Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні користування та розпорядженні своїм майном, визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені через періодичне видання газети «Вісті Придніпров'я», оскільки місце мешкання їх не відоме. На підставі ч.9 ст.74 ЦПК України після опублікування оголошення в пресі відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи. Третя особа - Головне управління ДМС України в Дніпропетровській області до суду не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки не сповістили. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів, згідно ст.197 ЦПК України не здійснюється. Судом встановлено, що 02 липня 1999 року згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного Криворізькою Універсальною торговою біржею, [PERSON], яка діяла від свого імені та як законний представник свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], продала, а [PERSON], купив однокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу( а.с.8). Таким чином власником вказаної квартири є [PERSON] позивач по справі, відповідно відмітки про реєстрацію договору купівлі - продажу нерухомого майна Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної Ради « Криворізьке бюро технічної інвентаризації». З часу придбання ним вказаного нерухомого майна в даній квартирі проживає та з 2008 року зареєстрована дочка позивача - [PERSON],згідно довідки про склад сім'ї № 2208 КП « ЖЕО № 31» від 18.11.2013 року ( а.с.9). При підписанні договору купівлі-продажу квартири [PERSON] та її син [PERSON] до цього часу перебувають на реєстраційному обліку у належній позивачу квартирі, що підтверджується довідкою КП « ЖЕО № 31» ( а.с.10). Відповідачі у спірній квартирі не мешкають понад рік без поважних причин, не є членами сім'ї позивача, в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажають. Всі ці обставини перешкоджають йому у здійсненні права користування та розпорядженні своїм майном, крім цього на відповідачів нараховується плата за комунальні послуги, які він змушений виплачувати. Вирішуючи даний спір, суд керується ст.ст. 71, 72 ЖК України, згідно яким особа може бути визнана такою, що втратила право на житлове приміщення в судовому порядку у разі її відсутності понад шість місяці без поважної причини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 від 12.04.1985г. (із змінами від 10.03.1989г., 25.12.1992г.) «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або членів його сім'ї, що втратили право на житлове приміщення (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлених термінів. У разі їх поважності, зокрема, неприязних взаємостосунків з іншими членами сім'ї і т.д., суд може продовжити пропущений термін. Виходячи з положень ст. 71 ЖК України та роз'яснень, що містяться в пп. 10 і 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України", право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім ї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених цією статтею. В разі відсутності цих осіб понад встановлені строки з поважних причин (перебування у відрядженні, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) цей строк може бути продовжений судом. Вивчивши матеріали справи і надані суду докази, суд вважає, що відповідачі [PERSON]та [PERSON] відсутня за місцем своєї реєстрації з 1999 року, враховуючи наведене, позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими і законними та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , в частині зобов'язання третьої особи зняти з реєстрації відповідача суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права»(право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Із вказаної норми випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 107,116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). А тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: partial