Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та просив визнати [PERSON] та їх неповнолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS], оскільки відповідачка з донькою не мешкають за вказаною адресою вже понад один рік, особистих речей в квартирі не має, за комунальні послуги не сплачують. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, була повідомлена належним чином про час та місце слухання справи, заперечень не надала. Представник третьої особи служби у справах дітей виконкому Довгинцівської районної у місті ради в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про слухання справи, не сповістив суд про причини своєї відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з такого. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як встановлено судом, позивач [PERSON] на підставі договору дарування квартири (серії ВВТ № 168192) від 14.12.2004 р. є власником квартири за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією зазначеного договору та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 6,7). У вказаній квартирі згідно довідки від 10.04.2017 р. зареєстровані відповідач [PERSON] та їх з позивачем неповнолітня донька [PERSON], [INFO] (а.с.10 ), але не проживають за даною адресою з 01 березня 2015 року, що підтверджується актом про не проживання ОСББ «Соборності 89» (а.с. 11). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартири без поважних причин понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, а саме з березня 2015 року згідно даних акту, суд вважає можливим визнати [PERSON] такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. Однак вимога щодо визнання втратившою право користування житловим приміщенням неповнолітньою [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно частини 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно підпункту 6 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Згідно п. 26 Порядку, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). В Україні визнаються частиною національного законодавства норми міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Це насамперед договори, ратифіковані Верховною Радою України. Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином зняття з реєстрації неповнолітньої дитини буде порушувати права та законні інтереси неповнолітньої дитини [PERSON], оскільки згідно вищезазначеного дитина повинна бути зареєстрована за адресою проживання одних із батьків. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В зв'язку з тим, що вимога щодо стягнення з відповідачки судових витрат позивачем не заявлялася, судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial