Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона більше 10 років постійно, відкрито, безперервно та добросовісно користується ? частиною земельної ділянки №36 площею 0,12 га по вулиці Будівельників в котежному містечку «Антей» Слобожанської (Ювілейної с/р) Дніпропетровського району Дніпропетровської області, що належить [PERSON], а інша ? частина земельної ділянки взагалі ніким не використовується останні 10 років. В жодні договірні відносини з приводу зазначеної земельної ділянки вона з відповідачем ніколи не вступала та добросовісно заволоділа зазначеною земельною ділянкою. Також зазначала що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.11.2014 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], серія та номер 801, належить право власності на 73/300 частини квартири [ADDRESS] та 73/300 частини квартири належать їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.01.1997 року виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів та зареєстрованого в ДМБТІ в реєстрову книгу за № 42п-106. Таким чином позивачці в цілому належить право власності на 146/300 частин квартири. Іншими співвласниками даної квартири є відповідачі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Зазначала, що спільне користування зазначеною квартирою є неможливим, оскільки: зазначена квартира є річчю неподільною; частки співвласників квартири виділити у натурі не можливо; відповідачі в зазначеній квартирі багато років не проживають та не беруть участь в утриманні їхнього спільного майна. Позивач у судове засідання не зявився, від нього до суду надійшла заява, щодо розгляду цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання не зявились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причину своєї неявки суду не повідомили. Згідно\~ст. 224 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави\~8\~Розділу\~ІІІ ЦПК України. Відповідно до ч. 2ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.11.2014 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], належить право власності на 73/300 частини квартири [ADDRESS], також додатково 73/300 частини зазначеної квартири позивачу належать на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.01.1997 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів та зареєстрованого в ДМБТІ в реєстрову книгу за № 42п-106. Іншими співвласниками даної квартири є відповідачі по справі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] належить 73/300 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.01.1997 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів та зареєстрованого в ДМБТІ в реєстрову книгу за № 42п-106. [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності належить 27/100 частин квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування частини квартири від 29.05.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в ДМБТІ за № 136-77. Згідно ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності однієї з обставин: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. За обовязкової умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам іншого співвласника та членам його сім'ї. Частка кожного з відповідачів у праві власності на квартиру є незначною. Квартира є річчю неподільною. З неї взагалі неможливо виділити окреме житлове приміщення, з самостійним виходом, адже з технічного паспорту вбачається, що спірна квартира розташована на 4-му поверсі 4-х поверхового житлового будинку та має 2 житлові кімнати за наявності 4-х співвласників. Тому неподільність спірної квартири є очевидною для суду та не має необхідності у проведенні відповідної судової експертизи. Припинення права власності відповідачів на зазначену частку їхнього майна не завдасть істотної шкоди їх інтересам та членам їх сімї, оскільки в зазначеній квартирі відповідачі не проживають та кожен з них добровільно багато років тому переїхав на постійне проживання в інше житло. Крім того, позивач надала згоду на стягнення з неї судом на користь відповідачів компенсації за припинення за відповідачами права власності на їх частини квартири. Верховний Суд України 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11 зробив наступний правовий висновок щодо застосування судами положень ст. 365 ЦК України: «Частиною 1 ст. 365 ЦК передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, зокрема: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. За змістом зазначеної норми для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 13 ч. 1 ст. 365 ЦК за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-81цс11).» В ухвалі від 19.06.2013 року (справа № 6-18963 св 13) ВССУ зазначив «Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Тобто такої складової, як згода відповідача на отримання компенсації положення ч. 1 ст. 365 ЦК України не містить. Для припинення права співвласника на частку в праві спільної часткової власності достатньо будь-якої однієї з чотирьох передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав.» Щодо вимоги визнати за [PERSON] права власності на ? частину земельної ділянки № 36 площею 0,12 га по вулиці Будівельників в котежному містечку «Антей» Слобожанської (Ювілейної с/р) Дніпропетровського району Дніпропетровської області суд вважає її безпідставною. Суд вважає, що у цій частині вимог позивач не виконала свого обовязку доказування, передбаченого положеннями ч.4 ст10, ч.1 ст. 60 ЦПК України та не надала суду доказів наявності обставин для застосування до спірних правовідносин положення ст.344 ЦК України. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON], не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial