Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] фактично сплачену заборгованість за спожиту електричну енергію, обліковану по договору про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області від 29.06.2011 року (особовий рахунок № 4811118), за період із жовтня 2013 року по листопад 2014 року у загальному розмірі 1068,72 грн. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] фактично сплачену заборгованість за спожитий природний газ, облікований по договору на поставку природного газу (особовий рахунок № 99118) за період з листопада 2013 року по листопад 2014 року у загальному розмірі 1327,47 грн. В задоволені решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по справі у розмірі 243,6 грн. В апеляційній скарзі відповідачка просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також не врахування обставин у справі. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду змінити із наступних підстав. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно належить позивачці [PERSON] (а.с.6). Судом також встановлено, що у складі означеного домоволодіння фактично розміщені два окремих, ізольованих один від одного, житлових будинків, позначених на плані технічної інвентаризації домоволодіння: житловий будинок літ.А-1, загальною площею 56,3 кв. м., та житловий будинок літ. Д-2 загальною площею 115,4 кв. м. (а.с.6-8). Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, а сторонами визнано, що відповідач є колишнім членом власника домоволодіння, але на момент виникнення спірних відносин сторони однією сім'єю, сумісно не проживають, а займають кожна окремий будинок, сторона позивача - житловий будинок літ.А-1, загальною площею 56,3 кв. м., а сторона відповідача - житловий будинок літ. Д-2 загальною площею 115,4 кв. м. Обставина фактичного проживання відповідача за вказаною адресою, не спростовувалась та підтверджується матеріалами справи, зокрема витягом із адресної картки (а.с. 11). Матеріалами справи підтверджено, що до кожного із означених будинків газопостачання та електропостачання здійснюється відповідно до умов окремих договорів, укладених між позивачем та ПАТ «Дніпрогаз», ПАТ «Дніпрообленерго» відповідно. Судом встановлено, що з метою контролю витрат споживання природного газу та електричної енергії окремо по кожному із означених будинків, енергопостачальними підприємствами встановлені окремо на кожен будинок відповідні лічильники, та відкриті окремі особові рахунки. Так, постачання електричної енергії до будинку де мешкає відповідач, здійснюється відповідно до умов договору про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області від 29.06.2011 року, особовий рахунок № 4811118, а постачання природного газу, здійснюється до умов договору на поставку природного газу, особовий рахунок № 99118. В той час, як облік споживання у будинку, де фактично мешкає позивач, електричної енергії здійснюється за іншим особовим рахунком № 4811028, а природного газу за особовим рахунком № 7963. Таким чином, судом достовірно встановлено, що обсяги фактично спожитої електроенергії та природного газу позивачем та відповідачем фіксуються окремо за допомогою різних лічильників. Обсяг та вартість спожитих електричної енергії, природного газу, показання лічильників сторонами у судовому засіданні не оспорювались. Стаття 322 ЦК України передбачає, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом із цим, відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач, зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Суд зауважив, що у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням. Водночас за відсутності у власника та колишніх членів сім'ї домовленості про безоплатне користування житлом останні мають вносити квартирну плату і оплачувати комунальні послуги на тих же засадах, що і наймач (ч. 3 ст. 162 ЖК України). Таким чином, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, відповідач повинен здійснювати оплату комунальних послуг на тих же засадах, що і наймач відповідно до реальних обсягів споживання таких послуг, які в даному випадку фіксуються окремими лічильниками з обліку електричної енергії та природного газу. Тому суд відхилив доводи відповідача щодо того, що плата за комунальні послуги повинна розподілятись пропорційно в залежності від кількості проживаючих на території домоволодіння осіб. Адже такий розподіл можливий виключно у випадку, коли споживачі проживають сумісно і споживають разом відповідні енергоресурси. В даному випадку сторони мешкають окремо в ізольованих житлових приміщеннях, споживання таких ресурсів також відбувається окремо кожною із сторін, із відповідною фіксацією лічильниками кількості спожитих ресурсів окремо стороною позивача та стороною відповідача. Судом також встановлено, що оплату за спожиту електричну енергію, обліковану по особовому рахунку № 4811118, за спірний період, а саме за період з жовтня 2013 року по листопад 2014 року на загальну суму 1068 грн. 72 коп., (що складається із 109 грн. 74 коп. по квитанції № 80 від 25.10.2013 року, 115 грн. 35 коп. по квитанції № 271 від 02.12.2013 року, 256 грн. 98 коп. по квитанції № 239 від 09.01.2013 року, 94 грн. 65 коп. по квитанції № 111 від 28.03.2014 року, 279 грн. 95 коп. по квитанції № 230 від 13.05.2014 року, 23 грн. 96 коп. по квитанції № 559 від 07.07.2014 року, 20 грн. 47 коп. по квитанції № 313 від 18.08.2014 року, 63 грн. 90 коп. по квитанції № 515 від 14.10.2014 року, 103 грн. 72 коп. по квитанції № 168 від 19.11.2014 року), та оплату а спожитий природний газ, облікованого по особовому рахунку № 99118, за спірний період, а саме за період з листопада 2013 року по листопад 2014 року на загальну суму 1327 (одна тисяча триста двадцять сім) грн. 47 коп. (що складається із 322 грн. 63 коп. по квитанції № 240 від 09.01.2014 року, 886 грн. 00 коп. по квитанції № 860 від 12.04.2014 року, 18 грн. 70 коп. по квитанції № 546 від 13.05.2014 року, 28 грн. 64 коп. по квитанції № 1110 від 23.06.2014 року, 02 грн. 20 коп. по квитанції № 755 від 19.08.2014 року, 01 грн. 10 коп. по квитанції № 756 19.08.2014 року, 05 грн. 50 коп. по квитанції № 514 від 14.10.2014 року, 68 грн. 20 коп. по квитанції № 963 від 17.11.2014 року (а.с. 33-49) здійснено особисто позивачем [PERSON], що підтверджується оригіналами вказаних платіжних документів, держателем яких є саме позивачка, досліджених судом під час розгляду справи. Суд критично поставився до доводів відповідачки із того приводу, що відповідачка також здійснювала оплату за вказані послуги, що начебто підтверджується випискою з її карткового рахунку (а.с. 64-71). Згідно із ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зазначена виписка на думку суду є неналежним доказом, оскільки не містить інформацію щодо предмету доказування по даному цивільному спору, адже із тексту, якій міститься у такій виписці не вбачається за який саме вид комунальних послуг та наданих за якою саме адресою були здійснені такі платіжні операції. Будь-яких оригіналів платіжних документів, що свідчили б оплату від імені відповідача за спірний період за послуги з газо- та електро- постачання суду надано не було. Відповідно до вимог ст.57, 60 ЦПК України відповідачка на підтвердження своїх заперечень не надала суду жодного належного та допустимого доказу, а тому суд не взяв їх до уваги. Також суд не взяв до уваги доводи позивачки про начебто сплату нею за спожитий газ 126 грн. 15 коп. по квитанції № 758 від 13.11.2013 року та 20 грн. 18 коп. по квитанції № 81 від 25.10.2014 року, оскільки на підтвердження таких платіжних операцій суду не було надано відповідних доказів у вигляді оригіналу платіжних документів чи довідки ПАТ «Дніпрогаз» про зарахування коштів в якості оплати за постачання газу. Суд зазначив, що за загальним правилом фотокопії платіжних документів не мають силу письмового доказу, адже письмовими доказами є саме документи, акти, довідки і матеріали, які містять відомості про обставини, що мають значення для справи (ст. 64 ЦПК України), а не копії таких матеріалів і документів, і процесуальний закон зобов'язує саме суд безпосередньо досліджувати такі докази (ст. 159 ЦПК України). Врахувавши ту обставину, що позивач фактично виконав зобов'язання відповідача перед ПАТ «Дніпрогаз», ПАТ «Дніпрообленерго» щодо сплати фактично спожитих відповідачем житлово-комунальних послуг, суд прийшов до висновку, що до позивача перейшло право такої майнової вимоги. Окремо суд зазначив, що обставини особистих неприязних стосунків між сторонами, на які посилається позивачка, та які можуть бути підтверджені показаннями свідків, суд не бере до уваги, оскільки такі обставини не мають відношення до предмету спору, а факт окремого, не сумісного проживання, проживання сторін у різних будинках відповідачем визнаний. У зв'язку із чим, суд вважав за можливе стягнути із відповідачки на користь позивачки грошові кошти на виконання таких зобов'язань з оплати за житлово-комунальні послуги, а саме фактично сплачену позивачем заборгованість за спожиту відповідачем електричну енергію, обліковану по договору про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області від 29.06.2011 року (особовий рахунок № 4811118), за період з жовтня 2013 року по листопад 2014 року у загальному розмірі 1068,72 грн. та фактично сплачену позивачем та доведену заборгованість за спожитий відповідачем природний газ, облікований по договору на поставку природного газу (особовий рахунок № 99118) за період з листопада 2013 року по листопад 2014 року у загальному розмірі 1327,47 грн., а в решті позовних вимог відмовив за їх недоведеністю. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягнув із відповідачки на користь позивачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 243,6 грн. Але із висновками суду в частині визначення суми боргу відповідачки погодитись не можна, оскільки вони зроблені із неповним з'ясуванням обставин у справі та із порушенням норм матеріального права. Як вбачається із матеріалів справи у спірному домоволодінні крім сторін у справі, зареєстрований [PERSON] - колишній чоловік відповідачки (а.с.11). Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що відповідачка є колишнім членом сім'ї власника домоволодіння, але сторони однією сім'єю не проживають, а займають кожна окремий будинок, сторона позивача - житловий будинок літ.А-1, а сторона відповідача - житловий будинок літ. Д-2. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Оскільки плата за комунальні послуги проводиться згідно з показниками лічильників, що облік використаних послуг проводиться в будинку в цілому, а тому необхідно розмежувати частки, які має сплатити відповідачка, а також її колишній чоловік. Оскільки у будинку літ. Д-2 проживають двоє повнолітніх осіб, а тому їх обов'язок по сплаті комунальних послуг є рівним. Враховуючи, що позов власником заявлено лише до однієї особи, а тому у вона є зобов'язаною по оплаті половини суми за комунальні послуги: за газопостачання - 663,73 гривень, а за електроенергію - 534,35 гривень. Крім того, що відповідачка надала квитанції про часткову оплату за газопостачання - 27,55 гривень, та за електроенергію - 101,31 гривень у 2014 році із своєї зарплатної картки. Тому ці суми потрібно також вирахувати із цієї частки. Отже із відповідачки належить стягнути лише по оплаті за газопостачання - 636,18 гривень (663,73 гривень - 27,55 гривень) та за електроенергію - 433,04 гривень (534,35 гривень - 101,31 гривень). Доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що вона повністю оплатила комунальні послуги за цей період спростовуються матеріалами справи. Посилання відповідачки на те, що вона також здійснювала оплату за вказані послуги, що підтверджується випискою з її карткового рахунку, не є достовірними. Зазначена виписка свідчить лише про оплату комунальних/інших платежів в терміналі, але не підтверджує вид цих платежів, адресу за якою вони оплачувались, а також реквізити рахунків організацій, які отримували платежі (а.с. 64-71). А тому ця виписка не є достовірним свідченням відсутності у відповідача боргових зобов'язань у повному обсязі. Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду повністю не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що наявні лише підстави для зміни судового рішення в частині розміру стягнення грошових сум, передбачені ст. 309 ЦПК України.

Outcome: partial