Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення регламенту зустрічей з дитиною. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 03 вересня 2005 р. вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва, про що складено актовий запис № 2302. Спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя, шлюб та сім'ю та виховання дитини. Сторони не підтримують шлюбні стосунки та не ведуть спільне господарство. З грудня 2013 року сторони окремо проживають. Шлюб існує формально. Від цього шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO]. Позивач просить встановити регламент його зустрічей із сином, оскільки між ним та відповідачем неодноразово виникали конфлікти з приводу цього питання. В ході розгляду справи позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд шлюб між сторонами розірвати, так як подальше збереження шлюбних відносин неможливе. Позивач зазначив, що між ним та відповідачем втрачено почуття любові. На даний час [PERSON] підтримує стосунки з іншою жінкою, з якою в подальшому має намір створити сім'ю. Крім того, позивач просив встановити регламент зустрічей із сином щосуботи з 10 год. 30 хв до 14.00 год. Відповідач позовні вимоги визнала в повному обсязі, підтвердила викладені позивачем обставини; проти розірвання шлюбу не заперечувала. Проти встановлення регламенту зустрічей з батьком, запропонованим позивачем і Органом опіки та піклування, [PERSON] не заперечувала. Крім того, відповідач за первісним позовом звернулась до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що між [PERSON] та [PERSON] згоди щодо того, з ким проживатиме їхній син, не досягнуто і з метою виникнення непорозумінь з цього питання в подальшому просила вирішити зазначене питання в судовому порядку. Крім того, [PERSON] та її представник просили стягнути з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина, оскільки між сторонами питання щодо його утримання не вирішено. З моменту фактичного припинення шлюбних стосунків [PERSON] не надає регулярно допомогу на утримання сина, а якщо надає, то в незначному розмірі. Позивач за первісним позовом проти позовних вимог [PERSON] заперечив, посилаючись на неправдивість викладених нею обставин. [PERSON] зазначив, що спір з приводу місця проживання дитини між ним та відповідачем відсутній. Він не проти того, щоб їхній син постійно проживав з матір'ю. Питання щодо стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] просив розглянути відповідно до вимог чинного законодавства, однак повідомив суду, що на даний час отримувані ним доходи від підприємницької діяльності є незначними, в зв'язку з чим він може сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі встановленого законодавством мінімумі. Представник Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації проти задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визначення регламенту участі батька у вихованні дитини та позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини не заперечувала, надавши відповідний висновок щодо даного спору. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, її представника та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний частково з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що 03 вересня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва, про що складено актовий запис № 2302. Від цього шлюбу у подружжя народився син: [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що з грудня 2013 року сторони окремо проживають та не ведуть спільне господарство. Сторони спільним побутом не пов'язані. Кожен живе власним життям. Позивач за первісним позовом підтримує стосунки з іншою жінкою, з якою в подальшому має намір створити сім»ю. Подальше існування сім»ї є неможливим, оскільки між сторонами втрачено почуття любові, відсутнє бажання для відновлення шлюбних стосунків і подальшого існування сім»ї. Шлюб існує формально і порушує права сторін на створення іншої сім»ї. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки подальше існування сім»ї є неможливим в зв»язку з відсутністю бажання сторін на відновлення шлюбних стосунків, втратою почуттів та відсутністю взаєморозуміння. Крім того, судом встановлено, що на момент розгляду справи між сторонами не вирішено питання щодо встановленого порядку зустрічей батька з дитиною. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини,зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Згідно із ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров»я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Зважаючи на викладене, з метою захисту прав та інтересів дитини, суд вважає за необхідне встановити регламент зустрічей [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] у спосіб, запропонований позивачем, щосуботи з 10 год. 30 хв. до 14.00 год., і погоджений Службою у справах дітей. Також підлягають частковому задоволенню з зустрічні позовні вимоги [PERSON], виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, після припинення шлюбних відносин питання щодо місця проживання малолітнього [PERSON] сторонами не вирішено. Будь-яке судове рішення про визначення місця проживання дитини на час розгляду даної справи ні судом, ні Органом опіки та піклування не приймалось. Відповідно до ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Службою у справах дітей Голосіївської районної в м.Києві державної адміністрації був наданий письмовий висновок з приводу даного спору між сторонами, відповідно до якого Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання дитини за місцем проживання її матері. З метою захисту інтересів та прав малолітньої дитини, суд вважає за доцільне визначити її місце проживання з матір»ю без визначення адреси, оскільки визначення місця проживання дитини за певною адресою обмежує право дитини та його матері на вільний вибір місця проживання, що суперечить положенням Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання». Крім того, судом також встановлено, що відповідач участь в матеріальному забезпеченні дитини приймає. Однак не надає щомісячно регулярну допомогу на утримання дитини. Згоди на визначення порядку та розміру участі батька у грошовому забезпеченні дитини між сторонами не досягнуто. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів у даній справі суд враховує матеріальне становище платника, що він є особою працездатного віку і може забезпечити належний рівень утримання свого сина, що він не має інших аліментних зобов»язань, а також те, що на його утриманні не перебувають інші особи, оскільки доказів на спростування зазначених обставин суду не надано, а також рівень його матеріального забезпечення. Одночасно суд бере до уваги позицію відповідача щодо його згоди сплачувати аліменти щомісячно, у розмірі, не нижчому встановленого законодавством мінімумі, а також розмір витрат, які необхідно зробити щомісяця на дитину відповідного віку. Однак, суд не може взяти до уваги посилання [PERSON] на той факт, що відповідач має значні доходи, що пов»язані з його професією, оскільки зазначені обставини були спростовані наданими [PERSON] доказами - майновою декларацією про майновий стан і доходи. Також суд бере до уваги рівень забезпеченості позивача, яка має щомісячний дохід 7000 гривень, що підтверджується довідкою ПАТ «БГ Банк». Беручи до уваги викладені обставини, суд вважає за необхідне визначити аліменти на утримання дитини в розмірі 1\\4 частка від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи викладене, оцінюючи всі надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] - частковому задоволенню, з підстав, викладених судом вище. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з кожного із сторін на користь один одного судові витрати пропорційно до задоволених вимог. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за зустрічним позовом судові витрати в доход держави.

Outcome: partial