Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач - 1) та [PERSON] (далі відповідач - 2) де є третя особа, посилаючись на те, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2010 по справі за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] було винесено рішення, відповідно до якого було звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, що знаходиться у [ADDRESS] В подальшому, 21.05.2015 державним реєстратором було прийнято рішення про припинення обтяження предмету іпотеки в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна та припинення запису про іпотеку в Державному реєстрі іпотек на підставі ухвали Апеляційного суду Житомирської області. Після вилучення даних записів, 31.07.2018 право власності на предмет іпотеки було зареєстровано за [PERSON] . В зв`язку з тим, що оспорювані договори дарування укладені буз згоди іпотеко- держателя, тобто позивача, останній звернувся до суду з даним позовом про визнання договорів дарування недійсними, тому що, позивач позбавлений права звернути стягнення на дане нерухоме майно та задовольнити свої вимоги, як кредитора. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та виходячи із доводів, якими обгрунтовується позовна заява просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] ., позовні вимоги не визнала, проти позову заперечували, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що на час укладення договорів дарування, Каюн Ю.П. був повноправним власником майна, а будь-які заборони та обтяження на дане майно були відсутні, в зв`язку з чим приватним нотаріусом дані договори були посвідчені у встановленому законом порядку та на підставі належних правовстановлюючих документів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи судом повідомлявся, клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. Третя особа у судове засідання не з`явилася, надала заяву, про розгляд спраив в її відсутність. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. 23.07.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №223367283, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 515000,00 дол. США /Т. 1 а.с.8-16/. В рахунок забезпечення належного виконання умов кредитного договору 23.07.2008 між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого стало нерухоме майно, а саме: земельна ділянка № [NUMBER] , яка розташована у [ADDRESS] /Т. 1 а.с. 17-22/. 17.12.2010 Дарницьким районним судом м. Києва по справі №2-1540/10 за позовом ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , винесено рішення, відповідно до якого, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №223367283 звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: земельна ділянка № [NUMBER] , яка розташована у [ADDRESS] / Т. 1 а.с. 31-34/. Рішення набрало законної сили. 31.07.2017 між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Авістар» було укладено договір про відступлення права вимоги, в тому числі і за кредитним договором №223367283, в зв`язку з чим позивач набув право грошової вимоги до [PERSON] /Т. 1 а.с. 28-30, 36-38/. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно витягу інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ПНКМНО Борозинець Ю.Г . 21.05.2015 було прийнято рішення про припинення обтяження предмету іпотеки /Т. 1 а.с. 56-78/. 23.07.2008 між [PERSON] та ТОВ «Сіріус Плюс» було укладено договір купівлі - продажу жилого будинку [ADDRESS] /Т. 1 а.с. 141-142/. 31.07.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] /Т . 1 а.с. 139-140, 157-158/. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 5.5 договору іпотеки, іпотекодавець виключно на підставі письмової згоди іпотекодержателя має право у будь-який спосіб відчужувати (продавати, міняти, тощо) предмет іпотеки /Т. 1 а.с. 19/. Разом з тим, згода на відчуження предмету іпотеки позивачем відповідачу не надавалась і відповідачами дана обставина не спростована. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЗУ "Про іпотеку", правочин, щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачу в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статті 717 цього Кодексу, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки договори дарування укладені без згоди позивача, як іпотекодержателя, відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства є недійсними, та порушують його права, на реалізацію та задоволення вимог, як кредитора передбачених договором іпотеки. Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні вимог про відновлення в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності [PERSON] , слід відмовити, оскільки такий спосіб захисту не передбачено ст. 5 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial