Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач, через свого представника, звернувся до суду з вказаним позовом та уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати 1/2 частину буд.[ADDRESS], набутого [PERSON] згідно договору дарування від 06 квітня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі №521, об'єктом права спільної сімейної власності [PERSON] та [PERSON] Поділити між сторонами спільне сумісне майно подружжя на рівні частини, визнавши за [PERSON] право власності на 1/4 частину буд. [ADDRESS]; визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання, конструктивних елементів прибудови літера «а-6» площею 10.9 м кв, гаража літера «Б» площею 20,6 м кв, надбудови літера « 1-2» площею 88.8 м кв, до квартири 1/2 частини буд. [ADDRESS]; визнавши за [PERSON] право власності на 1/4 частину буд. [ADDRESS]; визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання, конструктивних елементів прибудови літера «а-6» площею 10,9 м кв, гаража літера «Б» площею 20.6 м кв, надбудови літ. « 1-2», площею 88,8 м. кв, до квартири 1/2 частин буд. [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що 30 листопада 2002 року між сторонами був укладений шлюб, який був розірваний 03.08.2010. Під час шлюбу [PERSON] набула право власності згідно договору дарування на квартиру [ADDRESS], площею 80 м.кв, який істотно збільшився у своїй вартості внаслідок трудових та грошових затрат [PERSON], а саме протягом 2007 року добудовано другий поверх з трьох жилих кімнат, коридора, санвузла, загальною площею орієнтовно 80 м. кв., побудовано також сходи, паркан з цегли та металопрофіля, новий дах. Для будівництва прибудови позивач витратив кошти на купівлю будівельних матеріалів та робіт, крім того особисто здійснив значну частину будівельних та оздоблювальних робіт. Вирішити питання поділу квартири в позасудовий спосіб не виявилось можливим, тому позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву згідно якої підтримав позовні вимоги та прохав розглянути справу без його участі. Представник відповідача також не з'явилася в судове засідання, надала до суду заяву згідно якої просила розглянути справу без її участі з урахуванням письмових заперечень, які містяться в матеріалах справи (а.с.55-57) проти позову заперечувала в повному обсязі. Третя особа, в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 30.11.2002 між сторонами був зареєстрований шлюб, 03.08.2010 вказаний шлюб розірвано, що підтверджується копією паспорта позивача та свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.5зв.,7). Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Спільне майно подружжя виникає з моменту, коли в одного з них виникло право на це майно, за певної умови, а саме, що воно виникло у період шлюбу в результаті праці одного чи обох з подружжя, якщо дружина і чоловік проживали однією сім'єю. Тобто, тільки в результаті праці дружини або чоловіка, які ведуть спільне господарство. Стаття 57 СК України, встановлює виключний перелік підстав набуття майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України"Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно договору дарування частини житлового будинку від 06.04.2004 [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з відповідними надвірними господарськими будівлями та спорудам, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] і розташований на земельній ділянці, у власність обдарованої безоплатно (а.с.35,36). Тобто вказана 1/2 частина житлового будинку належить особисто позивачу та є її особистою власністю і не можуть бути віднесена до спільної власності подружжя, тому і не підлягає поділу. Копія технічного паспорту свідчить про те, що домоволодіння має самовільне будівництво, а саме прибудову «а6», гараж «Б», надбудова «А2», які не введене в експлуатацію відповідно до чинного законодавства (а.с.86-90) та на 1/2 частину яких, як на матеріали, обладнання, конструктивні елементи. Як визначено ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Зважаючи на тлумачення Конституційним судом України положень ч.1 ст.61 СК України, правовий режим власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України, це що стосується поділу спільного майна подружжя. Слід зазначити, що в даному випадку повинна бути наявною спільна праця дружини та чоловіка для виникнення права спільної сумісної власності та спільного майна подружжя, при цьому необхідно співставити п.2, 3 ст.57 СК України. У зазначених випадках майно, набуте подружжям за час шлюбу, як вже зазначалося, належить не дружині й чоловіку на праві спільної сумісної власності, а кожному з них на праві роздільної приватної власності. Це пояснюється тим, що у цих випадках майно набувається не в результаті спільної праці подружжя. До роздільного належить майно, набуте кожним із подружжя за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п.2 ч.1 ст.57 СК). Хоча подружжя має спільні майнові інтереси і разом укладає різноманітні правочини, кожен із них може виступати також самостійним учасником цивільних правовідносин. В наслідок цього жінка та чоловік за час шлюбу можуть отримати у власність майно на підставі успадкування. В цьому випадку майно є роздільним і належить кожному з подружжя окремо. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо природи коштів, які були витрачені на самочинне будівництво. Оскільки позивач має відповідні чеки та квитанції про сплату за будівельні матеріали, а відповідач не надав обґрунтованих спростувань того, що все було придбано за її особисті кошти, які були подаровані або успадковані особисто нею. Так вбачається, що матеріали, обладнання, конструктивні елементи прибудови літера «а-6» площею 10,9 м кв, гаража літера «Б» площею 20.6 м кв, надбудови літ. « 1-2», площею 88,8 м кв, до квартири 1/2 частин буд. [ADDRESS], (що відноситься до самочинного будівництва, оскільки не введено в експлуатацію і т.д.) є майном набутим подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини, самостійного заробітку. Враховуючи те, що жодного документального підтвердження на обґрунтування своїх вимог на підтвердження позиції щодо придбання матеріалів для самочинного будівництва сторонами не надано, однак вказані будівельні матеріали були придбані під час шлюбу, що надає останнім статусу спільного майна подружжя. При цьому, необхідно зазначити, що беззаперечною та обов'язковою є наявність доказової бази щодо визначення правого режиму права власності у сім'ї, яку позивач та відповідач не надали в частині набуття права особистої власності на матеріали, обладнання, конструктивні елементи прибудови літера «а-6» площею 10,9 м кв, гаража літера «Б» площею 20.6 м кв, надбудови літ. « 1-2», площею 88,8 м кв, до квартири 1/2 частин буд. [ADDRESS]. Крім того, зважаючи на доводи викладені в запереченнях відповідача, останнім не надано жодного документального підтвердження та/або належного, допустимого, обґрунтованого доказу, що сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, не вели спільного господарства. Згідно ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, а відповідач - заперечення проти позову і які підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Право особистої власності подружжя є різновидом права приватної власності фізичних осіб. Якщо ж предмет становить роздільне майно подружжя, то відносини сторін регулюються нормами цивільного права. Наявність права особистої власності також підлягає доведенню, а саме, що майно було придбано в шлюбі, але за особисті кошти одного з подружжя. Також може бути доведено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить не дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а кожному з них на праві роздільної приватної власності в порядку ст.57 СК України. Виходячи з правового регулювання у сфері правового режиму спільного сумісного майна подружжя, з'ясовуючи підстави набуття спільної сумісної власності подружжя, аналізуючи природу об'єктів виникнення права спільної чи роздільної власності, визначаючи, в контексті поділу спільного майна подружжя, права на спільну і особисту власність подружжя, доказову базу щодо наявності права спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку, що сторонами не доведено, обставини щодо придбання будівельних матеріалів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а тому суд вважає, що позивачем за зустрічною позовною заявою не доведено обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги в частині розміру суми коштів, що є об'єктом поділу спільного майна подружжя. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного-процесуального кодексу України. На основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог. Судові витрати по справі суд вирішує в порядку ст.88 ЦПК України. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: partial