Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач просить стягнути на його користь з відповідача невиплачену заробітну плату, вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 6648,42 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 8604,42 грн., моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., мотивуючи тим, що він працював у відповідача і при звільненні 27.11.2013 року й на час розгляду справи в суді з ним не розрахувалися. В судовому засіданні позивач позов підтримав і просить його задовольнити. Що стосується суми стягнення невиплаченої заробітної плату, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку в сумі 6648,42 грн. просить її зменшити на 1300 грн., оскільки таку суму він уже отримав. Також просить стягнути середній заробіток - на день прийняття рішення суду та 5000 грн.- моральної шкоди. Погоджується на заочний розгляд. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, про розгляд справи у його відсутність не клопотав, заперечень щодо позову не надав, а тому суд проводить розгляд справи на підставі ст.224 ЦПК України в заочному порядку за згодою позивача. Суд, вислухавши пояснення позивача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до наступного висновку. Позивач працював у відповідача і був звільнений 27.11.2013 року у звязку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а.с.9-10) та випискою з наказу №116-к від 27.11.2013 року (а.с.4). На час звільнення позивачу не було виплачено 6648,42 грн. заборгованості по заробітній платі. Що підтверджується довідкою про заборгованість (а.с.6). Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.31-33) вбачається, що 12.02.2014 року порушено справу про банкрутство ПАТ Овруцький ГЗК «Кварцит». Зважаючи на даний факт, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно правової позиції висловленої ВСУ в постанові від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139 цс 12, за положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон № 2343-XII) протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. У трудових правовідносинах такі поняття як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються. Такі терміни використовуються в низці статей Цивільного та Господарського кодексів України. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у пункті 27 вказав, що відповідно до правил глави XV Кодексу законів про працю порушення справи про банкрутство юридичної особи не позбавляє її працівника права звернутись із заявою в органи по розгляду трудових спорів, у тому числі в районний (міський) суд, тобто суд загальної юрисдикції. Таким чином, справи можуть бути порушені та рішення судів про стягнення заробітної плати можуть бути прийняті судами загальної юрисдикції як до порушення провадження у справі про банкрутство, так і на будь-якій стадії провадження у справі про банкрутство. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Оскільки відповідач не розрахувався при звільненні позивача, з відповідача слід стягнути суму заборгованості зазначену у довідці за вирахуванням 1300 грн., а саме (6648,42 - 1300) 5348,42 грн. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Позивач в судовому засіданні пояснив, що в день звільнення він не працював, а звернувся з вимогою про виплату йому наявної заборгованості і в усному порядку і письмово 13.02.2014 року (а.с.8). Із довідки про наявність заборгованості (а.с.6) вбачається, що вона видана позивачеві 26.12.2013 року. Таким чином, з врахуванням вище зазначеного, відповідач повинен був розрахуватися з позивачем 26.12.2013 року. При визначенні середньої заробітної плати суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМ України від 08.02.1995 року №100. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто вересень - жовтень 2013 року. Так відповідно до довідки відповідача №585 від 26.12.2013 року (а.с.6) заробітна плата [PERSON] у вересні 2013 року становила 750,89 грн., у жовтні 2013 року 813,20. Отож, середньоденна заробітна плата становить 35,55 грн. (1564,09 грн./44 роб.дні). Судом не приймається до розрахунку заробітна плата позивача за січень-лютий 2013 року, яка зазначена у розрахункових листах (а.с.7) та була використана позивачем для розрахунку середнього заробітку, оскільки такий підхід не базується на вимогах чинного законодавства. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 3128,40 грн. (35,55грн.(середньоденна заробітна плата)х88 днів (число робочих днів у розрахунковому періоді згідно Листа Мінсоцполітики)=3128,40 грн.). Суд відмовляє у стягненні решти середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв'язку із необґрунтованістю вимог у цій частині позову. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з ст. 237-1. КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або на уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з тривалості та глибини душевних страждань; часу вимушених змін у життєвих стосунках позивача; відсутності у позивача доказів про заподіяння даної шкоди на суму 5 000 грн. Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень позивач зазнав моральної шкоди, проте, розмір заявленої суми надмірний. Об'єктивно оцінюючи ситуацію, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості суд вважає, що розмір шкоди підлягає зменшенню до 2000 грн. В стягнені решти суми моральної шкоди необхідно відмовити за безпідставністю. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому згідно із ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн. (відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» на день подачі позову. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial