Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 05.07.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір № DNG0G100006233, згідно з яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 32 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком до 05.07.2037року. 05.07.2007 року між позивачем та [PERSON], в забезпечення виконання обовязків по кредитному договору було укладено договір поруки, за яким він зобовязався забезпечити виконання зобовязання боржника за кредитним договором. [PERSON] зобовязалася своєчасно повертати кредит, нараховані відсотки у відповідності до умов кредитного договору. Дотепер [PERSON] свої обовязки виконує неналежним чином та станом на 02.02.2015року вона має заборгованість за кредитом в сумі 73 215,37 доларів США. Позивач неодноразово повідомляв відповідачів про факт виникнення заборгованості та її розмір. Однак на момент подачі позовної заяви заборгованість відповідачами не погашена. Позивач вважає, що невиконання умов договору є істотним порушенням, внаслідок чого солідарна заборгованість [PERSON] та [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» за кредитним договором станом на 02.02.2015року, становить 73 215,37 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом 32 456,15 доларів США, сума заборгованості по процентам за користування кредитом 16 950,88 доларів США, заборгованість з комісії 2 484,97 доларів США, пеня 17 822,18 доларів США, сума штрафу (фіксована частина) 15,49 доларів США, сума штрафу (процентна складова) 3 485,71 доларів США. Тому позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором від 05.07.2007 року в розмірі 73 215,37 доларів США та судовий збір в розмірі 3 654 грн. 00 коп. Представник позивача в судове засідання не зявився , надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до вказаної заяви, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. У зв'язку з повторною неявкою відповідачки [PERSON] в судове засідання та відсутності з її боку заперечень проти позову, судом ухвалено про проведення судового розгляду за її відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували. В обґрунтування своїх заперечень відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] пояснили суду, що згідно документів, які були надані позивачем до позовної заяви і якими обґрунтовані позовні вимоги вбачаються різні суми, які за твердженням позивача надавалися відповідачу [PERSON] в кредит. Так, згідно кредитного договору № DNG0G100006233 від 05.07.2007 року банк надав кредит у розмірі 32 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком до 05.07.2037року. Це твердження суперечить змісту кредитного договору, який наданий позивачем і який міститься в матеріалах справи. В пункті 7.1. вказаного кредитного договору № DNG0G100006233 від 05.07.2007 року зазначено про те, що « Банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 05 липня 2007 року по 05 липня 2037 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії ( далі «кредит»), у розмірі 43000 доларів США на наступні цілі: 32000 доларів США на придбання нерухомості , а також у розмірі 11000 тисяч доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбаченому п.п.2.1.3., 2.2.7 даного договору. Разом з тим, в матеріалах справи містяться ордер-розпорядження № ВТ 487070500005 на суму 8000 ( вісім тисяч) доларів США та № ВТ 487070500005 на суму 32000 ( тридцять дві тисячі) доларів США , які підтверджують фактичне отримання грошей відповідачем [PERSON] Позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості по кредитному договору № DNG0G100006233 від 05.07.2007 року. На виконання договору № DNG0G100006233 від 05.07.2007 року наданий тільки один ордер-розпорядження № ВТ 487070500005 на суму 32000 ( тридцять дві тисячі) доларів США , який підтверджує фактичне отримання грошей відповідачем [PERSON] за вказаним договором. Отже, сума кредиту, яка зазначена в договорі кредитування № DNG0G100006233 від 05.07.2007 року відрізняється від суми отриманого кредиту, яка зазначена в позовній заяві, а також не відповідає розрахунковим документам, які надані позивачем на обґрунтування позовних вимог. Ця обставина є суттєвою для правильного вирішення спору, оскільки показник суми тіла кредиту впливає на розрахунок відсотків за користування кредитом, а також на розміри пені, штрафів та інших сум, які обчислюються із суми заборгованості за кредитом. Крім того, в тексті договору поруки, який наданий позивачем, в п.16 «Особливі умови» 1 абз. зазначено наступне: предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором від 05.07.2007 року № DNG0G100006233 від 05.07.2007 року та № DNG0G3200006233 від 05.07.2007 року, згідно якого кредитор надав боржнику кредит в сумі 40000 доларів США, а боржник прийняв на себе зобовязання з: повернення кредиту наданого у вигляді не відновлювальної лінії в сумі 51000 доларів США у строк з 05 липня 2007 року по 05 липня 2037 року. Отже, як випливає із наданих суду документів - відповідач [PERSON], поручився за виконання зобовязань відповідачем [PERSON] ( боржником) на зовсім іншу суму, ніж та, яка була отримана фактично і відрізняється від сум, вказаних в договорі кредиту, і в бухгалтерських документах наданих позивачем. Як вбачається із розрахунку заборгованості, а також з виписки по рахунку №22337050210082 [PERSON] , які надав ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» на обґрунтування позовних вимог - заборгованість по сплаті кредиту виникла з 11.03.2011 року. Однак, позивач ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» звернувся з вимогою до відповідача [PERSON] і до поручителя [PERSON] про сплату заборгованості за кредитом лише 14.01.2015 року, а позовна заява до суду була подана позивачем лише в 2015 році та датована 09.02.2015. Так, вимога про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів [PERSON] і [PERSON] не підлягає задоволенню з тих підстав, що позивачем пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами до відповідача [PERSON], як до поручителя за договором. Заперечення відповідача [PERSON] в цій частині обґрунтовані пропуском строку на звернення до суду. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] просили суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ « ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 05.07.2007 року № DNG0G100006233 від 05.07.2007 року та № DNG0G3200006233 від 05.07.2007 року, про що ними подано відповідну заяву про застосування строку позовної давності від 06.02.2018 року. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобовязання маються виконуватися належним чином відповідно до умов договору та в встановлені строки. Як встановлено судом, що 05.07.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № DNG0G100006233, згідно з яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 32 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком до 05.07.2037року. 05.07.2007 року між позивачем та [PERSON], в забезпечення виконання обовязків по кредитному договору було укладено договір поруки, за яким він зобовязався забезпечити виконання зобовязання боржника за кредитним договором. Відповідач [PERSON] порушує строки повернення заборгованості за кредитом, порушує строки сплати нарахованих штрафних санкцій, в наслідок чого у відповідача [PERSON] перед позивачем виникла заборгованість станом на 02.02.2015року в розмірі 73 215,37 доларів США. Відповідальність за порушення строків повернення кредитних коштів передбачена п.5.4 кредитного договору у вигляді штрафу у розмірі 250грн та 5% від суми позову. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № DNG0G100006233 від 05.07.2007 року, штрафів, судових витрат з відповідача [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено істотне порушення умов договору з боку відповідача, внаслідок чого заборгованість [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» за кредитним договором станом на 02.02.2015року, становить 73 215,37 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом 32 456,15 доларів США, сума заборгованості по процентам за користування кредитом 16 950,88 доларів США, заборгованість з комісії 2 484,97 доларів США, пеня 17 822,18 доларів США, сума штрафу (фіксована частина) 15,49 доларів США, сума штрафу (процентна складова) 3 485,71 доларів США., тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за цим договором в розмірі 73 215,37 доларів США. Разом з тим, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення вказаної заборгованості з відповідача [PERSON] з огляду на наступне. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав суду повідомлення від ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» на адресу відповідача [PERSON] від 03.10.2008 року №20.1.3.2/6-22855/7146. У вказаному повідомленні позивач доводить до відома відповідача-боржника про зміну умов кредитування, збільшення відсоткової ставки за користування кредитом. Також, повідомляється, що відсоткова ставка/пеня у разі невиконання грошових зобовязань за кредитним договором змінюється відповідно до відсоткової до зміни відсоткової ставки по кредиту. Позивачем не надано доказів того, що поручитель [PERSON] був освічений про зміну умов кредитування, збільшення відсоткової ставки і, відповідно, щомісячних платежів, та надав свою згоду на зміну умов договору, та уклав договір поруки в новій редакції. Отже, суд приходить до висновку, що суттєві умови кредитного договору, а саме збільшення відсоткової ставки і відповідне збільшення відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань - відбулось в односторонньому порядку. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 лютого 2013 року в справі № 6-172цс12.: « Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком.». Отже, матеріалами справи підтверджується те, що позивач збільшив розмір відповідальності боржника, про що поручитель не був повідомлений і не надавав свою згоду на це, що є підставою для відмови в позові в частині стягнення суми боргу солідарно з поручителя. Згідно до правового висновку Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року, який був зроблений в постанові у справі № 6-53цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, - суд зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. З врахуванням обставин справи та правового висновку ВСУ щодо цієї категорії спорів суд дійшов до наступного висновку. Право вимоги позивача ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» до відповідача [PERSON] виникло в березні 2011 року. Позивачем не надано жодних доказів того, що до 12 вересня 2011 року їм була предявлена вимога до поручителя - відповідача [PERSON] про виконання зобовязань забезпечених порукою. Вимога про досудове врегулювання спору була надіслана на адресу відповідачів 15 січня 2015 року. Позов до суду був поданий в 2015 році, тобто за межами загальних строків позовної давності, оскільки строк позовної давності за вимогою позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до боржника [PERSON] сплинув 12 березня 2014 року (виходячи із розрахунків і відомостей наданих позивачем). Вказані обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача про солідарне стягнення з боржників суми боргу, оскільки дія договору поруки від 05.07.2007 року між ПАТ КБ « ПРИВАТБАНК» і [PERSON] була припинена 12 вересня 2011 року, на тій підставі, що кредитор не предявив позовну заяву до поручителя відповідача [PERSON] протягом шести місяців з моменту настання права вимоги по основному зобовязанню, тобто з 11 березня 2011 року, з моменту виникнення заборгованості по оплаті кредиту, оскільки договором кредиту передбачені щомісячні платежі. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За частинами першою, пятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Вказана правова позиція суду відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом України в постанові від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16 ( справа № 755/17150/14-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») . Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України у справі у справі за № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року. Виходячи з встановлених судом обставин справи - суд приходить до висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині позовних вимог. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача оплачений ним при подачі позову судовий збір у розмірі 3 654грн. 00 коп. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подана заява про скасування арешту майна боржника [PERSON], який був накладений на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року. У звязку з тим, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні частини позовних вимог, які стосуються солідарного стягнення з відповідача [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором, то суд приходить до висновку, що заява про скасування арешту майна боржника підлягає задоволенню.

Outcome: partial