Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію та спонукання до вчинення дій. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради №401 від 25.05.2007 у зв`язку із відселенням з аварійного будинку [ADDRESS] родині позивача була надана квартира за адресою: [ADDRESS] . 04 вересня 2019 року [PERSON] звернулась з заявою про оформлення передачі в приватну власність вказаної квартири. Листом Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 21 жовтня 2019 року за № 3/16-4478 позивачу було відмовлено у приватизації квартири, посилаючись на те, що нею не надано повний пакет документів. Позивач вважає, що така відмова є незаконною, порушує її права на приватизацію квартири, а тому просить суд визнати за нею право на приватизацію вказаної квартири; зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради здійснити дії щодо передачі позивачу у власність вказаної квартири. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради відмовив позивачу у розгляді заяви на приватизацію, оскільки не були надані всі необхідні для цього документи, а саме були відсутні відомості про реєстрацію та документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду [PERSON] у період з 08.09.94 по 26.10.2001, права позивача на приватизацію відповідачем не порушено, тому позов не підлягає задоволенню. Також у судовому засіданні від 22.09.2020 представник відповідача підтримав свою позицію щодо позову, викладену у відзиві. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] показали суду, що позивач з народження проживала з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , після 2000 року проживала за адресою: [ADDRESS] без реєстрації та після отримання квартири з 2007 року проживає за адресою: [ADDRESS] . Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради №401 від 25.05.2007 у зв`язку із відселенням з аварійного будинку [ADDRESS] родині позивача була надана квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 17). Територіальна громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради є власником об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,9 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.22). 04 вересня 2019 року [PERSON] звернулась з заявою про оформлення передачі в приватну власність вказаної квартири. Листом Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради 21 жовтня 2019 року за № 3/16-4478 позивачу було відмовлено у приватизації квартири, посилаючись на те, що позивачем не надано повний пакет документів (а.с.16). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 345 ЦК України) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» . Згідно із частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон), приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків). Частиною 10 ст. 8 Закону, органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Так, судом встановлено, що позивачем при зверненні до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про приватизацію та доданих до неї документів, з поміж усього було надано копію ордеру, як то передбачено Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396. Свідками в судовому засіданні підтверджено факт того, що [PERSON] з народження проживала з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , після 2000 року проживала за адресою: [ADDRESS] без реєстрації та після отримання квартири з 2007 року проживає за адресою: [ADDRESS] . Розглядаючи вимоги позивача в частині зобов`язання Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради здійснити дії щодо передачі позивачу у власність вказаної квартири суд приходить до висновку про безпідставність вказаних вимог, таких що не ґрунтуються на законі, а відтак в задоволенні вказаних вимог слід відмовити. У постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: "суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (пункти 85, 86)" Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відмова Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у приватизації квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,9 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м. є незаконною та такою, що порушує права позивача на набуття права власності на житло у встановленому законом порядку, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання безпідставною відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію та зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради оформити приватизацію квартири [ADDRESS] загальною площею 44,9 кв.м., житловою площею 27,3 кв.м. на ім`я [PERSON] . Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного, Конституції України, ст. 328 ЦК України, Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» та

Outcome: partial