Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

До Канівського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] із уточненою у подальшому позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Свій позов мотивує тим, що 05 жовтня 2018 року між ним та [PERSON] було укладено письмовий договір позики, оформлений борговою розпискою, за умовами якого позикодавець, надав позичальнику позику у розмірі 106 000,00 (сто шість тисяч) грн. 00 коп. (З 785доларів США), з терміном повернення до 30.04.2019, не порушуючи графіку погашення грошового зобов`язання, що є невід`ємною частиною боргової розписки. Графік погашення свідчить про те, що позичальник взяв на себе зобов`язання повернення позичених грошових коштів наступним чином - фіксована сума 5000,00 грн. повертається три рази на місяць, тобто 15000,00 грн. в місяць. Також сторонами обумовлено, що перший транш повернення складає 14 000,00 грн. до 25.10.2018, до 01.12.2018 -15000,00 грн., до 01.01.2019 -15000,00грн., до 01.02.2019 - 15000,00 грн., до 01.03.2019 - 15000,00 грн., до 01.04.2019 - 15000,00 грн., до 01.05.2019 - 17 000,00 грн., тобто до 30.04.2019 остаточний термін погашення боргу в повному обсязі, а саме 106000,00 грн. Вище вказаний договір укладено у присутності свідків - [PERSON] , [PERSON] 09.04.2019 позивач в зв`язку з порушенням графіку звернувся з письмовою претензією - вимогою про повернення грошових коштів в суму 106 000 грн. до [PERSON] . На момент звернення з позовною заявою до суду позичальник не повернув позикодавцю борг. Оскільки, відповідач покладені на себе зобов`язання не виконав, суму позики за договором позики не повернув, позивач вимушений звернутись з позовом до суду з вимогою стягнення боргу. Просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за борговою розпискою від 05.10.2018 у загальному розмірі 123 523,83 грн., з яких: 106 000 грн. 00 коп. - основна сума боргу, 9 870 грн. 94 коп. пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 825 грн. 30 коп. - 3% річних, 4 919 грн. 19 коп. - відсотки на рівні облікової ставки НБУ, 1908 грн. 40 коп. - інфляційні втрати. Також просить суд стягнути з відповідача понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1235,25 грн. У ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії. Ухвалою судді Канівського міськрайонного суду від 24.05.2019 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 06.06.2019. У зв`язку з першою неявкою відповідача у судове засідання розгляд справи відкладено на 25.07.2019. 25.07.2019 за клопотанням представника позивача судовий розгляд справи відкладено до 20.08.2019. Ухвалою судді від 01.08.2019 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву у справі. У судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Овчаренко Л.Г., яка діє на підставі ордеру серії КВ №752219 від 20.05.2019 (а.с.39-41, 86,87) не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.35,36). Відповідач [PERSON] у судове засідання, не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Повідомлення про причину неявки в засідання від відповідача до суду не надійшло, відзив на позов не надано, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, з тексту оригіналу розписки від 05.10.2018 (37), що відповідач [PERSON] , [INFO] взяв у борг у позивача [PERSON] кошти в сумі 106000,00 грн., які зобов`язався повернути до 30.04.2019 не порушуючи графік погашення боргу, який додається до розписки. Зі змісту графіку погашення позики від 05.10.2018 (а.с.38) вбачається, що вказану суму боргу відповідач зобов`язаний повернути позивачу фіксованою сумою у розмірі 5000,00 грн. три рази на місяць рівними частинами на карту ПриватБанку № [NUMBER] . Тобто 15000,00 грн. кожного місяця до 30.04.2019. Перший внесок зобов`язується сплатити у розмірі 14000,00 грн. до 25.10.2018. З виписки по картці/рахунку [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» [NUMBER] за період з 05.1.2018 по 26.07.2019 (а.с.58-74) не вбачається поповнення та зарахування від [PERSON] грошових коштів на рахунок позивача. 10.04.2019 позивачем [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] надіслано письмову вимогу про повернення грошових коштів в сумі 106000,00 грн. у зв`язку з порушенням останнім графіку повернення позики, в якій [PERSON] зазначено наступні реквізити для повернення боргу: АТ «Райффайзен банк Аваль», МФО 380805, ЄДРПОУ 2460612790, р/р [NUMBER] (а.с.17,18). З виписки по рахунку [PERSON] - [NUMBER] в АТ «Райффайзен банк Аваль» наданої ним за період з 09.04.2019 по 26.07.2019 (а.с.75) вбачається, що останній рух по цьому рахунку відбувався 28.03.2019, та відповідно на запропонований позивачем рахунок відповідач [PERSON] грошові кошти не перераховував. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. З огляду на відносини, які склалися між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, так як позивач 05.10.2018 передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 106000,00 грн., які відповідач зобов`язався повернути в тій же сумі відповідно до графіка, передбаченого борговою розпискою, зокрема, усю суму боргу до 30.04.2019. Однак, судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошті у визначений строк позикодавцю не повернув. На підтвердження чого представником позивача надано до суду виписки по рахункам позивача та оригінал розписки від 05.10.2018, які судом долучено до матеріалів справи. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення всієї частини позики, що залишилася. Відповідно до ст.509 ЦК України одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Вище зазначені обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання [PERSON] боргового зобов`язання перед [PERSON] , а тому суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь позивача суми основного боргу у розмірі 106000,00 грн. та задоволення позовних вимог у цій частині позову. Щодо вимог про стягнення пені, суд зазначає наступне. Як визначено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Загальновідомим в доктрині цивільного права є поділ неустойки на законну (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються договірними сторонами в самому договорі). Аналізуючи вище зазначені норми, суд приходить до висновку, що для того, щоб неустойка вважалася законною та застосовувалася незалежно від домовленості про неї сторін договору, необхідно, щоб законом або іншим актом цивільного законодавства було визначено її конкретний розмір, а також підстави стягнення (вид порушення, за яке неустойка встановлюється). Положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.96, яким визначено граничний розмір саме договірної неустойки, не можна вважати визначенням законної неустойки, оскільки предметом регулювання даного закону є договірні правовідносини між платниками та одержувачами коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань; суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності тощо. Таким чином, можливість нарахування та стягнення пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором позики, укладеним між сторонами, повинна бути погоджена сторонами в тексті розписки. В даному випадку зі змісту розписки від 05.10.2018 вбачається, що сторонами не було погоджено стягнення пені у випадку прострочення зобов`язання, тому вимога про її стягнення є безпідставною та не підлягає задоволенню. Щодо вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та відсотків за користування грошовими коштами, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання і не повернув вчасно борг. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 по справі №№910/10156/17 вказала на існування двох різних значень термін «користування чужими коштами». Перше - це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування відсотків річних відповідно до частини 2 ст.625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема, частиною 1 статті 1048 ЦК, - у правовідносинах, що виникають з договору). Враховуючи вказане, ключовим у застосуванні вказаних вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто наступає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливим є нарахування процентів у якості плати, зокрема, згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК, після цього моменту - нараховуються відсотки річні відповідно до частини 2 ст.625 ЦК. Відповідності до положень ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Згідно із ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, позивачем та його представником надано суду детальний розрахунок заборгованості по відсоткам за користування грошовими коштами, інфляційним збиткам та 3% річних, що викладені в уточненому Додатку №1/1 до позовної заяви (а.с.76-85). У зв`язку з зобов`язанням відповідача [PERSON] повертати борг частинами, вище зазначений розрахунок зроблено за період неправомірного користування кожної частини заборгованості, що підлягала поверненню. Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних збитків судом встановлено правомірність нарахування останніх відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України, що склали: 1908,40 (771,40 грн.+562,50 грн.+348,00 грн.+226,50 грн.) грн. - інфляційні втрати (збитки) та 825,20 (208,27 грн.+186,16 грн.+147,95 грн.+109,73 грн.+75,21 грн.+36,99 грн.+60,99 грн.) грн. - 3% річних. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Договором позики не встановлений розмір процентів, а тому представником позивача визначено розмір відсотків на рівні облікової ставки НБУ. Отже, враховуючи вище викладене, беручи до уваги норми чинного законодавства та правовідносини, які склалися між [PERSON] та [PERSON] , суд приходить до висновку, що позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, як це передбачено ч.1 ст. 1048 ЦК України. Так, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12, викладеної в постанові від 28 березня 2018 року право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Як уже зазначалося вище, позивачем 10.04.02019 на адресу відповідача [PERSON] було направлено вимогу про дострокове повернення усієї суми грошових коштів, а саме у розмірі 106000,00 грн. (а.с.17,18), а тому позивач мав би право на одержання відсотків за користування грошовими коштами по день пред`явлення вимоги. Перевіривши розрахунок відсотків за користування грошовими коштами, судом встановлено, що оскільки представником позивача здійснено цей розрахунок за аналогічний період, що і нарахування інфляційних втрат та 3% річних (неправомірного користування відповідачем грошовими коштами), а належний розрахунок сум заборгованості по відсоткам за користування кожною частиною грошового зобов`язання суду не надано, а саме за період правомірного користування грошовими коштами, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вище викладені розрахунки, беручи до уваги розмір всієї частини позики, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] підлягає до стягнення на користь позивача [PERSON] сума заборгованості у розмірі 108733,70 грн., з яких : 106000,00 грн. - сума основного боргу; 825,30 грн. - 3% річних; 1908,40 грн. - інфляційні втрати, таким чином позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 1235,25 грн, що підтверджується квитанцією від 07.05.2019 (а.с.1), оскільки вимоги позивача задоволено частково, суд вважає, що вимоги в частині відшкодування відповідачем судових витрат на сплату судового збору позивачу повинні також бути задоволені частково, а саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1087,26 грн. (88,02% від заявлених вимог). На підставі викладеного та

Outcome: partial