Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування квартирою. \~ \~ \~ \~ В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS], згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 03.08.1995 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням за №4/989-95, зареєстрованого Комунальним підприємством «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради за реєстровим номером 35. Іншими співвласниками спірної квартири №45 у будинку №79 по прос. Слобожанському у м.Дніпрі є діти позивачки - відповідачі: донька [PERSON] та син [PERSON], у рівних частках по 1/3 частині, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.08.1995 року, виданого виконкомом міської Ради народжених депутатів згідно з розпорядженням за №4/989-95, зареєстрованого Комунальним підприємством «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації) Дніпропетровської міської ради за реєстровим номером 35. Відповідно до технічного паспорту, складеного Комунальним підприємством «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради вказана двокімнатна квартира загальною площею - 47,4 кв.м., житловою площею - 27,4 кв.м. складається з: 1-5 житлової кімнати площею 10,4 кв.м, 1-6 житлової кімнати площею 17,0 кв.м, коридору площею 4,7 кв.м, ванної кімнати площею 3,2 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., вбудованої шафи площею 0,3 кв.м, лоджії площею 4,2 кв.м. Відповідачка [PERSON] наприкінці 2017 року забрала у позивачки з її батьком ключі від вхідних дверей спірної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], та стала перешкоджати позивачці користуватися належною їй часткою квартири, у результаті чого позивачка була вимушена звернутись до Амур-Нижньодніпровського відділу поліції, про що складений відповідний висновок Амур-Нижньодніпровського відділу поліції Дніпровського відділу Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 23.01.2018 року. Через особисті неприязні стосунки між сторонами, що виникли з різних причин сімейних відносин, позивачка позбавлена можливості вільно користуватись належною їй власністю у вигляді 1/3 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Оскільки на даний час позивачка не може потрапити до спірної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], тому [PERSON] просила суд усунути їй перешкоди в користуванні належною їй на праві спільної часткової власності квартирою за адресою [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] передати їй ключі від вхідних дверей вказаної квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою. Також позивачка просила вселити її у вищевказану квартиру та визначити порядок користування квартирою за адресою №45 будинку №79 по пр.Слобожанському у м.Дніпрі, виділивши їй у користування житлову кімнату №5, площею 10,4 кв.м; а [PERSON] та [PERSON] виділити у користування житлову кімнату №6, площею 17,0 кв.м, у спільному користуванні співвласників залишити коридор площею 4,7 кв.м, санвузол площею 3,2 кв.м., кухню площею 7,6 кв.м., вбудований шаф площею 0,3 кв.м, лоджію площею 4,2 кв.м. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення та додатково зазначила, що відносини між співвласниками спірної квартири не склались, через постійні сварки з донькою [PERSON] з різних причин сімейних відносин, остання стала перешкоджати їй проживати у спірній квартирі, за адресою: [ADDRESS], забрала ключі від вхідних дверей, що унеможливлює позивачці користуватись належною їй на праві власності частиною спірної квартири. Оскільки спірна квартира складається із двох житлових окремих кімнат, тому позивачка просила вселити її у дану квартиру та визначити порядок користування житловими кімнатами, виділивши їй у користування житлову кімнату меншою площею 10,4 кв.м., а оскільки син [PERSON] має інше житло, то не заперечувала виділити у користування відповідачам [PERSON] та [PERSON] більшу житлову кімнату площею 17,0 кв.м, та залишити у спільному користуванні співвласників коридор площею 4,7 кв.м., санвузол площею 3,2 кв.м., кухню площею 7,6 кв.м., вбудований шаф площею 4,2 кв.м. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що оскільки у сторін склались складні та конфліктні відносини, тому донька позивачки [PERSON] стала чинити перешкоди своїй матері у проживанні у спірній квартирі, відібрала ключі від вхідних дверей. На даний час позивачка не має можливості вільно користуватись належною їй на праві власності 1/3 частиною спірної квартири, що порушує її права, як власника, тому просив суд вселити позивачку у квартиру та усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом зобов'язання [PERSON] передати [PERSON] ключі від вхідних дверей вказаної квартири та не чинити перешкоди у користуванні квартирою. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, причину неявки суду не повідомила, заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, а також відзив на позов до суду не надавала, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином через офіційний веб-сайт судової влади України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, не заперечував проти розгляду справи у його відсутність, про що надав відповідну заяву. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частині квартири за адресою: [ADDRESS], згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 03.08.1995 року, виданого виконкомом міської Ради народжених депутатів згідно з розпорядженням за №4/989-95, зареєстрованого Комунальним підприємством «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради за реєстровим номером 35 (а.с.12). Відповідно до технічного паспорту, складеного Комунальним підприємством «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради вказана двокімнатна квартира загальною площею - 47,4 кв.м., житловою площею - 27,4 кв.м. складається з: 1-5 житлової кімнати площею 10,4 кв.м, 1-6 житлової кімнати площею 17,0 кв.м, коридору площею 4,7 кв.м, ванної кімнати площею 3,2 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м., вбудованої шафи площею 0,3 кв.м, лоджії площею 4,2 кв.м.(а.с.13). Судом встановлено, що сторони зареєстровані у спірній квартирі: позивачка, як уповноважений власник, відповідачі [PERSON] з 09.04.1990 року, [PERSON] з 22.06.1990 року, згідно із довідкою №1963 року про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Відділом обліку проживання фізичних осіб Дніпропетровської міської ради (а.с.14). Статтею 41 Конституції України\~гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно зі ст.47 Житлового Кодексу України, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. За ст.191\~Житлового Кодексу\~України, житлові спори вирішуються відповідно до закону. Згідно з вимогами ст.183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Частиною 3\~ст.9 ЖК України\~передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання\~правочину недійсним; припинення\~дії,\~яка порушує\~право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди; визнання\~незаконними рішення,\~дій чи\~бездіяльності органу\~державної влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органу місцевого\~самоврядування,\~їхніх посадових\~і службових\~осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом права власності, що регламентований ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з вимогами ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частині у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно зі\~ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2\~ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. В силу ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пункті 14\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності»\~розяснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до\~Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.\~316,\~317,\~319,\~321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.\~16,\~386,\~391 ЦК. Дослідивши спірні правовідносини в ході судового розгляду та застосовуючи діючі норми права, суд вважає, що оскільки [PERSON] є рівноправною співвласницею квартири та їй на праві власності належить 1/3 частина спірної квартири [ADDRESS], однак на теперішній час позивачка позбавлена можливості вільно користуватись своєю власністю через перешкоди які вчиняє відповідачка [PERSON], що зайшло своє підтвердження в ході судового розгляду та не спростовано будь-якою стороною, тому вважає усунути [PERSON] перешкоди у користуванні власністю 1/3 частиною квартири [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] передати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири, та вселити [PERSON], [INFO], у квартиру [ADDRESS]. Факт перешкоджання проживання позивачки у даній квартирі з боку відповідачки [PERSON] також підтверджується висновком лейтенанта поліції в Дніпропетровській області ДОП СП Амур-Нижньодніпроського відділу поліції Дніпровського відділ Головного управління національної поліції [PERSON], складеного на заяву [PERSON] з приводу вчинення перешкод дочкою [PERSON] у доступі до спірної квартири, що відбулось 16.01.2018 року (а.с.15). За таких обставин, суд вважає, що порушене право власника на вільне користування та розпорядження майном підлягає захисту в судовому порядку, тому позовні вимоги піддягають задоволенню в частині усунення шляхом зобов'язання [PERSON] передати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири, а також вселення в дану квартиру. Враховуючи, що обєктом спору є двокімнатна квартира за адресою: прос. Слобожанський, б. 79 кв. 45 у місті Дніпрі, яка є неподільною річчю, приймаючи до уваги вимоги Житлового Кодексу України, щодо норми житлової площі на одну особу, яка становить 13,65 кв.м., суд відмовляє у позовних вимогах в частині визначення порядку користування спірною квартирою, шляхом виділу позивачці у користування житлової кімнати 5 площею 10,4 кв.м., а [PERSON] і [PERSON] житлової кімнати - 6 площею 17,0 кв.м, залишивши у спільному користуванні співвласників коридор площею 4,7 кв.м, санвузол площею 3,2 кв.м., кухню площею 7,6 кв.м., вбудований шаф площею 0,3 кв.м, лоджію площею 4,2 кв.м., оскільки відповдачі є різнополими людьми, а площа в 17,0 кв.м. запропонованої кімнати не дозволяє дотриматися вимог Житлового Кодексу України. Згідно до вимогами ст.141 ЦК України, виходячи із пропорційності заявлених вимог та відповідальності кожного з відповідачів за порушене право позивачки, із [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплати судового збору на суму 704,80 гривень на користь держави по 352 гривні 40 гривень з кожного; а також із [PERSON] на користь [PERSON] також підлягає стягненню судовий збір у сумі 704 гривні 80 копійок.

Outcome: partial