Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

До Комунарського районного суду м.Запоріжжя 20.06.2017 року звернулась [PERSON] з позовом до Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради про стягнення моральної шкоди в сумі 300000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. 20.06.2013 року Головний лікар-психіатр Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Паталах Ф.В. звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про проведення психіатричного огляду [PERSON] в примусовому порядку з метою запобігання суспільно небезпечних дій. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.06.2013 року заява була задоволена. 11.07.2013 року [PERSON] була примусово доставлена до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради. 12.07.2013 р. Головний лікар-психіатр Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Паталах Ф.В. звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про госпіталізацію [PERSON] у психіатричну лікарню у примусовому порядку, посилаючись на висновок комісії лікарів-психіатрів від 12.07.2013 р., хоча вказаним висновком не встановлено в неї тяжкого психічного розладу, як це передбачено ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2013 року заява була задоволена. Зазначені рішення Ленінського та Комунарського районних судів м. Запоріжжя були скасовані рішеннями Апеляційного суду Запорізької області від 08.08.2013 р. та від 12.08.2013 р. відповідно. В рішенні Апеляційного суду Запорізької області від 08.08.2013 року суд прийшов до висновку про відсутність підстав для направлення до суду заяви про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. Згідно з висновком за результатами клініко-експертної комісії Міністерства охорони здоров'я України від 25.07.2013 року встановлено, що при прийнятті рішення про проведення психічного огляду [PERSON] без її усвідомленої згоди порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», що полягало в недостатньому обґрунтуванні необхідності психічного огляду та відсутності переконання в її відмові пройти психіатричне обстеження добровільно. 18.05.2016 р. рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя було визнано незаконними дії Головного лікаря-психіатра Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Паталаха Ф.В. щодо звернення 20.06.2013 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про її психічний огляд у примусовому порядку та щодо звернення 11.07.2013 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про її госпіталізацію у психіатричну лікарню у примусовому порядку. У зв'язку з протиправними діями посадової особи відповідача [PERSON] була госпіталізована до психіатричного закладу, фактично була позбавлена волі та права свободи пересування з 11.07.2013 року по 26.07.2013 року. У позовній заяві позивачка посилається, що їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість проводження активного громадського життя та інших негативних явищах. Перенесені події призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, чутливість, фіксованість на негативних переживаннях, насторога, переживання щодо її соціальної репутації. Також вона була змушена вживати ліки (таблетки, уколи), дія яких завдавала їй фізичного болю та негативного впливу на її організм, оскільки у зв'язку з онкологічною хворобою їй протипоказані застосування цих ліків. Незаконність госпіталізації принизило її честь та гідність, що до теперішнього часу вимагає додаткових зусиль для відновлення сталих соціальних зв'язків, оскільки позивачка є громадською активісткою, приймає участь у багатьох громадських акціях та заходах. У судовому засіданні позивачка та її представники позов підтримали, додатково пояснили, що крім того, великі моральні страждання позивачка перенесла під час примусової госпіталізації, коли з приміщення Ленінського районного суду м. Запоріжжя [PERSON] силоміць тягнули до автомобіля швидкої допомоги, прикували кайданками в цьому автомобілі. Ці події відбувались на очах доньки та її малолітнього сина. Під час перебування [PERSON] в психіатричній лікарні до неї не допускали родичів та відвідувачів. Після виходу з психіатричної лікарні [PERSON] зіткнулася з непоодинокими випадками відношення до неї суспільства як до психічно хворої людини, що також заподіює моральні страждання. Представник відповідача за довіреністю в судове засідання 30.03.2018 р. не з'явилась, була повідомлена судом належним чином, особисто повісткою під підпис; в судовому засіданні 26.02.2018 року надала пояснення, в яких проти позову заперечувала. Посилається на таке. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2017 року скасована ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 24.01.2017 року, якою залишено без змін рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2016 р. по справі № 333/3872/15-ц та справу передано на новий апеляційний розгляд. Отже, звернення до суду із цим позовом є передчасним. Крім того, 12.08.2013 року на адресу головного лікаря КУ «ОКПЛ» ЗОР надійшло звернення від заступника начальника Ленінського районного відділу ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, який просив здійснити медичний огляд [PERSON] з метою запобігання вчинення можливих суспільно небезпечних діянь. Підставами такого припущення стало колективне звернення мешканців будинку №230 по проспекту Леніна у м. Запоріжжя, співробітників КП «Основаніє», відділення «Банку Кіпр», ресторану «СушіЯ», так як, за думкою вищезазначених осіб, [PERSON] вчиняє та має намір вчинити суспільно небезпечні дії. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» у невідкладних випадках, коли за одержаними відомостями, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, заява про психіатричний огляду особи може бути усною. У цих випадках рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром самостійно і психіатричний огляд проводиться ним негайно. На підставі отриманого звернення від заступника начальника Ленінського районного відділу ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області та колективних звернень було подано звернення до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. 11.07.2013 р. [PERSON] була доставлена спеціалізованою бригадою швидкої допомоги на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя на примусовий психіатричний огляд. Оглянута лікарем-психіатром, який за результатами огляду встановив психічний розлад, направив на стаціонарне лікування. В приймальному відділенні обласного клінічного психіатричного диспансеру оглянута черговим лікарем, який підтвердив наявність психічного розладу з агресивними тенденціями, запропонував госпіталізацію, від якої [PERSON] відмовилась. Враховуючи наявність агресивної поведінки внаслідок психічного розладу, [PERSON] була госпіталізована примусово. 12.07.2013 року [PERSON] оглянута комісією лікарів-психіатрів, за висновком якої встановлений діагноз: розлад особистості і поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку паранояльний синдром з агресивними діями. Лікування можливо тільки в умовах психіатричного закладу. Внаслідок хвороби представляє потенційну небезпеку для оточуючих. Тому відповідач звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку [PERSON] Позивачка до свого позову не додає жодного доказу погіршення стану здоров'я. Також представник відповідача вказує, що після рішень суду щодо примусового психіатричного огляду та госпіталізації громадське життя [PERSON] заграло новими барвами. Вся Інтернет мережа та телебачення висвітлювали вказані події. У 2014 році [PERSON] була кандидатом в депутати. Представник відповідача Волошина Є.В. в судовому засіданні заявляла клопотання про зупинення провадження по справі до вирішення цивільної справи за позовом [PERSON] до Головного лікаря Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради про визнання дій неправомірними. Ухвалою суду від 26.02.2018 р. у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено. Заслухавши сторони, представників, дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], у період з 11.07.2013 року по 26.07.2013 року, тобто 16 днів знаходилась у Комунальній установі «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради у зв'язку з примусовою госпіталізацією до психіатричної лікарні. Ці обставини підтверджуються, визнаються та не оспорюються сторонами. Суд вважає, що примусова госпіталізація [PERSON] протягом вказаного періоду проведена безпідставно та порушила права позивача на свободу і приватне життя з огляду на таке. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що обов'язковою умовою для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку є встановлення в особи тяжкого психічного розладу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Суду не надано жодного доказу того, що підставою для госпіталізації та лікування [PERSON] був встановлений в неї тяжкий психічний розлад. Крім того, суду не надано доказів того, що [PERSON] відмовилась від проходження психіатричного огляду. Проте, незважаючи на відсутність висновку комісії лікарів-психіатрів про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу, відповідач не отримав письмової згоди від [PERSON] щодо її психіатричного огляду та госпіталізації та примусово госпіталізував її до психіатричної лікарні, де проводив лікування протягом 16 днів. Такі дії відповідача суд вважає незаконними. Визнаючи дії відповідача незаконними, суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка ототожнює примусову госпіталізацію до психіатричного закладу з позбавленням волі. В окремих рішеннях Європейського суду з прав людини зазначалося, що людина не повинна позбавлятися волі, доки не доведено, що людина є хворою, психічна хвороба має бути такого ступеню та характеру, які б виправдовували обов'язкове позбавлення волі, одним з необхідним елементів законності позбавлення волі психічно хворих є відсутність свавілля; позбавлення волі є такою суворою мірою, що воно може бути виправданим лише коли інші засоби, менш жорстокі, були недостатні для захисту особистого та суспільних інтересів (Справи: Коровіни проти Росії, Загідуліна проти Росії), необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (Справа «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року ,п. 39, Series A № 33). У справі «Заїченко проти України (№2)» Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв'язку з відмовою зазначеної особи з'явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, неможна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само). Суду не надано доказів того, що, встановлений комісією лікарів-психіатрів діагноз [PERSON] виправдовував її обов'язкове позбавлення волі протягом 16 днів. Трактування ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод дає таке тлумачення: «кожен має право на свободу та особисту недоторканість», «нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом». Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні по справі «Акопян проти України» (Заява № 12317/06) вказує на те, що для того, щоб встановити чи мало місце «позбавлення свободи», треба врахувати цілу низку чинників, які постають у конкретній справі. Поняття позбавлення свободи поєднує у собі як об'єктивний елемент, а саме тримання особи в обмеженому просторі протягом значного періоду часу, так і суб'єктивний елемент, тобто відсутність достовірної згоди особи на таке тримання (див. рішення від 16 червня 2005 року у справі «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, пп. 71 і 74, ЄСПЛ 2005-V). Статтею 3 Конституції України «найвищою соціальною цінністю визнано людину, а її права, свободи та їх гарантії відповідно до вимог цієї статті мають визначати зміст і спрямування діяльності держави», також ст.55 Конституції України передбачає, що «кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від правопорушень і протиправних посягань». Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності, а ст.297 ЦК України визначає, що гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Право на повагу до його гідності є одним із небагатьох абсолютних прав людини, тобто таким, яке за жодних обставин не може бути обмежене. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено право кожної людини на свободу пересування, тобто вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В даному випадку судом встановлено, що мало місце тримання [PERSON] протягом 16 днів в обмеженому просторі за відсутності її згоди на таке тримання. Суд погоджується із доводами позову, що примусова госпіталізація [PERSON], тобто поміщення її в стаціонар психіатричної лікарні, призвела до ізоляції останньої від суспільства, вона була позбавлена волі та права свободи пересування. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, у правовідносинах щодо відшкодування шкоди діє презумпція винуватості заподіювача шкоди: не позивач доводить наявність вини відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини. Частина перша статті 1167 ЦК України визначає загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов'язання. До них належать: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), причинний зв'язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою, вина. У пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON], окрім того, що їй завдано моральної шкоди внаслідок неправомірних дій посадових осіб Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, також мотивувала свої вимоги тим, що під час примусової госпіталізації вона змушена була вживати ліки: уколи, таблетки, що призвело до моральних переживань у зв'язку з самовільним вибором лікаря способу лікування без її дозволу та без врахування її супутніх захворювань, в тому числі онкологічної хвороби. Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні по справі «Акопян проти України» (Заява № 12317/06) вказав, що згідно із практикою Суду медичне втручання, здійснене проти волі заявника, становить втручання у його право на приватне життя, зокрема у право на фізичну недоторканість (див. рішення у вищезазначеній справі «Гласс проти Сполученого Королівства»(Glass v. the United Kingdom), п. 70, та «X. проти Фінляндії» (X v. Finland), заява № 34806/04, п. 212, ЄСПЛ 2012 (витяги)). На відміну від вищенаведених висновків за статтею 3 Конвенції, Суд вважає, що фактів стосовно примусової госпіталізації та лікування заявниці у період, що розглядається, достатньо для висновку, що ці заходи становили втручання у її фізичну недоторканність, а відтак - у її приватне життя. Отже, суд погоджується із доводами позову щодо того, що внаслідок лікування проведеного установою-відповідачем мало місце втручання у приватне життя [PERSON], у зв'язку з чим вона перенесла моральні страждання. Вирішуючи питання щодо відповідальності саме Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної радиза спричинену моральну шкоду, суд виходив з того, що саме лікарі психіатричної лікарні визначали тривалість та лікувальну програму [PERSON] і тому саме відповідач повинний був довести суду, але не довів того, що проведене лікування протягом 16 днів в умовах психіатричного стаціонару було вчинене відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров'я № 59 від 05.02.2007 р. «Про затвердження клінічних протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю "Психіатрія"». Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 Статуту Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, затвердженого рішенням Запорізької обласної ради від 24.11.2011 року Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» є закладом охорони здоров'я, що входить до складу об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області і підпорядкована управлінню охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації (а.с.234). Фінансування установи проводиться за рахунок коштів обласного бюджету (пункт 6.2. Статуту). Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий рахунок в банку, печатку суб'єкта господарювання із власним найменуванням встановленого зразка, штампи та інші реквізити юридичної особи, здійснює бухгалтерський облік, веде статистичну звітність у встановленому законом порядку (пункт 4.1. Статуту). Згідно з пунктом 4.6. розділу 4 Статуту Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради може від свого імені укладати угоди, набувати майнові та особисті права, нести обов'язки, бути позивачем та відповідачем у всіх судових органах. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради є належним відповідачем у цій справі. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Право на ефективний засіб юридичного захисту) зазначено, що «кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». Суд вважає, що впродовж неправомірного тримання [PERSON] у психіатричній лікарні вона була не в змозі вільно користуватися своїми правами та керувати своїм життям. Отже, суд дійшов висновку, що позивачка зазнала моральної шкоди, яка має бути відшкодована психіатричною лікарнею. Доводи представника відповідача Волошиної Є.В. щодо передчасності позову суд не приймає, оскільки порушення прав позивача з боку відповідача по цій справі встановлені самостійно та не ґрунтуються на рішенні від 18.05.2016 р. Комунарського районного суду м.Запоріжжя. Суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. В судовому засіданні знайшов підтвердження факт неправомірних дій з боку відповідача у відношенні позивачки. Суд враховує, що відповідачка є особою похилого віку. Разом з тим, суд не може погодитись із розміром моральної шкоди, визначеній в позовній заяві. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу, суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, матеріальне становище відповідача, який є неприбутковою організацією. Крім того, суд бере до уваги розмір компенсації моральної шкоди, призначеної рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Заїченко проти України» (№2), яка також стосується порушень прав людини у зв'язку з свавільним поміщенням до психіатричного закладу. По цій справі Суд встановив порушення пункту 1 статті 5 Конвенції; та порушення статті 8 Конвенції (тобто, дві статті порушені), за перебування в психіатричній лікарні протягом 27 днів в сумі 5000 євро. Орієнтовний розрахунок компенсації моральної шкоди [PERSON] складає: 5000 євро/27 днів/2 порушення, що складає 92,60 євро за день. 92,60 євро х 16 днів=1481,50 євро. Таким чином, виходячи із засад розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, приходить до висновку, що достатньою сатисфакцією є компенсація моральної шкоди у розмірі 50000 грн., в решті - позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, вони стягується з другої сторони пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачка була звільнена від сплати судового збору за позов немайнового характеру, тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір, який би підлягав до сплати на момент пред'явлення позову за вимогу немайнового характеру в сумі 640 грн.

Outcome: partial