Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, який виклав у новій редакції 25.05.2016 року, в обґрунтування якого покликався на те, що згідно кредитного договору б/н, укладеного 26.02.2012 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON], останній отримав кредит в сумі 300,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому було збільшено до 500,0 грн. За користування кредитом відповідач зобов'язався сплатити 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим станом на 31.03.2016року допустив виникнення заборгованості по кредиту в сумі 12935,66 грн., яка складається з: 493,81 грн. - заборгованість за кредитом; 8149,68 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 3200,0 грн. пеня; 500,0 грн. штраф (фіксована частина); 592,17 грн. штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 12935,66 грн. та судові витрати в сумі 1378,0 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, проте у позовній заяві просив розгляд справи провести у відсутності представника банку. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений відповідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України через розміщення оголошення про виклик до суду в газеті «Галичина». Попередньо до суду подав письмову заяву про застосування строків позовної давності, в якій просив в задоволенні позову відмовити за спливом строку позовної давності, оскільки кредит ним було отримано 26.02.2012 року. Також просив розгляд справи провести у його відсутність. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов кредитного договору шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Для обєктивного зясування всіх обставин справи, прийняття законного та справедливого рішення по справі судом неодноразово визнавалась обовязковою явка судове засідання як представника позивача, так і відповідача, а також було задоволено клопотання представника позивача про його участь у розгляді даної справи в режимі відео конференції. Проте сторони правами, наданими їм діючим законодавством, та можливостями, наданими судом, не скористались, в жодне з судових засідань не зявились. З врахуванням вищенаведеного, суд, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши наявні у матеріалах справи докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26.02.2012 року [PERSON] була підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У вказаній заяві зазначається, що [PERSON] ознайомився із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що були надані для ознайомлення у письмовій формі (а.с. 6.). На підставі ч. 1 ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його особистим підписом у заяві (а.с. 6 зворот). За таких обставин суд дійшов висновку, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] В.В.26.02.2012 р. був укладений договір без номера (а.с. 6, 7, 9-32) (далі Кредитний договір), згідно якого останній отримав кредит в розмірі 300,0 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, за користування яким зобов'язався сплатити 36% на рік (3 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно п. 2.1.1.2.3 Умов та правил надання банківських послуг позичальник надав свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється по рішенню банка, та клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити чи анулювати) кредитний ліміт. Відповідно до п. 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] (відповідач), з 18.08.2012 року почав функціонувати його картковий рахунок № 4149 4377 0867 6125 «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та на ньому було встановлено кредитний ліміт в сумі 300,0 грн., а потім збільшено кредитний ліміт до 500,0 грн. (а.с. 57). Дані обставини також підтверджуються випискою по особовому рахунку відповідача (а.с. 116). Також відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків, при цьому банку, окрім випадків зміни розміру кредитного ліміту, зобовязаний не менше чим через 7 днів до здійснення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку та у випадку не надходження протягом 7 днів від клієнта повідомлення про незгоду з змінами, вважається, що клієнт прийняв нові умови. Так, відповідно до Тарифів з використання кредитної картки, які є невідємною частиною кредитного договору, відсоткова ставка по кредиту станом на день встановлення кредитного ліміту становила 3,0 % на місяць (36,0 % річних), 01.01.2013 року відсоткову ставку було зменшено до 2,5 % на місяць (30 % річних), з 01.09.2014 року відсоткову ставку було збільшено до 2,9 % на місяць (34,8 річних) та з 01.04.2015 року відсоткову ставку було збільшено до 3,6 % на місяць (43,2 % річних) (а.с. 60). Також факт отримання кредитної картки відповідачем з встановленим кредитним лімітом підтверджується довідкою про видачу кредитної картки (а.с. 114) та оригіналом кредитної картки, яка була витребувана судом у відповідача для огляду та направлена поштою на адресу суду [PERSON] (а.с. 156-157). Відповідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії, на умовах передбачених даним договором. Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачає, що за кредитним договором банк зобов'язаний надати грошові кошти позичальнику у розмірі і на умовах, передбачених договором, позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Стаття 610 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання, або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно п. 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послугу випадку виникнення прострочених зобовязань на суму від 100, грн., в томі числі прострочені зобовязання, передбачені п.п. 2.1.1.12.6.2, 2.1.1.12.8.1. Умов та правил, клієнт сплачує банку пеню, яка розраховується, як: пеня = базова процентна ставка по договору/30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. Згідно п. 2.1.1.7.6 даних умов, при порушенні клієнтом строків платежів передбачених договором більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій. Відповідач одержав та використав за цільовим призначенням кредитні кошти, однак взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 31.03.2016р. допустив виникнення заборгованості по кредиту в сумі 12935,66 грн., яка складається з: 493,81 грн. - заборгованості за кредитом; 8149,68 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом; 3200,0 грн. пеня; 500,0 грн. штраф (фіксована частина); 592,17 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 55-56). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаним Кредитним договором, відповідачем по справі суду не представлено. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Згідно п. 2.1.1.2.11 Умов та правил надання банківських послуг, кредитна картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовій стороні карти, включно. Згідно з вказаними Умовами (п. 1.1.1.50), мінімальний обов'язків платіж - це розмір боргових зобов'язань позичальника, які щомісячно підлягають сплаті позичальником протягом строку дії картки. Пунктом 1.1.2.4 Умов передбачено, що у випадку незгоди зі змінами правил та/або тарифів банку, позичальник зобовязаний надати банку письмову заяву про розірвання цього договору і здійснити погашення заборгованості перед банком (у випадку, якщо вона є), в тому числі заборгованість, яка виникла протягом 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам. При незгоді зі списанням коштів по картрахунку письмово проінформувати банк про це протягом 35 днів з моменту списання. Згідно із ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Ст.ст. 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовні давність в один рік. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, якщо стороною не було подано доказів про поважність причини пропуску строку позовної давності. Крім того, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як розяснив Верховний Суд України у постанові Верховного Суду України №614 цс 14 від 19.03.2014, у якому вказано, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до Довідки про умови кредитування визначено порядок погашення заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 7% від суми заборгованості та строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що слідує за звітним (а.с. 58). Відповідач [PERSON] направив на адресу суду письмову заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що банком пропущений строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором,оскільки кредит ним було отримано 26.02.2012 року, та просив застосувати щодо даної справи строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог (а.с. 74-76). Проте, суд вважає, що посилання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності щодо стягнення всієї заборгованості за кредитом, не є цілком обґрунтованим. Відповідно до ст. 253 ЦПК України перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання. Аналізуючи умови Кредитного договору, укладеного між сторонами, та зміст вище зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Оскільки останній місячний платіж [PERSON] здійснив 04.01.2013 року, який слід було внести до 25 січня 2013 року, то саме з 25.02.2013 року, після невнесення чергового платежу відповідачем, почався перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту. Тобто при відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня (з 26.02.2013 р.) позивачу стало відомо про порушення його права, а отже, позивач мав право, у відповідності до ст. 257ЦК України, протягом трьох років звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Проте позивач направив позовну заяву про стягнення заборгованості до суду лише 26.04.2016 року (реєстр відправки № 8820390 від 26.04.2016 року, а.с. 40), тобто з пропущенням трьохрічного строку позовної давності, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 493,81 грн. не підлягають до задоволення. Враховуючи вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом підлягають до часткового задоволення в межах строку позовної давності, який слід обраховувати в межах трьох років, які передують зверненню позивача до суду (26.04.2016 року). Отже, виходячи з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, з відповідача слід стягнути на користь позивача відсотки за користування кредитом в сумі 8101,10 грн. Що стосується пропуску банком позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафу, то слід зазначити таке. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно п. 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів передбачених договором більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій. Судом встановлено, що кінцевим строком повернення кредиту є 30 квітня 2015 року (кінцевий строк дії картки), проте відповідачем до цієї дати кредит не повернуто, внаслідок чого після збігу 30 днів (тобто після 30 травня 2015 року) банк отримав право на стягнення штрафу. А отже, враховуючи те, що 30.05.2015 року у банку виникло право на стягнення штрафу, то саме з цієї дати слід відраховувати строк позовної давності в один рік щодо вимог про стягнення штрафу. Оскільки позивач направив до суду позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором 26.04.2016 року, то позовні вимоги про стягнення 500,0 грн. штрафу (фіксована частина) та 592,17 грн. штрафу (процентна складова), подані у межах строку позовної давності та підлягають задоволенню. Враховуючи вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені підлягають до часткового задоволення, зокрема стягненню підлягає пеня в межах строку позовної давності, який слід обраховувати в межах одного року, який передує зверненням позивача до суду (26.04.2016 року). Отже, виходячи з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, з відповідача слід стягнути на користь позивача пеню в сумі 1100,0 грн. Аналогічна позиція щодо застосування строків позовної давності до кредитних спорів повязаних з платіжними картками викладена у Постанові Верховного суду України від 30.09.2015 року по справі № 6-154цс15. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вищевказаних норм, пункт 1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг, в якому зазначено, що строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів та витрат банку встановлено 50 років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; судом не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника [PERSON] домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Аналогічна позиція щодо порядку та підстав збільшення строку позовної давності викладена в Постанові Верховного суду України від 11.03.2015 року по справі №6-16цс15. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,0 грн. (платіжне доручення № PROM1B8PYB від 21.04.2016 року, а.с. 1). На підставі викладеного, відповідно 207, 253, 256, 257, 258, 259, 261, 267, 526, 549, 610, 611, 612, 625, 631, 634, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 61, 88, 174, 208-209, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial