Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], звернувся 10.06.2016 року до суду з позовом до ТОВ «[PERSON] Трейд», стверджуючи, що він через мережу Інтернет на сайті «АвтоРіа» знайшов рекламу ТОВ «[PERSON] Трейд» про пропозицію передачі у лізинг автомобіля марки Toyota Corolla Active. Зателефонувавши за номером телефону, що був зазначений на сайті, він розмовляв із представником лізингової компанії, яка запропонувала йому приїхати у м. Одесу для укладення договору фінансового лізингу. 09.02.2016 року він прибув в офіс лізингової компанії у м. Одеса по вул. Базарна, буд. 70. Представник ТОВ «[PERSON] Трейд» [PERSON] надала йому для підпису договір фінансового лізингу № 00042 від 09.02.2016, запевнивши, що бажаний автомобіль є в наявності і знаходиться в автосалоні в Києві. При обговоренні умов придбання автомобіля було узгоджено, що йому необхідно сплатити авансовий платіж 9% від повної вартості, далі автомобіль протягом до 4 днів буде доставлено з Києва в один з автосалонів м. Одеси. Тоді він має сплатити решту вартості і автомобіль буде передано йому у власність. В той же день у м. Одеса по вул. Базарна у відділенні банку ПАТ «КБ ГЛОБУС» ним було оплачено авансовий платіж (9% від вартості предмета лізингу) в сумі 36720,00 грн., що підтверджується копією платіжної квитанції. При цьому, в момент платежу йому передзвонила представник компанії і повідомила, що по причині того, що договір був підписаний чорними чорнилами, потрібно підписати новий договір і назвала його номер № 00044. Тоді ж (09 лютого 2016 року) між ним та ТОВ «[PERSON] Трейд» було укладено договір фінансового лізингу № 00044 від 09.02.2016 року. Договір зі сторони відповідача було підписано представником ТОВ «[PERSON] Трейд» [PERSON], яка діяла на підставі Довіреності від 04.01.2016 року. Вищевказана особа фактично завадила йому уважно перечитати новий договір перед підписанням, постійно переконуючи його, що в даному договорі ті ж самі умови, що і в попередньому. Екземпляр попереднього договору йому не надали, сказавши, що його вже знищили. 11.02.2016 йому зателефонували з ТОВ «[PERSON] Трейд» і повідомили, що треба додатково провести авансову оплату в розмірі 200000,00 грн. та чекати доставку автомобіля протягом місяця або більше. На такі умови договору він не був згоден, тому написав заяву про розірвання договору та повернення вже заплачених коштів. Згідно п. 1.2 договору предметом лізингу є автомобіль марки Toyota Corolla 1.6 AT Active. Відповідно до п.1.1 договору відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, визначених договором. Також відповідно до договору він, як лізингоодержувач, зобов'язувався сплатити на рахунок відповідача (лізингодавця) платіж за оформлення договору (9 % від вартості предмета лізингу) та авансовий платіж (50 % від вартості предмета лізингу). При цьому згідно з п. 9.6 договору кошти, сплачені лізингоотримувачем до моменту купівлі предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується в квитанції, зараховуються у наступному порядку: платіж за оформлення договору, авансовий платіж. Тобто сума, яку він оплатив (36720,00 грн.), є не частиною сплати вартості автомобіля, а платою за організацію та оформлення договору фінансового лізингу. Згідно з п. 12.1 договору платіж за оформлення договору у випадку розірвання договору за бажанням лізингоодержувача поверненню не підлягає. Також, в п. 18 договору зазначено місцезнаходження лізингодавця: 01004, м. Київ, вул. Рогнідинська, будинок 1/13 в. Згідно зі статтею 9 Закону України № 755-IV від 01.01.16 "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо юридичної особи мають міститися відомості, зокрема, про місцезнаходження юридичної особи. А в Єдиному державному реєстрі вказане місцезнаходження юридичної особи: 02068, м. Київ, вул. Драгоманова, будинок 17, офіс 61. Тобто ТОВ «[PERSON] Трейд» вказав неправдиві дані про себе. Тим самим представник лізингової компанії ввела його в оману тим, що обумовила з ним менший розмір авансового платежу, менший строк доставки автомобіля, заміною договору без поважних причин, приховування умови щодо додаткового платежу за оформлення договору, справжнього призначення першого внеску за автомобіль та дійсного місцезнаходження органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені. Крім того, дії відповідача призвели до його моральних страждань та переживань. Позивач у судовому засіданні просив суд визнати недійсним з моменту вчинення Договір фінансового лізингу №00044 від 09.02.2016 року, укладений між ТОВ «[PERSON] Трейд» та ним, [PERSON], стягнути з відповідача на його користь 36720,00 грн., як повернення оплачених коштів по нікчемному договору, та моральну шкоду у розмірі - 7000,00 грн. Представник відповідача у судове засідання повторно не зявився. Виклик до суду який направлявся за адресою місцезнаходження відповідача зазначеною у договорі фінансового лізингу (м.Киїів, вул.Роднідинська,1/13) повернувся із зазначенням «за закінченням строку зберігання.» з поміткою «вибув». Тому повторний виклик відповідача поводився у відповідності до положення ч.5 ст.74 ЦПК України за адресою місцезнаходження відповідача зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб\~ підприємців (м.Киїів, вул.Драгоманова,17 оф.61. Цей виклик повернулись із зазначенням «Адресат не значиться». Іншими належними даними про місцезнаходження відповідача суд не володіє. Згідно абзацу 2 ч. 5 ст.74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам\~ підприємцям\~ за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб\~ підприємців, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Тому суд вважає відповідача належно сповіщеним. У звязку з відсутністю у судовому засіданні представника відповідача та за згоди позивача, з урахуванням закінчення передбачених ст.157 ЦПК України строків розгляду цієї справи, справу розглянуто у порядку заочного провадження за наявними у справі письмовими доказами. Дослідивши докази по справі, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 09 лютого 2016 року між [PERSON] і ТОВ «[PERSON] Трейд» укладено договір фінансового лізингу №00044, відповідно до умов якого товариство бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб Toyota Corolla 1.6 AT Active у власність та передати його в користування [PERSON] на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 408000,00 грн. Відповідно до п.9.1 Договору, авансовий платіж складає 50% вартості предмета лізингу. Відповідно до п.10.2 Договору, щомісячний платіж складає 5404,75 грн. Згідно з умовами договору, платіж за оформлення договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за Оформлення договору становить 9% від вартості предмета лізингу, що становить 36720,00 грн. На виконання договору 09 лютого 2016 року [PERSON] сплатив ТОВ «[PERSON] Трейд» кошти в розмірі 36720,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією від 09.02.2016 року (а.с.15). Відповідно до пункту 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом трьох місяців з моменту повідомлення лізингоодержувача про такі обставини. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.5 ст. 12 цього договору, що стосуються обсягу повернення коштів. При цьому згідно з пунктом 12.5 ст.12 договору, лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачений авансовий платіж або частину авансового платежу з відрахуванням 20%, які лізингодавець утримує у якості штрафу за невиконання умов договору, Платіж за оформлення договору поверненню не підлягає. Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Таким чином, судом встановлено, що згідно з укладеним між сторонами договору фінансового лізингу лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 3.3.1 договору). Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 408000, 00 грн. без урахування ПДВ (пункт 8.1). Проаналізувавши зміст договору, суд встановив, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого платежу за оформлення договору (пункти 3.2.7, 12.5 договору). Відповідно до частини другої ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень ст.692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно з вимогами статей 638, 655, 691 ЦК України. Відповідно до п. 10.3 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток №2 до цього договору з установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіка сплати лізингових платежів згідно з додатком 2 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Відповідно до п. 1.3 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобов'язаннями відповідає продавець. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (ст. 808 ЦК України). Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.3 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України. Крім того, ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті платіж за оформлення договору не належить до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (9 % вартості предмета іпотеки) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 % від суми дострокового погашення (п. 10.9). За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16). Таким чином, умови договору фінансового лізингу від 09 лютого 2016 року порушують вимоги ст. ст. 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 6, 9, 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», оскільки є несправедливими, містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг. Отже, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. При таких обставинах, позовні вимоги у частині визнання спірного договору недійсним та повернення сплачених коштів підлягають задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Стаття 711 ЦК України та п.5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають право споживача на відшкодування моральної лише у випадках, коли така заподіяна небезпечною для життя і здоровя людей продукцією. Судом не встановлено підстав для стягнення з відповідача коштів у якості відшкодування моральної шкоди, а тому позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно ст.88 ч.1 ЦПК України на Відповідача слід покласти понесені Позивачем судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial