Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивувало тим, що 18 липня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір № 11373574000, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 16000,00 доларів США, а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 липня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» укладений договір поруки № 218262. 13 лютого 2012 року відповідно до договору факторингу №2 ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права за зобов'язаннями по кредитних договорах, в тому числі і кредитному договору, укладеному з [PERSON] Позичальник свої зобов'язання належними чином не виконав, а тому заборгованість за кредитним договором станом на 01 грудня 2013 року становить 21018,91 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 15.12.2014 року становить 331258,02 грн., з яких: заборгованість по основній сумі кредиту - 14525,03 доларів США, заборгованість за процентами - 6493,88 доларів США. Досудові вимоги позивача відповідачами залишені без виконання. За таких обставин позивач з урахуванням уточнених вимог просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 21018,91 доларів США з переведенням іноземної валюти в гривню за курсом, встановленим Національним Банком України на день ухвалення рішення, а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві, та просив їх задовольнити з врахуванням їх уточнення. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в одному із судових засідань не заперечувала щодо суми заборгованості, однак вказувала, що виконання зобов'язання забезпечено також іпотекою, тому слід звернути стягнення на предмет іпотеки та просила зменшити суму відсотків. Надалі в судові засіданні ні відповідач [PERSON], ні його представник не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] заперечував щодо вказаного позову, зазначаючи про безпідставність вимог стягнення заборгованості у валюті, зважаючи, що фактор придбав вимогу за гривні, вказував на відсутність доказів щодо права позивача на здійснення валютних операцій та його правоздатності на ринку фінансових послуг, відсутності первинних документів та повідомлення поручителя про заборгованість та її перехід. При цьому з огляду на безпідставність вимог, просив залишити його заяву про застосування строку позовної давності без розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задовленню. Між сторонами склалися правовідносини, що ґрунтуються на вимогах ст. ст. 526, 530, 536, 610-611, 625, 629, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055,1082 ЦК України. Відповідно до ст.ст.1054,1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 18 липня 2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») укладено договір споживчого кредиту №11373574000, згідно умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 16000,00 доларів США у вигляді одного траншу. Позичальник зобов'язався повернути кредит у терміни та розмірах встановлений графіком погашення кредиту (Додаток №1), але не пізніше 17 липня 2018 року. За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів процентна ставка становить 15%. Кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду. Якщо банк не повідомить позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць, застосовується процентна ставка, яка діяла в попередньому місяці. За користування кредитом понад встановлений термін банк нараховує проценти на прострочену суму основного боргу в розмірі двічі більшому від діючої процентної ставки. Кредит виданий на споживчі цілі під заставу нерухомого майна та поруку (а. с. 63-78). Додатковими угодами №1 від 06 лютого 2009 року, №1 від 24 лютого 2009 року, №3 від 25 грудня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту від 18 липня 2008 року сторони змінили графік погашення кредиту відповідно до Додатку №1 та виклали його в новій редакції (а. с. 79-82, 83-86, 87-90). Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши [PERSON] кредитні кошти, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 94) та визнається сторонами. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № 11373574000, 18 липня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір поруки №218262, згідно з яким відповідачка зобов'язалася перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] усіх його зобов'язань за кредитним договором від 18 липня 2008 року та нести солідарну із боржником відповідальність у випадку, коли боржник не виконує або неналежним чином виконує свої грошові зобов'язання (а. с. 91-93). Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 14 травня 2014 року сер. [NUMBER] [PERSON] змінила ім'я на [PERSON] (а. с. 121). Відповідно до ст. ст. 1077, 1078, 1082 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 13 лютого 2012 року відповідно до договору факторингу №2 ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» права грошової вимоги існуючі або майбутні, Клієнта до боржників і Гарантів щодо погашення (стягнення, повернення) заборгованості, що виникли на підставі первинних договорів і договорів забезпечення, зокрема: включає повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом та сплати сум комісійної винагороди. Відповідно до умов договору факторингу, Клієнт зобов'язався передати у власність фактору, а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти; одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права Клієнта за усіма договорами забезпечення. Договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13 лютого 2012 року передані права за договорами іпотеки, зазначеними у Додатку 1 до цього Договору. Даний договір факторингу є укладеним, сторонами було підписано Акт приймання-передачі прав вимоги та відповідно до платіжного доручення № 54 від 13 лютого 2012 року сплачено суму фінансування за договором факторингу (а. с. 134, 136). Як вбачається з матеріалів справи банк відступив право вимоги, в тому числі і за кредитним договором №11373574000 від 18 липня 2008 року, укладеним з [PERSON], та договором поруки №218262 від 18 липня 2008 року, укладеним з [PERSON] Листом-вимогою від 01 липня 2014 року № 135-13881 позивач повідомив [PERSON] про відступлення ПАТ «УкрСиббанк» ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за кредитним договором № 11373574000 та вимагав погасити заборгованість за вказаним кредитним договором (а. с. 27). Зазначений лист направлений на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується списком відправлень засвідченого печаткою поштового відділення від 12 липня 2014 року (а. с. 29-36). Аналогічна лист- вимога була направлена [PERSON] (а.с.28). Щодо посилання представника відповідача на неповідомлення відповідача про заміну кредитора, то суд звертає увагу, що частинами 1, 2 ст.1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням ст.124 Коституції України. Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема наданого розрахунку, відповідач [PERSON] в 2012-2013 роках (після укладення договору факторингу) деякий час сплачував заборгованість. Однак в цілому свої зобов'язання належним чином не виконує. Щодо тверджень відповідача про відсутність цивільної правоздатності позивача на ринку фінансових послуг, то суд звертає увагу, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи - документ установленого зразка, який засвідчує факт набуття юридичною особою статусу фінансової установи та внесення інформації про фінансову установу до Реєстру (п. 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затверджений розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України в редакції від 16.01.2007 р. № 6640). Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 цього Закону, факторинг є фінансовою послугою. Державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо ринку банківських послуг та діяльності з переказу коштів - Національним банком України; щодо ринків цінних паперів та похідних цінних паперів (деривативів) - Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; щодо інших ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (ст. 21 Закону). Згідно із п. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Діяльність фінансових установ, які здійснюють факторингові операції, не підлягає ліцензуванню, оскільки факторинг не входить до переліку ліцензованих видів діяльності, наведений у ст. 34 вказаного Закону. Позивач ТОВ «Кей-Колект» зареєстроване як фінансова установа розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 732 від 08 грудня 2011 року за реєстраційним номером 13102668, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи ФК № 300, виданим 08 грудня 2011 року (а.с.135). У Додатку до вказаного вище Свідоцтва зазначено, що як вид фінансових послуг, який позивач має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, є факторинг (а.с. 135, зворот). Таким чином твердження відповідача щодо відсутності правоздатності позивача на ринку фінансових послуг не заслуговує на увагу. Щодо твердження відповідача про необхідність факторові ліцензії на здійснення валютних операцій, то суд звертає увагу, що відповідно до договору факторингу до фактора переходить право вимоги грошових коштів. Укладаючи договір факторингу (ст. ст. 513, 514, 516, 517, 651, 1077, 1078, 1082, 1084 ЦК України), банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов»язків, які перейшли за договором до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання. Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. При цьому, ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а щодо права вимоги грошових коштів в іноземній валюті, то нормами чинного законодавства не передбачено необхідність такої ліцензії. Щодо посилання відповідача на те, що фактор придбав вимоги за гривні, то суд звертає увагу, що грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу, та навпаки, що узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 10.07.2007 року в справі 26/347-06-6531. [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від 18 липня 2008 року, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по основній сумі кредиту в розмірі 14525,03 доларів США, що за курсом валют НБУ на день ухвалення судового рішення становить 306958,32 грн. Щодо розміру відсотків, то як вбачається з довідки - розрахунку залишку заборгованості (а. с. 107-109) станом на 01 грудня 2013 року (заборгованість на вказану дату просить стягнути позивач) заборгованість за відсотками становить 6493,77 доларів США, що за курсом валют НБУ на день ухвалення судового рішення складає 137 233,22 грн. Вказана сума заборгованості встановлена в судовому на підставі наявних у справі доказів та підлягає стягненню. Суд звертає увагу, що відповідачами доказів щодо спростування доказів позивача про суму заборгованості не надано. Щодо заперечень відповідача [PERSON] про стягнення суми заборгованості, зважаючи на забезпечення виконання зобов'язань іпотекою, то суд звертає увагу, що право вибору способу судового захисту права належить позивачу, про що наголошується в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5. Підстав для зменшення розміру заборгованості по процентам, як-то зазначав відповідач [PERSON], ні нормами чинного законодавства, ні умовами договору не передбачено. Щодо стягнення вказаної заборгованості солідарно з поручителем, то суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Разом з тим, за змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч.4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Умови договору поруки №218262 від 18 липня 2008 року, укладеного між банком та [PERSON] ([PERSON].), містять умови про дію договору до повного припинення всіх зобов'язань боржника, тому в даному випадку слід розглядати можливість застосування ч.4 ст.559 ЦК України. При цьому суд враховує, що під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Як установлено судом, боржник [PERSON] (а відтак і поручитель [PERSON].) взяв на себе зобов'язання повернути кредиту у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому разі не пізніше 17 липня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, та сплачувати щомісяця проценти нараховані банком. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене ч.2 ст. 1050 ЦК України та умовами договору право про дострокове повернення кредиту та своєчасно звернувся до суду щодо основної суми заборгованості по тілу кредиту (14 525,03 доларів США, що еквівалентно станом на 06.05.2015 року 306 958,32 грн. США), пред'явивши позов 26 грудня 2014 року. Тому вказана сума підлягає стягненню з боржника солідарно з поручителем. Однак, пред'являючи позов, позивач просить стягнути також заборгованість по процентам станом на 01.12.2013 року, яка виникла в результаті несплати щомісячних платежів по процентам. Отже, заборгованість по процентам в розмірі 6493,77 доларів США, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника у зв'язку з несплатою ним поточних щомісячних платежів із погашення процентів за користування кредитом. Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з умов договору, чергові платежі по процентам боржник повинен був здійснювати з 01 по 10 число кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення заборгованості зі сплати процентів станом на 01.12.2013 року в розмірі 6493,77 доларів США, що за курсом валют НБУ на день ухвалення судового рішення складає 137 233,22 грн., солідарно з поручителем задоволенню не підлягає. Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. При цьому, зважаючи що чинним законодавством не передбачена солідарний порядок сплати судового збору, на що звертає увагу Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ (постанова від 17.10.2014 року №10) сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів в частках, пропорційно до задоволених до них вимогах, відповідно з [PERSON] - 2390,94 грн. та з [PERSON] - 1262,04 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial