Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням виконкому Маріупольської міської ради від 16.04.2009 року № 156 відповідачці [PERSON] надано соціальне житло, яке належить територіальній громаді м. Маріуполя. У вказаній квартирі також зареєстровані інші відповідачі, які не мешкають за місцем реєстрації з 2014 року, мають заборгованість за комунальні послуги. Просив розірвати договір найму житла та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача просила розглядати справу без її участі, підтримала вимоги, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради просив розглядати справу без її присутності, надала висновок, яким вважали неможливим визнати неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Представник ЖКП КК «Кальміуська» просив розглядати справу без участі його представника на розгляд суду. Ухвалою суду від 29.01.2021 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Судом встановлено наступне. Рішенням Маріупольської міської ради № 156 від 16.04.2009 року квартиру [ADDRESS] розподілено [PERSON] (а.с.18). 07 травня 2009 року між ЖКП Іллічівського району м. Маріуполя та [PERSON] укладено договір найму соціального житла (далі - Договір), згідно з яким наймодавець надав наймачеві та членам її сім`ї у користування житлове приміщення, а саме двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-23) . На ім`я відповідачів за адресою [ADDRESS] відкрито особистий рахунок № [NUMBER] (а.с.13). З актів Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради від 04 чеврня 2020 року та 29 вересня 2020 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] у квартирі вказані особи не проживають з 2014 року, мають заборгованість за комунальними платежами (а.с.15, 16) За інформацією ЖКП «Керуюча компанія «Кальміуська» за адресою [ADDRESS] рахується заборгованість з оплати комунальних платежів (а.с.17). За повідомленням ККП «Маріупольтепломережа» від 14.07.2020 року вбачається, що за адресою [ADDRESS] наявна заборгованість за теплопостачання станом на 10.07.2020 року в сумі 47253, 24 грн. , дата останнього платежу - 14.03.2008 року (а.с.34). За повідомленням КП «Комунальник» від 26.06.2020 року за адресою [ADDRESS] наявна заборгованість за комунальні послуги в сумі 2943, 07 грн. (а.с.36). Відповідно до п.. 6.3 Договору наймодавець може прийняти рішення про ініціювання розірвання цього договору та виселення наймача та членів його сім`ї з жилого приміщення соціального призначення без надання іншого житла за таких підстав невнесення протягом шести місяців наймачем плати за користування соціальним житлом. Відповідно до п. 6.4 Договору примусове розірвання цього договору здійснюється виключно за рішенням суду. Відповідно до ст.15 ЖК України та ст.9 ч.1 п.3 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» органи місцевого самоврядування відповідно до закону, зокрема, здійснюють контроль за використанням соціального житла за призначенням, визначають виконавця житлових та комунальних послуг у порядку, встановленому законом, а також вживають заходів щодо забезпечення збереження житлового фонду соціального призначення незалежно від форми власності. Пунктом 19 порядку надання соціального житла, а також урахування площі житла, що перебуває у власності громадянина, якому надається квартира або садибний (одноквартирний) житловий будинок з житлового фонду соціального призначення затвердженого Кабінетом Міністрів України про «Деякі питання реалізації Закону України "Про житловий фонд соціального призначення"» договір найму соціального житла вважається розірваним у разі переїзду громадянина та членів його сім`ї на інше місце проживання. Договір найму соціального житла вважається розірваним з моменту звільнення житлового приміщення. Згідно п.9 ст. 20 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення», на вимогу наймодавця договір найму соціального житла може бути розірваний лише за рішенням суду. Відповідно до ст.108 ЖК України, договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом. Згідно положень ст.ст.71, 72 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у разі її відсутності більше шести місяців за місцем проживання без поважних причин. Судом не встановлено поважності причин відсутності відповідача понад установлені законом строки. За вимогами ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користуванням житловим приміщенням. При вирішенні питання вказаного питання, суд враховує норми ч. 2 ст. 2 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року» (далі - Конвенція), відповідно до якої Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. За змістом ч.1 ст.3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. У відповідності до Преамбули Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. За статтею 1 Закону охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав. Відповідно до статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до статті 18 Закону діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином саме батьки дитини несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини та дотримання прав дитини, в тому числі на належне житло, а права дитини на житло залежить від правомірності користування цим житлом її батьками, з якими дитина має право проживати. Оскільки судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2014 року, тобто понад року, оплата за користування житлом не здійснюється, що є суттєвим порушенням умов договору та найму соціального житла та перешкоджає позивачеві у здійсненні прав щодо майна, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для розірвання договору найму соціального житла від 07.05.2009 року, укладеного між ЖКП Іллічівського району та [PERSON] , та визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування соціальною квартирою [ADDRESS] . Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування соціальною квартирою, оскільки відповідно до відомостей, наданих як самим позивачем, так і відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради [PERSON] за адресою [ADDRESS] не зареєстрована. На підставі ст.141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial