Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення рішення, збитків, зазначивши в позовній заяві, що 03.02.2020 р. її було звільнено з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, але розрахунок у день звільнення не провели. Вважає свої права порушеними, та відповідно до уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 3308,67 грн. заборгованості по заробітній платі, за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежівта середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення рішення. Також просила стягнути збитки, посилаючись на те, що за час її роботи на підприємстві у відповідності до вимог законодавства при виплаті їй заробітної плати нараховувався та сплачувався єдиний соціальний внесок, але через наявність заборгованості з ЄСВ у підприємства за минулі роки ці кошти спрямовувалися на погашення попередньої заборгованості, у зв`язку з чим за даними пенсійного фонду наразі у неї відсутній страховий стаж. Після звільнення з підприємства вона звернулася до центру зайнятості та їй було надано статус безробітної, призначено державну допомогу по безробіттю, але в розмірі нижчому, ніж вона мала право отримувати через відсутність у неї страхового стажу за час роботи на підприємстві відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, в якому вказав, що в період з 01.07.2019 року по 03.02.2020 року [PERSON] працювала на підприємстві на посаді головного бухгалтера бухгалтерії підрозділів підпорядкування генерального директора АТ «ЗАлК». Нарахування і виплата заробітної плати безпосередньо залежала від виконання посадових обов`язків головним бухгалтером [PERSON] , основним завданням якої було забезпечення правильного нарахування платежів до державного бюджету та внесків до фондів соціального страхування; дотримання Кодексу законів про працю. Вважає, що [PERSON] підприємством не завдано ніякої шкоди через несплату роботодавцем ЄСВ і яку вона просить стягнути на майбутнє. Сам по собі факт несвоєчасної сплати ЄСВ роботодавцем згідно чинного податкового законодавства України породжує лише додаткові фінансові зобов`язання (штрафи, пені) підприємства-роботодавця перед державою, але аж ніяк не перед працівником. Крім того, постановою від 09.08.2017 року за ВП № 54474830 в рамках зведеного виконавчого провадження ВП № 54389933 головним державним виконавцем Вознесенівського відділу ДВС ГТУЮ Харченко О.Г. було накладено арешт на кошти, що містяться на всіх банківських рахунках ПАТ «ЗАлК». Арешт на рахунках відповідача також унеможливлює виконання ним своїх обов`язків зі сплати податків та зборів. На сьогоднішній день арешт не знятий, а зведене виконавче провадження було передано до виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (м.Київ). Вважає, що вини підприємства у невиплаті заробітної плати немає, у зв`язку із чим, просить суд у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку в сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (груп і однотипних доказів), який міститься у справі, мотиву є відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 27.06.2019 р. згідно наказу АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» № 02-76/к позивача з 01.07.2019 р. прийнято на посаду головного бухгалтера бухгалтерії підрозділів підпорядкування генерального директора на АТ «ЗАлК». 03.02.2020 р. позивача звільнено з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні, підприємство має виплатити працівнику всі належні йому суми, а про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При звільненні і до теперішнього часу відповідач належного розрахунку з позивачем не провів. Заборгованість відповідача із заробітної плати за січень 2020 року складає 2298,57грн., заборгованість за лютий 2020року складає 1010,10грн.за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що підтверджується розрахунковим листком. Розмір наявної заборгованості відповідачем не оспорюється. Відповідно до ч. 3 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. З огляду на те, що відповідач не провів з позивачем розрахунок при звільненні, стягненню на користь останнього підлягає середній заробіток за кожен день затримки розрахунку по день постановлення рішення у справі, виходячи з середньоденного доходу позивача, який складав 1025,71 грн., та становить за період з 04.02.2020 року по 02 лютого 2021 року 256 427,50 грн. (за вирахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі 206 424,14 грн. (256 427,50 грн. - 18% податок з доходів фізичних осіб - 1,5% військового збору)). При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з того, що з часу звільнення позивача пройшов майже рік, проте, відповідач такий розрахунок не здійснив, навіть частково. При цьому матеріали справи не містять доказів неможливості проведення відповідачем розрахунку з позивачем при її звільненні. Натомість, поданими відповідачем доказами підтверджується, що після звільнення позивача відповідач здійснював розрахунки зі своїми контрагентами, зокрема, здійснював попередню оплату за ТМЦ в розмірі понад один мільйон гривень, закуповував корм для собак, сплачував за електроенергію, здійснював виплату заробітної прати працівникам, тощо. Судом також враховується, що позивач звернулася до суду з позовом на початку березня 2020 року, тобто через місяць після звільнення, що свідчить про відсутність з її боку затримки у вирішенні питання про стягнення заборгованості. Суд також враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Під час розгляду справи відповідачем не надано суду переконливих доказів неможливості провести повний розрахунок з позивачем по сумах, належних їй при звільненні. За таких обставин суд доходить висновку про протиправність бездіяльності відповідача у проведенні повного розрахунку з позивачем при її звільненні. Щодо позовних вимог про стягнення збитків в розмірі 170460,00 грн., суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1). Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2). Під збитками розуміються фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Судом встановлено, що за період роботи позивача на АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» підприємство нараховувало на заробітну плату позивача суму єдиного внеску та сплачувало її. Проте, через наявність заборгованості у підприємства по даному виду платежу перед бюджетом, сплачені кошти спрямовувалися пенсійним фондом на погашення заборгованості минулих періодів. Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внескує роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту). Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» для платників, зазначених у п. 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці". Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача (ч. 4 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»). Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати (ч. 5 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»). Згідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»). Згідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Згідно до ч. 5 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування. Згідно до ч. 7 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку. Згідно до п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця. При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань. Згідно до ч. 10 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» днем сплати єдиного внеску вважається: 1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки податкового органу - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок податкового органу; 2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі. Згідно до ч. 11 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Під час розгляду справи судом не встановлено протиправної поведінки відповідача щодо перерахування сум ЄСВ до бюджету, нарахованих на заробітну плату позивача. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність всіх обов`язкових елементів для притягнення відповідача до цивільної відповідальності у вигляді стягнення збитків. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2020 року відстрочено [PERSON] сплату судового збору в сумі 1704,00 грн. за вимогу про стягнення збитків в розмірі 170 460,00 грн. до ухвалення рішення по даній справі. Статтею 136 ЦПК України вказано, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Оскільки на момент постановлення рішення суду судовий збір позивачем за вимогу про стягнення збитків в розмірі 170 460,00 грн. не сплачений, то, відповідно він підлягає стягненню з відповідача в сумі 1704,00 грн. Згідно ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за категорією спорів про стягнення заробітної плати, то з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 2102,00 грн. судового збору в дохід держави.

Outcome: partial