Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що у зв`язку із порушенням відносно нього кримінальної справи, постановою слідчого було накладено арешт на усе належне йому нерухоме майно. Посилаючись на ту обставину, що судом скасовано постанову про порушення відносно нього вказаної кримінальної справи, позивач просить зняти (скасувати) арешт з усього належного йому нерухомого майна. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Оскільки відповідач, який отримав копію ухвали про відкриття провадження, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.02.2021 року вбачається, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1453 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3221482201:01:026:0016, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10 - 12). Також, за актуальною інформацією про державну реєстрацію обтяжень, що відображено у наведеній вище інформаційній довідці, на все нерухоме майно позивача накладено арешт постановою від 10 березня 2009 року старшого слідчого в ОВС СВ ПМ ДПА у м. Києві Осипчука С.В. (а.с. 10 - 12). Зокрема, із доданих до позову письмових доказів вбачається, що постановою від 17 жовтня 2008 року старшого слідчого в ОВС СВ ПМ ДПА у м. Києві Осипчука С.В. було порушено кримінальну справу проти Генерального директора Державного науково-виробничого підприємства «Електронмаш» [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ст.ст. 15, 191 ч. 5 КК України (а.с. 14 - 18). Проте, за наданими позивачем в обґрунтування своїх вимог письмовими доказами судом встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2009 року скасовано постанову старшого слідчого в ОВС СВ ПМ ДПА у м. Києві Осипчука С.В. від 17 жовтня 2008 року про порушення кримінальної справи проти Генерального директора Державного науково-виробничого підприємства «Електронмаш» [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 15, ч. 5 ст. 191 КК України та відмовлено в порушенні кримінальної справи (а.с. 23 - 28). Тобто, позивач не має жодного процесуального статусу в зазначеній кримінальній справі. Зокрема, вирішуючи спір по суті, суд керується наступними правовими позиціями, що викладені в Постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 372/2904/17-ц. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано також і Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року № 6-26цс13. Отже, за постановою слідчого перебуває під арештом усе нерухоме майно позивача, який не має жодного процесуального статусу в зазначеній кримінальній справі. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, арешт на все нерухоме майно позивача, накладений постановою від 10 березня 2009 року старшого слідчого в ОВС СВ ПМ ДПА у м. Києві Осипчука С.В., безумовно порушує права та інтереси позивача щодо належного здійснення ним прав власника. Як наслідок, такі права позивача як власника нерухомого майна, що без належної правової підстави перебуває під арештом, необхідно захистити шляхом скасування вказаного арешту. При цьому, слід врахувати, що позивачем не повідомлено суду про обсяг, вид і місцезнаходження усього нерухомого майна, що належить йому на праві приватної власності. У зв`язку із цим, суд вирішує питання щодо скасування арешту лише тієї частини нерухомого майна про яку позивач повідомив суду та яка знаходиться у Васильківському районі Київської області. Таким чином, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в повному обсязі та зняття арешту з усього нерухомого майна позивача, оскільки суду невідомий вид і місцезнаходження усього нерухомого майна позивача. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню лише в частині належного позивачу нерухомого майна про яке він повідомив суд і яке знаходиться в межах територіальної підсудності Васильківського міськрайонного суду Київської області. На підставі викладеного,

Outcome: partial