивача підлягає стягненню 28% судового збору, що складає 235,42 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку. Відповідно до пункту 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Як вбачається з позовної заяви Позивача просить стягнути з Відповідача витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Матеріали справи містять докази понесення Позивачем на правничу допомогу адвоката витрат в розмірі 1000 грн. На підтвердження цього Позивачем було зазначено попередній розрахунок суми судових витрат, які Позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а саме на правничу допомогу адвоката в розмірі 10000,00 грн., договір про надання правової допомоги від 15.09.2020 р.(а.с.12), узгодження розміру гонорару за вказаним договором із зазначенням вартості послуг (а.с.39) згідно якого мається детальний опис робіт та вартість таких послуг, що зокрема за складання позовної заяви становить 1000 грн., акт наданих послуг до договору про надання правої/правничої/ допомоги (а.с.40), довідка від 27.09.2020 р. про отримання адвокатом Поляковим І.С. від [PERSON] гонорару на загальну суму 1000 грн. (а.с. 41). Таким чином, витрати Позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн. підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у справі № 266/5562/20 та заява про їх відшкодування і розрахунок були надані у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України,а їх розмір є співмірним зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Саме таких висновків дійшов Верховний суд у своїй постанові від 19.02.2020 р. у справі №755/9215/15-ц. За таких обставин, у зв`язку із частковим задоволенням позову, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з Відповідача на користь Позивача 720,00 грн. (1000 грн.*72%=720 грн.) за надану правничу допомогу адвоката. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial