Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] міської ради, [PERSON], де третя особа: Державний нотаріус [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON], про визначення спадкової частки, часток співвласників у спільній власності, визнання права власності спадкодавця за набувальною давністю. Позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є донькою [PERSON], яка довгий час перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], з яким вони придбали квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Під час приватизації квартири ніяких домовленостей щодо встановлення або відступу від рівних часток на квартиру між власниками не було, квартира належала останнім на праві спільної сумісної власності без визначення часток. Мати позивачки [PERSON] 17.12.2016 року померла і після її смерті відкрилась спадщина на належну їй частку в праві спільної сумісної власності у вищезазначеній квартирі, однак під час звернення позивачки, як спадкоємиці першої черги, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, їй було розяснено, що без визначення часток квартири набути право власності на належну її матері частину квартири є неможливим. З огляду на зазначене позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право спадкоємця нерухомого майна, а після визначення спадкової частки та часток інших співвласників квартири в останньої будуть наявні всі умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину у встановленому законом порядку. Окрім того, [PERSON] 22.06.2001 року виїхав з квартири на інше постійне місце проживання та був знятий з реєстраційного обліку за вищезазначеною квартирою. З того часу [PERSON] проживала у квартирі одна, утримувала її, сплачувала всі комунальні платежі. [PERSON] помер 18.03.2007 року і після його смерті відкрилась спадщина, яку оформила його рідна донька [PERSON] та яка складалась з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. На частку квартири в місті Вугледарі, належну [PERSON], ніхто свої права не заявив і спадщину не оформлював. А тому, оскільки починаючи з 2001 року по 17.12.2016 року [PERSON] фактично добросовісно, відкрито безперервно володіла та користувалась нерухомим майном, а саме, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], утримувала його, а тому набула право власності на вказану квартиру на підставі ст. 344 УК України. Тому, позивачка просить суд визначити спадкову частку померлої 17.12.2016 року [PERSON] в спільній сумісній власності в розмірі ? частки в праві спільної власності на квартиру, житловою площею 45,2 кв.м., загальною площею 59,7 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]; визнати право власності за набувальною давністю [PERSON] на момент смерті 17.12.2016 року, ? частки в праві спільної власності на вищезазначену квартиру, яка належала [PERSON]; визнати право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом першої черги за позивачкою. Позивака та її представник в судове засідання не зявились, про місце, дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, представник позивача надала до суду письмову заяву, якою просила суд справу розглядати за її відсутності та відсутності позиваки, на задоволенні вимог позову наполягали, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про місце дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач надав до суду письмову заяву, якою просили справу розглядати за відсутності їх представника, не заперечували проти позову. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала на адресу суду письмову заяву, якою просили суд справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти винесення рішення на користь позивачки. Письмово пояснила, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] та не претендує і не буде претендувати частку спірної квартири, розташовану у місті Вугледарі. Третя особа в судове засідання не зявились, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду письмову заяву, якою просила справу розглядати за її відсутності. Заперечень проти заявлених вимог не мала. Суд, вивчивши матеріали справи, виходячи з положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України з яких вбачається, що визнання вимог позову відповідачами не є безумовною підставою задоволення вимог позову, а суд уповноважений відмовити відповідачеві у визнанні позову, якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Як вбачається з свідоцтва про народження серії І-НО №344826 від 23 червня 1971 року, [PERSON] є дочкою [PERSON], на даний час у позивачки з матірю різні прізвища, оскільки позивачка укладаючи 19 вересня 1987 року шлюб з [PERSON] змінила дівоче прізвище «Шушкевич» на шлюбне прізвище «Грачова», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії V-НО №280930 від 19 вересня 1987 року (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-НО №956782 від 17 грудня 2016 року [PERSON] померла 17 грудня 2016 року (а.с. 10). Згідно свідоцтва про смерть серії І-ЕД №103922 від 20 березня 2007 року [PERSON] помер 18.03.2007 року (а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру №06235 від 01 лютого 1994 року, висновку про вартість обєкта оцінки від 16.08.2017 року, [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], зазначена квартира належить [PERSON] та членам її родини (а.с. 13-16). Відповідно до витягу з домової книги [PERSON], [INFO], 22.06.2001 року знятий з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). Згідно наданих суду довідок за адресою: [ADDRESS], не рахується заборгованість зі сплати комунальних платежів (а.с. 19-23). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №48986420 від 06.09.2017 року та Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №48986592 від 06.09.2017 року, після смерті [PERSON], була заведена спадкова справа №43099713, зареєстрована Другою Довжанською державною нотаріальною конторою, спадкоємицею, яка отримала спадкове майно квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] (а.с. 24, 25). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 вересня 2017 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку квартири [ADDRESS], що належала померлій 17 грудня 2016 року [PERSON], оскільки зазначена квартира перебувала у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] без виділення часток, а тому враховуючи, що спадкова частка не визначена свідоцтво про право на спадщину не може бути видано (а.с. 26). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що перебуває у власності двох або більше осіб належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ст. 372 ЦК України майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. При цьому, суд враховує роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, відповідно до яких спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. При цьому, зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Так, у спірних правовідносинах поділ спільного сумісного майна у позасудовому порядку, шляхом укладання відповідної угоди між співвласниками, є неможливим у звязку зі смертю обох співвласників. Тому, для визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування позивачці необхідно встановити розмір часток співвласників, яка посилається на рівність часток. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що ніяких домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, рішення суду з цього приводу відсутні, приймаючи до уваги, що не визначення частки померлої у спільному майні, яка є об'єктом спадкування, позбавляє позивачку можливості реалізувати свої права як спадкоємиці першої черги, виходячи з положень ст. ст. 370, 372 ЦК України щодо рівності часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, суд вважає необхідним та доцільним визначити спадкову частку померлої 17.12.2016 року [PERSON] в спільній сумісній власності в розмірі ? частки в праві спільної власності на квартиру, житловою площею 45,2 кв.м., загальною площею 59,7 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи питання щодо визнання за [PERSON] право власності за набувальною давністю ? частки в праві спільної власності на квартиру, яка належала [PERSON], суд виходить з наступного. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ. З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне: - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння. Наведене свідчить про те, що для визнання права власності за набувальною давністю необхідно одночасно наявність, з одного боку, добросовісності володіння (коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності), з іншого - відсутність у володільця титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Так, зі змісту позовної заяви, заявлених позовних вимог та доданих до суду доказів вбачається, що позивачка просить суд визнати право власності за набувальною давністю саме за померлою матір'ю - [PERSON], якій в свою чергу достеменно було відомо, що ? частина спірної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], є власністю [PERSON], за яким право власності зберігається незалежно від перебування останнього на реєстраційному обліку за зазначеною адресою, а тому, суд приходить до висновку, що обізнаність [PERSON] про наявність зареєстрованого права власності на це майно за [PERSON] є перешкодою для набуття права власності за набувальною давністю. Окрім того, якщо виходити з того, що після смерті [PERSON], а саме, з 18 березня 2007 року, [PERSON] не було відомо хто є спадкоємцем або власником вищезазначеної частки у спірній квартирі, то на момент смерті [PERSON] 17 грудня 2016 року, остання не володіла даним нерухомим майном протягом десяти років, що виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Більше того, суд вважає необхідним відзначити, що сам по собі факт користування ? частина спірної квартири, а також сплата будь-яких комунальних платежів не є підставою виникнення права власності за набувальною давністю. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не може бути визнана добросовісним володільцем ? частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], оскілки при заволодінні нерухомим майном знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, була обізнана про наявність зареєстрованого права власності на це майно за іншою особою, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю ? частки в праві спільної власності на вищезазначену квартиру, а тому в цій частині вимог позову слід відмовити. Вирішуючи питання щодо визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного. З постанови Державного нотаріуса [PERSON] державної нотаріальної контори від 06 вересня 2017 року вбачається, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку квартири [ADDRESS], що належала померлій 17 грудня 2016 року [PERSON], неможливо, оскільки частки співвласників зазначеної квартири ділянки не визначені. Враховуючи, що судом вирішено питання про розмір спадкової частки співвласника спірної квартири - [PERSON], позивачка не позбавлена права знову звернутися до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав, а тому, приймаючи до уваги, що наявні всі умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину у вигляді ? частки квартири [ADDRESS], розгляду у судовому порядку не підлягають. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.06.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права. Так, у відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців, видається нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, тобто, в даному випадку нотаріусмає виключну компетенцію в питаннях визнання права власності в порядку спадкування та видачі свідоцтва про право на спадщину. З урахуванням дискреційних повноважень органів нотаріату на прийняття рішення про видачу свідоцтва про право на спадщину, та визначення підстав, за яких таке свідоцтво може бути видано, суд не може підміняти собою інший орган державної влади,приймаючи до уваги, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позову щодо визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно в порядку спадкування слід відмовити. Щодо визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування на іншу ? частини квартири [ADDRESS], що належала [PERSON], суд, враховуючи раніше викладений висновок про недоцільність та неможливість визнання за [PERSON] права власності на зазначену частку за набувальною давністю, не вбачає жодних правових підстав для задоволення вимог позову в цій частині. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи вище викладене,

Outcome: partial