Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просить суд надати їй дозвіл на виїзд її сина - [PERSON] , [INFO] , до Республіки Грузії на лікувально-оздоровчій відпочинок без дозволу (без згоди) та без супроводу батька дитини, [PERSON] , [INFO] , на строк два місяці (з 10.06.2019 р. по 10.08.2019 р.). Також просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. В обгрунтування позовних вимог зазначила, шо з приблизно з середини 2006 року фактично мешкала однією родиною з [PERSON] . Від цього чоловіка у неї народився син [PERSON] [INFO] Син проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Факт батьківства підтверджується Свідоцтвом про народження дитини та не оспорювався ніколи Боржником. З кінця 2008 року позивач із відповідачем фактичні подружні стосунки припинила і [PERSON] із позивачкою та сином не спілкується, його місцезнаходження невідоме. Відповідно до судового Наказу від 26.03.2019р., виданого Ленінським районним судом м. Харкова з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина. З моменту фактичного розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Дитина проживає разом з позивачем, що підтверджується Довідкою про склад сім`ї. Позивач самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільного сина, однак звернення позивача залишено відповідачем без задоволення. [PERSON] має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] в Грузії, за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Позивач неодноразово зверталась в усній формі до відповідача через спільних знайомих, при тому що не має номеру телефону та інших засобів зв`язку з відповідачем, а також листом до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] , що підтверджується копією листа. З відсутності будь-якої реакції відповідача вбачається, що наведена його позиція спрямована також і на майбутнє, а саме відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд з дитини. Відповідно до Довідки № 3 від 06.04.2019 року, виданої КП «Міська дитяча клінічна лікарня №19» Харківської міської ради, дитина [PERSON] потребує оздоровлення. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із вказаним позовом. В судове засідання позивач та її представник адвокат Журавель Д.М. не з`явилися. Від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності ті відсутності його довірительниці [PERSON] , позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, у разі належного повідомлення відповідача просив ухвалити судове рішення за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, день та місце судового засідання 13.06.2019 року був сповіщений своєчасно і належним чином за адресою місця проживання, зареєстрованим у встановленому законом порядку відповідно до п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК України. Пунктом 1 ч.3 ст. 223 ЦПК України встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі його неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причини неявки. Від уповноваженого за посадою представника третьої особи - служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, Пенцова В.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Враховуючи відсутність відповідача, без повідомлення причин неявки в судове засідання, відсутності відзиву на позов з його боку, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наданих позивачем суду доказів. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] в м. Харків народився [PERSON] , батьками останнього є [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво про народження серія [NUMBER] видане 18.06.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №3 Харківського міського управління юстиції (а.с.6). [PERSON] зареєстрований та проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що вбачається із довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с.14). Згідно довідки №3 від 05.04.2019 року КНП «Міська дитяча клінічна лікарня №19» [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] дійсно перебуває на диспансерному обліку у лікарів КНП «МДКЛ №19» ХМР - гастроентеролога з діагнозом: дискінезія жовчовивідних шляхів по гіпоморному типу. Панкреапатія, у кардіолога з діагнозом: диспластична кардіопатія. Пролапс мирального клапану І ступеня. Дитина потребує оздоровлення (а.с.13). [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] в [ADDRESS] , було направлено листа, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] просить дозволу на виїзд сина [PERSON] за кордон, так як останньому необхідно змінити клімат, за для оздоровлення, якого він потребує. Однак поштове відправлення було повернено відправнику з відміткою: за зазначеною адресою ([ADDRESS]) [PERSON] не проживає (а.с.15,25,26,27). На підтвердження конкретного виїзду (одноразового) з визначенням його початку й закінчення, позивачкою надано докази, а саме скріншот з сайту Booking. com, та електронні квитки, з яких вбачається, що [PERSON] заброньовано квитки на літак з Харкова до Батумі (Грузія), відліт 26.06.2019 року та повернення 06.07.2019 року, заселення 26.06.2019 року та виселення 06.07.2019 року до готелю Orbi Sea Breeze Tower за адресою 15 А Кhimshiashvili Str . № 402 Batumi , 0101 Грузія, для 1 дорослого та однієї дитини (11 років) (а.с.10,11,12). Частиною 3 ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь - який час повернутися в Україні. Відповідно до ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Пункт 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України №231 від 31.03.1995, вказує, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Пунктами 3, 4, 5 постанови КМ України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» передбачено, що: виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. У разі посилання на цей закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Статтями 7, 155 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтями 3,6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, учасником якої є Україна з 27.09.1991 року, встановлено - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративним чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 27 цієї Конвенції передбачає - держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 №231 оформлення проїзного документу дитини здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. Відповідно до п. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Судом достеменно встановлено, що дитина постійно проживає разом з матір`ю, відповідач проживає окремо, мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним, у той же час, дитині необхідно оздоровлення, з огляду на стан здоров`я, про що є рекомендація лікарів. Суд вважає, що інтереси батьків мають право на реалізацію такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини. Відповідач не надав доказів, які б свідчили про те, що ним особисто зроблено для створення належних умови задля забезпечення та гарантування повноцінного, здорового, гармонійного розвитку його неповнолітньої дитини. Суд має виходити з того, що правам батька неповнолітньої дитини кореспондують відповідні обов`язки, які мають виконуватись батьками. Однак, чинним законодавством передбачено можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, такі поїздки можуть мати разовий характер з визначенням відповідного часового проміжку перебування у відповідній державі, а надання судом дозволу без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства. Таким чином, суд вважає тимчасовий виїзд дитини разом з матір`ю за межі України з метою лікувально-оздоровчого відпочинку доцільним і повністю відповідає її інтересам. Крім того, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітньому [PERSON] у супроводі його матері, без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку, суд враховує, що законом передбачено надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення, мети перебування та конкретної держави. Суд вважає, що термін виїзду дитини за кордон необхідно визначити терміном на один місяць, з 24.06.2019 року по 24.07.2019 року, з метою убезпечення дитини та можливості в подальшому її батькам спільно вирішувати питання щодо виховання дитини. Доказів того, що позивачка виїздить з дитиною на постійне місце проживання до Республіки Грузія суду не надано і в ході судвого розгляду не здобуто. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею за подання позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Outcome: partial