Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати у зв'язку з затримкою термінів її виплати, вихідної допомоги у зв'язку з невиконанням власника колективного договору та компенсації моральної шкоди, і в обґрунтування позовних вимог вказав про те, що з 09.10.1991 року він працював у відповідача. 17.01.2017р. був звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником умов колективного договору. При звільнені з ним не був проведений повний розрахунок, не виплачена заробітна плата з вересня 2016р, також не виплачена вихідна допомога у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат. У зв'язку з тим, що позивачу при розрахунку не була виплачена заробітна плата, він змушений звернутися до суду і просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату з вересня 2016 року, стягнути вихідну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку та моральну шкоду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав частково, посилаючись на часткову виплату заборгованості по заробітній платі в сумі 22449,44 грн. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав до суду документи та заяву про розгляд справи без його участі. Вислухавши думку сторін, дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку. З трудової книжки [PERSON] вбачається, що 19.10.1991 року його було прийнято на роботу до ПАТ «СМНВО» лаборанта згідно наказу № 211-ІІ від 07.10.1991 року. Згідно наказу по підприємству № 338/ок від 17.01.2017 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником умов колективного договору, ч.3 ст.38 КЗпП. З довідки ПАТ «СМНВО» вбачається, що станом на березень 2017 року заборгованість підприємства перед [PERSON] становить 22449,44 грн. Заборгованість по заробітній платі в сумі 22449,44 грн. була виплачена 17.03.2017 року в касі ПАТ «СМНВО» по касовому ордеру №1705. Стаття 43 Конституції України у відповідності зі ст. 23 Загальної декларації прав людини проголосила право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникові щомісячно у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Згідно ст. 47 КЗпП України власник чи уповноважений їм орган зобов'язаний у день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку і зробити з ним розрахунок у терміни, встановлені в ст. 116 даного кодексу, тобто при звільнені працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Цю саму вимогу містить і ст. 12 Конвенції № 95 Міжнародної Організації Праці про охорону заробітної плати, згідно з якою при припиненні дії трудового договору з працівником проводиться остаточний розрахунок із виплатою усієї належної йому заробітної плати. Оскільки на момент розгляду справи в суді, заборгованість відповідача перед позивачем за нараховану, але невиплачену заробітну плату з вересня 2016 року, вихідну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у розмірі 22449,44 грн. виплачена, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначених у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999р. № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, якщо при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільнені, судом буде встановлено, що в день звільнення працівнику не виплачена заробітна плата, то на підставі ст. 117 КЗпП України суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення. Відповідно до довідки ПАТ «СМНВО» середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні 2 календарні місяця роботи , перед звільненням , складає 191,81 грн. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 4795,25 грн. (з розрахунку 25 дні*191,81 грн./день = 4795,25 грн.) За приписами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 ( v0004700-95 ) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки ПАТ «СМНВО» завдало моральної шкоди позивачу, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди спричиненої моральними та фізичними стражданнями, ігнорування його прав, та з відповідача необхідно стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 300 грн. Таким чином, на основі з'ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовна заява [PERSON] до ПАТ «СМНВО» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини зарплати у зв'язку з затримкою термінів її виплати, вихідної допомоги у зв'язку з невиконанням власника колективного договору та компенсації моральної шкоди є такою, що підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial