Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 січня 2016 року звернулася в Київський районний суд міста Полтави з позовом до фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON], який уточнила в поданій до суду 28 січня 2016 року заяві. Посилалася на те, що 28 січня 2015 року уклала з відповідачем договір на купівлю ПВХ конструкцій (кухонного вікна), вартість виробу склала 5738 грн. Відповідну суму грошових коштів сплатила повністю в день укладення договору. Також посилалася на те, що відповідачем було неякісно виконано заміри, виконання зобов'язання прострочено, що дає підстави для розірвання договору. Одночасно позивач вказувала, що до неї було застосовано психологічний тиск, її ввели в оману, відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, вимушена була укласти кредитний договір з ПАТ «Акцент-Банк» для отримання коштів на оплату товару. Вважає, що оскільки товар не отримувала, відповідач має сплатити пеню за прострочення виконання зобов'язання. В поданій до суду уточненій позовній заяві просила суд визнати порушеними права споживача [PERSON], розірвати договір купівлі-продажу від 28 січня 2015 року, укладений з відповідачем та стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 5738 грн. на її позичковий рахунок за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк», в тому числі 4819 грн. винагороди. Також просила стягнути пеню в розмірі 49059,90 грн., 22 грн. поштових витрат, 10000 грн. на відгодування моральної шкоди. Всього просила стягнути суму коштів в розмірі 69640 грн. 02 коп. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в заяві обставини. Відповідач в судове засідання неодноразово не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила, клопотань до суду не подавала. Вирішуючи питання про належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, суд виходить з того, що згідно ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідач [PERSON], будучи фізичною особою - підприємцем, в Єдиному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців зареєстрована по [ADDRESS], але судова кореспонденція, надіслана судом за вказаною адресою, повернута до суду без вручення з відміткою про відсутність адресата, тому в силу норм ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене відповідачу належним чином. Представник ПАТ «Акцент-банк» подав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 січня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] особою - підприємцем [PERSON] укладено договір №DE-2933, згідно з яким відповідач продає належні йому ПВХ конструкції, а позивач приймає та оплачує товар. Вартість товару визначена сторонами в сумі 5738 грн., при цьому позивачем було сплачено суму грошових коштів в день укладення договору в розмірі 5738 грн. Відповідно до норм ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Ч.1 ст. 662 ЦК України покладає обов'язок на продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. За нормами ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Як встановлено судом, сторони укладеного договору купівлі-продажу в розділі 8 передбачили можливість розірвання договору та повернення коштів у випадку, якщо покупець звернувся до постачальника з письмовим повідомленням протягом однієї календарної доби з моменту підписання даного договору. Встановлено, що позивач [PERSON] скористалася наданим їй правом на розірвання договору та 29 січня 2015 року (протягом однієї календарної доби з моменту підписання договору) звернулася до відповідача з письмовим повідомленням про розірвання договору купівлі-продажу (а.с. 41-42). Правові наслідки розірвання договору визначені ст. 653 ЦК України, згідно з якою у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються, якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Сторони в договорі купівлі-продажу передбачили, що у випадку розірвання договору передоплата в сумі 50 % за товар не повертається. Як встановлено дослідженими в справі доказами, позивачем [PERSON] в день укладення договору купівлі-продажу 28 січня 2015 року згідно меморіального ордеру було здійснено попередню оплату товару в розмірі 5738 грн. (а.с. 34), тому в силу умов договору позивач у випадку його розірвання має право на отримання грошових коштів в розмірі 2869 грн. (50 % від суми попередньої оплати). Встановивши даній обставини, а також враховуючи, що відповідач хоча і отримав повідомлення позивача про розірвання договору, але грошові кошти не повернув, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та вважає за необхідне розірвати договір купівлі-продажу № DE-2933 від 28 січня 2015 року, укладений між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача грошову суму в розмірі 2869 грн. Кошти в розмірі 2869 грн. підлягають стягненню саме на користь позивача [PERSON], а не позичковий рахунок в ПАТ «Акцент-банк», як того просить позивач в поданій до суду позовній заяві. При цьому судом приймається до уваги та обставина, що грошові кошти в сумі 5733 грн. 28 січня 2015 року відповідачу ФОП [PERSON] було сплачені саме позивачем [PERSON], а ПАТ «Акцент-Банк» в правовідносини з відповідачем ФОП [PERSON] не вступав. Сам по собі факт укладення кредитного договору від 28 січня 2015 року між ПАТ «Акцент-Банк» та позивачем [PERSON] не тягне за собою виникнення будь-яких правовідносин між відповідачем та банківською установою. При вирішенні справи суд також приходить до висновку, що в даній справі укладений між сторонами по справі договір купівлі-продажу підлягає розірванню саме на вимогу позивача в порядку, передбаченому статтею 651 ЦК України та відповідно до умов укладеного між сторонами договору, а не в порядку, визначеному п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», тому підстави вважати наявність порушеними права позивача [PERSON], як споживача, відповідачем ФОП [PERSON], відсутні. Поняття нечесної підприємницької діяльності міститься в ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою нечесна підприємницька практика - це будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно зі ст. 19 зазначеного Закону нечесна підприємницька практика забороняється, правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, а суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Також нормами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо підприємницька практика містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції, вона вважається агресивною. Позивач [PERSON], посилаючись в поданій до суду позовній заяві на здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, наявність елементів психологічного примусу, вчинених щодо неї з метою спонукання до укладення договору купівлі-продажу, використовуючи на власний розсуд надані їй права, жодних вимог щодо визнання недійсним укладеного договору та/чи застосування відповідних наслідків його недійсності, не заявляє. Також судом встановлено, що позивач [PERSON], звертаючись до ПАТ «Акцент-банк» з заявою про надання кредиту, умовами його отримання зазначила наявність щомісячної винагороди за надання фінансового інструмента в розмірі 200,83 грн. Кредитні правовідносини, які виникли між позивачем [PERSON] та ПАТ «Акцент-банк», знаходяться поза межами розгляду даної цивільної справи, жодні позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Акцент-банк» в даній справі не заявлялися, тому вимоги позивача про стягнення винагороди за надання фінансового інструменту в сумі 4819 грн. 92 коп. є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. При цьому норми ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначають права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачем не враховано, що між сторонами по справі не виникали правовідносини з договору про виконання робіт (надання послуг), а було укладено договір купівлі-продажу. Норми ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Крім того, як встановлено судом, позивач на наступний день після укладення договору купівлі-продажу скористалася своїм правом та звернулася до відповідача з письмовим повідомленням про розірвання договору. Жодні правові підстави для вирішення питання про сплату пені у зв'язку з простроченням виконання умов договору, відсутні. Тому вимоги позивача [PERSON] про стягнення суми пені є безпідставними та не підлягають задоволенню. Сплачені позивачем витрати на відправлення кореспонденції в розмірі 22 грн. не є витратами, понесеними позивачем за укладеним договором купівлі-продажу, такі витрати також не є шкодою, понесеною позивачем у зв'язку з будь-якими неправомірними діями відповідача. Тому суд не вбачає правових підставі для стягнення витрат в розмірі 22 грн. з відповідача на користь позивача, а вимоги [PERSON] в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Також в поданій до суду позовній заяві позивач, звертаючись з вимогами про відшкодування моральної шкоди, посилається на норми ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Задоволення такої вимоги за умови її пред'явлення можливе з урахуванням положень п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", яка передбачає право споживачів на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією (товар, робота чи послуга, що виготовляється, виконується чи надається для суспільних потреб), у випадках, передбачених законом. Стаття 651 ЦК України, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не передбачає можливості відшкодування моральної шкоди у випадку розірвання договору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial