Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом (а.с.2-7), який згодом доповнила (а.с.160-173), та просить постановити рішення: - про визнання за нею, позивачкою права на спадщину за законом першої черги на грошові заощадження (вклади) після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]; - про зобов'язання відповідача перевести банківські заощадження (вклади) спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO], на її, позивачки, ім'я з урахуванням усіх компенсацій, індексацій на банківські заощадження (вклади); - визнати суми банківських заощаджень (вкладів) такими, що мають бути збільшені не менше ніж на 27.19 гривен за курсом долара США, з нарахуванням на банківський вклад (основної рівноцінної суми) всіх відсотків (інфляцій), нарахованих на день смерті вкладника, а також відсотків за весь строк до моменту фактичного повернення коштів на вимогу позивача; - про зобов'язання відповідача виплатити позивачу рівноцінні суми банківських заощаджень (вкладу), по ощадним книжкам: книжка серії [NUMBER], рахунок [NUMBER] на ім'я [PERSON] (основна сума вкладу - 5960.33 гривен) рівноцінну суму, що складає не менше 162 066.21 гривен книжка серії [NUMBER], рахунок [NUMBER] на ім'я [PERSON] (основна сума вкладу - 1360.33 гривен) рівноцінну суму, що складає не менше 36 988.54 гривен -про зобов'язання відповідача врахувати та виплатити позивачу на дату видачі (виплати) основної суми вкладу додатково поверх основної суми вкладу: суму з урахуванням усіх видів податків, які можуть бути пред'явлені до основної суми вкладу (тобто утримуватися з відповідача), суму інфляції, суму пені в розмірі 3% за кожний прострочений день за період затримки (порушень строків виплати), нараховану суму відсотків вигоди на основну суму за користування банком до дати видачі (виплати). При виплаті врахувати курс долара до гривні з розрахунку 1 долар США = 27.19 гривен; - про стягнення з відповідача суми моральної шкоди в розмірі 183 017.00 доларів США, виключивши можливість стягнення з цієї суми будь-яких сум податків - про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу на дату виплати суми моральної шкоди додатково поверх основної суми моральної шкоди: суму з урахуванням усіх видів податків, які можуть бути пред'явлені до основної суми вкладу (тобто утримуватися з відповідача), суму інфляції, суму пені в розмірі 3% за кожний прострочений день за період затримки (порушень строків виплати), нараховану суму відсотків вигоди на основну суму за користування банком до дати видачі (виплати). При виплаті врахувати курс долара до гривні з розрахунку 1 долар США = 27.19 гривен; - про стягнення судових витрат з відповідача на користь держави; - про стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача в розмірі 1528.92 гривен, з урахування курсу долара США, що дорівнює 27.19 гривен станом на день виплати, а також з урахуванням 3% за кожний день прострочення виплати (а.с.186-188, 189-193). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла її рідна мати - [PERSON]. Після смерті якої залишилася спадщина у вигляді банківського вкладу, на який не претендують інші спадкоємці. Вона, позивач є спадкоємцем за законом першої черги, яка своєчасно прийняла спадщину - шляхом оформлення 15.10.2015 року заяви про прийняття спадщини у приватного нотаріуса м.Білгород Дністровський, та 16.10.2015 року було надіслано заяву до Болградської нотаріальної контори Одеської області. Однак, 20.10.2015 року на її адресу надійшов лист державного нотаріуса Болградської районної державної нотаріальної контори, зі змісту якого стало відомо про існування заповіту, який її мати, спадкодавець за життя склала на користь іншої дочки [PERSON], рідної сестри позивача. Названим листом нотаріус також роз'яснив, що у разі її, позивача непрацездатності на момент смерті спадкодавця, вона, спадкоємець [PERSON], має право на обов'язкову частку в спадщині, для чого необхідно надати до нотаріальної контори відповідні докази цього. Позивач, стверджує, що вона на момент смерті її матері дійсно була непрацездатною, проте у неї немає законодавчо встановленої довідки про цей факт, через що вона змушена звернутися до суду з вищезазначеним позовом, повідомивши додатково, що вклади її матері, за усною домовленістю зі спадкодавцем [PERSON], фактично належали їй, позивачу, що підтверджується наявністю довіреності померлої на її ім'я, позивача [PERSON], що була видана і датована вже після дати написання заповіту. На підтвердження своїх вимог позивач надав суду письмові докази та заявила клопотання про витребування доказів від відповідача (а.с.36-38). Клопотання про витребування доказів судом було задоволене і витребувані заявлені докази. Позивач також своєю письмовою заявою просив суд розглянути її позов російською мовою (а.с.33-34), посилаючись на відсутність вимоги ст.119 ЦПК щодо обов'язковості подання позову державною мовою, та посилаючись на своє незнання Державної мови, побоюючись у зв'язку з цим, що будуть порушені судом її, позивача, права на належний захист у суді. Крім того, позивач, посилаючись на норми діючого законодавства України та норми міжнародного права, своїм клопотанням від 13.10.2016 року, яке надійшло до суду 20.10.2016 року (вх.№5691), наполягала на вирішенні судом питання щодо зменшення їй розміру судового збору або звільнення її від сплати судового збору, стверджуючи, що в неї важке матеріальне становище (а.с.21-24, 180-183, 184-185). Суд, відкриваючи провадження, задовольнив клопотання і відстрочив сплату судового збору до часу ухвалення рішення по справі. В заяві про доповнення позовних вимог (а.с.160-173) позивач здійснила розрахунок суми вкладів, який на її думку підлягає до виплати виходячи із основних сум на час вкладень та з розрахунку по курсу долара США на даний час. Позивач вважає, що відповідач своїми діями не тільки не поновив і не забезпечив захист її прав і інтересів, а навпаки, явно намагався і явно демонстрував дискримінацію, зухвале відношення до неї, явно і вільно нехтуючи її, позивача законними, гарантованими правами, повагою до права власності, намагався явно і вільно з почуттям безкарності вчиняти перешкоди до реалізації позивачем прав та інтересів, як в суді, так і за межами суду, перешкоджаючи реалізації прав володіння, користування і розпорядження майном, що спричинило позивачу моральної шкоди, яку вона просила відшкодувати. У судове засідання позивач не прибув, щоразу була повідомлена належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.86, 87, 127-128, 131, 154-155,214, 219), заявою від 22.09.2016 року (а.с.35) просила справу розглядати у її відсутність. Від позивача до суду надходили різного роду клопотання про витребування документів, доказів, тощо. Про час та місце розгляду справи 11.04.2017 року о 09:00 годині позивач була повідомлена (а.с.218, 219). Суд також пропонував позивачу прибути в призначений час в судове засідання, ознайомитися з усіма наявними у справі документами, доказами, прийняти участь в розгляді справи. Втім позивач в судове засідання не прибула, жодних заяв, та клопотань до зазначеного судового засідання не надсилала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча регулярно повідомлявся належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.47, 118, 126, 129, 151-153, 157-158, 216, 220). 11.10.2016 року до суду було надіслано заяву про визнання позовних вимог, та розгляд справи у відсутність представника (а.с.72-73, 124-125). У подальшому, на адресу суду спрямовував письмові заперечення (а.с.132-134, 145-147, 207, 222-224), та в задоволенні позову просив відмовити. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що доводи позивача є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спадкодавець [PERSON] залишила заповіт на ім'я [PERSON], яка прийняла спадщину, а доказів що спадкоємець [PERSON] відмовилась від спадщини, чи не заперечує проти спадкування позивачем не надано. Крім того, відповідач стверджує, що він не є належним відповідачем за цим позовом, оскільки предметом спору є спадкове майно до складу якого входять грошові кошти на компенсаційних рахунках, відкритих на ім'я [PERSON] в установі АТ «Ощадбанк», однак він не є власником/користувачем цих коштів, а лише виконує функцію по обслуговуванню рахунку [PERSON] Щодо тверджень позивача про ненадання на її заяви витребуваної інформації, пояснив, що згідно ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносини з ним чи третіми особами при наданні послуг банку є банківською таємницею. А тому витребувана позивачем інформація містить банківську таємницю, розкриття якої має обмеження передбачені чинним законодавством України, тому банк не вправі їх задовольняти. Відповідач повідомив, що за померлою [PERSON] обліковуються у Банку лише компенсаційні рахунки, про що він доводив до відома суду відповідним листом, а тому відповідно до ст.1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» зобов'язання держави перед громадянами компенсувати знецінені грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України. Суми коштів, зафіксовані в ощадних книжках, вкладником на зберігання до Банку не вносились оскільки це суми, які держава планує поступово виплатити в якості компенсації втрат від знецінення заощаджень при наявності коштів визначених Державним бюджетом України. Пунктом 9 Статуту Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 261 від 25.02.2003 року, передбачено, що Банк не відповідає за зобов'язаннями держави, а держава не відповідає за зобов'язаннями Банку, крім випадків, передбачених законом або договором. А тому, матеріально проіндексованої суми в установах АТ «Ощадбанк» не існує та Банк не уповноважений самостійно приймати рішення щодо виплати компенсаційних коштів, а лише продовжує здійснювати реалізацію вкладників на отримання компенсаційних коштів. За викладених обставин, просив в задоволенні позову відмовити, а також подав заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.209, 225). Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибула, повідомлена належним чином (а.с.89, 130, 156, 215, 221). Надіслала заяву про визнання позовних вимог цілком і беззаперечно, повідомивши, що їй відомо про наявність в АТ «Ощадбанк» грошових вкладів на ім'я її матері, від яких вона свідомо відмовляється на користь свої сестри [PERSON], при цьому повністю усвідомлює і підтверджує своє волевиявлення. Розгляд справи просила провести у її відсутність (а.с.81-82,83-85). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Білгород-Дністровський Одеської області померла [PERSON], [INFO], яка проживала в [ADDRESS], та яка була рідною матір'ю позивача [PERSON], [INFO], що мешкає в м. Білгород-Дністровський Одеської області. Ці факти підтверджуються: - свідоцтвом про смерть [PERSON] [NUMBER] (а.с.10), - актовим записом про її смерть № 541 від 29.04.2015 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області (а.с.79), - довідкою Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області про місце її проживання (а.с.11), - свідоцтвом про народження позивача (а.с.94), - витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб - щодо підтвердження дошлюбного прізвища позивача (а.с.14). Спадкодавець [PERSON] заповідала усе своє майно [PERSON], що підтверджується заповітом складеним 25.10.2000 року, посвідченого секретарем Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.57). З матеріалів спадкової справи № 196/2015, заведеної Болградської районною державною нотаріальною конторою Одеської області від 09.06.2015 року вбачається, що з заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася [PERSON], яка в своїй заяві підтвердила про наявність спадкоємців, передбачених вимогами ст. 1241 ЦК України, в тому числі доньки померлої [PERSON], 1958 року народження. Заявою від 04.20.2016 року [PERSON] просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 1.0001 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.66). 04.10.2016 року нотаріусом видано на ім'я спадкодавця свідоцтво про право на спадщину за заповітом саме на земельну ділянку розміром 1.0001 га (а.с.69). Будь-яких інших заяв від [PERSON] в матеріалах спадкової справи не міститься, та інші сідоцтва про право на спадщину не видавалися. Разом з цим, в матеріалах справи є непоодинокі заяви позивача [PERSON] про прийняття спадщини за законом після смерті померлої [INFO] матері [PERSON]. Заява від 21.10.2015 року подана в строк визначений законом для прийняття спадщини (а.с.53). Заявами від 20.09.2016 року, від 15.10.2016 року позивач надсилала на адресу нотаріальної контори ряд документів, необхідних для оформлення спадкових прав (а.с.61-64, 58). Втім, нотаріусом було відмовлено позивачу в оформлені її спадкових прав як за спадкоємцем, передбаченим ст. 1241 ЦК України (обов'язкова частка) в зв'язку з ненаданням необхідних документів (а.с.18, 60, 65). Позивач, будучи донькою спадкодавця, є спадкоємцем першої черги за законом, та в силу вимог ст. 1241 ЦК України має право на обов'язкову частку у спадщині, а саме щодо майна померлої [PERSON], [INFO], яка у с.Олександрівка Болградського району Одеської області мала на праві власності нерухомість: земельну ділянку (а.с.69), яку у подальшому згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом успадкувала [PERSON], третя особа у даній цивільній справі та рідна сестра позивача (а.с.83). Спадкодавцю [PERSON] на праві власності також належав грошовий вклад, що зберігався, за відомостями позивача, в банківській установі «Ощадбанк» - у Болградському відділенні АТ "Ощадбанку" №10015/0488, що підтверджується наданими позивачем копіями ощадних книжок: серії [NUMBER], рахунок № [NUMBER] (а.с.139), серії [NUMBER], рахунок [NUMBER] (а.с.140). На обох книжках значиться «Сберегательный банк СССР». Кошти вносились на рахунки в 1984 році, в 991 році. З довіреності, виданої [PERSON] 21.11.2001 року, посвідченої секретарем Олександрівської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.16), вбачається, що спадкодавець [PERSON] довірила позивачу [PERSON] вже після складання заповіту (заповіт складено 25.10.2000 року) розпоряджатися коштами банківського вкладу, що їй належали: отримувати кошти та виконувати усі дії, пов'язані з цим, у тому числі, підписуватися від імені довірителя під час процесу пов'язаного з отриманням цих коштів. Термін дії довіреності сплив 21.11.2002 року. З незалежних від відповідача та спадкодавця причин ці кошти не були отримані за життя спадкодавця, хоча, як стверджує позивач, їхня воля на це була. Судом встановлено, що правильна назва відповідача станом на теперішній час- Публічне акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління ПАТ «Державний Ощадний банк України», код ЄДРПОУ 09328601,МФО 328845 (65014, м. Одеса, вул.Базарна,17), відділення, що функціонує в м.Болград - ТВБВ №10015/0506 що є правонаступником Болградського відділення АТ «Ощадбанку» №10015/0488, що підтверджується відомостями, представленими відповідачем суду. (а.с.72-75, 207, 222-225). Згідно повідомлення філії - Одеське обласне управління ПАТ «Державний Ощадний банк України» від 15.11.2016 року на виконання ухвали суду від 30.09.2016 року слідує, що станом на 02.11.2016 року, станом на 19.01.2017 року, та станом на поточну дату, на ім'я [PERSON] обліковуються компенсаційні рахунки, які будуть підлягати переоформленню спадкоємцями згідно свідоцтва про право на спадщину або рішення суду: 1.[NUMBER] відкритий 21.11.1996 року, залишок - 1541.40 гривен; 2.[NUMBER] відкритий 07.03.2008 року, залишок - 477.10 гривен. Заповідальних розпоряджень за рахунками не має. Також повідомляють, що 28.07.2014 року у ТВБВ № 10015/0506 філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» на ім'я [PERSON] був відкритий поточний рахунок № [NUMBER], який був закритий 01.04.2016 року за ініціативою Банку відповідно до вимог постанови правління АТ «Ощадбанк» № 477 від 28.05.2015 року, а саме у зв'язку з відсутністю операцій за рахунком три і більше років, залишок за яким складав менше 30.00 гривен, та додано виписку (а.с.120, 207, 222). Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 1216 чинного ЦК України передбачено, що спадкування - це перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Цивільним кодексом України 1960 року також була передбачена ця норма. Положеннями статті 1228 ЦК України встановлено, що вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Заповіт, складений після того, як було зроблене розпорядження банку (фінансовій установі), повністю або частково скасовує його, якщо у заповіті змінено особу, до якої має перейти право на вклад, або якщо заповіт стосується усього майна спадкодавця. Згідно з вимогами чинного законодавства України визнається, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини (ст.1269 ЦК України). Норми Закону України як чинного, так і того, що діяв на момент складання спадкодавцем заповіту, закріплює право фізичної особи призначити спадкоємців шляхом складання заповіту і розподілити спадкове майно, майнові права та обов'язки на свій розсуд. Разом з тим, у статті 1241 Цивільного кодексу України чітко визначено коло осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки Закону. Право на обов'язкову частку є особистим, персоніфікованим. Відповідно до п.п. «в» п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 31.01.1992 року №2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» передбачено, що «… спадкоємець, який претендує на обов'язкову частку у спадщині повинен подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов'язкової частки у спадщині законодавством не передбачено. При встановлені кола осіб, які мають право на спадщину, необхідно визначити їх непрацездатність. Враховуючи, що право на обов'язкову частку у спадщині виникає в разі наявності певних юридичних підстав (наявність родинних зв'язків, досягнення чи недосягнення певного віку, непрацездатність), нотаріус зобов'язаний витребувати докази, що підтверджують існування зазначених підстав. Перелік таких осіб, визначений вищевказаною статтею Цивільного кодексу України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Непрацездатними вважаються жінки, які досягли 55 років та чоловіки - 60 років; інваліди І, ІІ, ІІІ груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія…». Згідно з чинним Законом (частина 2 статті 1228 ЦК України), право на банківський вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Дане майнове право успадковується за загальними правилами спадкового права. Законодавець у регулюванні відносин, пов'язаних з успадкуванням права на вклад, слідував загальним принципом універсальності спадкування. Згідно з частиною 3 статті 1228 ЦК заповіт, складений після того, як було зроблено розпорядження банку (фінансовій установі), повністю або частково скасовує його, якщо в заповіті змінено особа, до якого має перейти право на вклад, або заповіт стосується всього майна спадкодавця. Таким чином, заповіт має пріоритет перед спеціальними вказівками вкладника банку при наявності наступних умов: заповіт складено і оформлено після того, як було скоєно розпорядження банку; в заповіті змінено особу, до якого має перейти право на вклад, або заповіт стосується всього майна спадкодавця. Проте, норма частини 3 статті 1228 ЦК України не визначає правовий статус заповіту у разі, якщо воно оформлене раніше, ніж здійснено розпорядження банку. Виходячи з правової позиції, викладеної в частині 1 статті 1228 ЦК України, згідно з якою обидва способи розпорядження мають однакову юридичну силу, при визначенні пріоритетності одного акту відносно іншого, повинен застосовуватися наступний принцип: «діє те, що складено пізніше». Як вбачається з відомостей і доказів, представлених суду, позивач своєчасно заявив своє бажання прийняти спадщину шляхом надсилання до відповідної нотаріальної контори, своєї заяви про це (а.с.15, 53). Третя особа позовні вимоги визнали у повному обсязі, про що свідчать її заяви, крім того, знаючи про наявність спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, і наявність в нотаріальній конторі заяви позивача про прийняття спадщини, все ж таки отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на всю земельну ділянку, належну спадкодавцю. Разом з цим, заяву про прийняття спадщини на грошові вклади спадкодавця, третя особа до нотаріальної контори не подавала. В зв'язку з чим суд приходить до висновку, що спадкоємці між собою домовились, щодо оформлення своїх спадкових прав на спадщину, що відкрилася після смерті їх матері, хоча і не заявили про це нотаріусу, і належним чином не оформили. Слід зазначити, що регламентованими ст.1241 ЦК України нормами та нормами чинного законодавства України, визначене право кола осіб на обов'язкову частку у спадщині: … повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. Позивач стверджує, що вона, окрім, власне, дозволу своєї матері ще за її життя, мала право розпоряджатися спірним банківським вкладом, так ще й відповідно до чинного законодавства є спадкоємцем, який має право на обов'язкову частку у спадщині: як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця, оскільки вона, позивач, на момент смерті спадкодавця, по-перше: досягла 55-ти річного віку, по-друге: не працювала на цей момент через відсутність роботи в її регіоні для її похилого віку та через стан її здоров'я: вона весь час перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні через хворі суглоби, тому не мала достатньо часу, здоров'я і фінансових можливостей для оформлення пенсії, що є єдиним доказом для нотаріуса для визнання її непрацездатності та оформлення нотаріально її права на предмет позову (банківський вклад). На підтвердження своїх доводів щодо стану здоров'я, що унеможливлював її пошуки роботи через непрацездатність, на момент смерті спадкодавця, позивач підтвердила відповідними копіями довідок (а.с.30-32), а також надала копії довідок Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості щодо перебування на обліку як безробітної станом на час відкриття спадщини, та отримання соціальної державної допомоги (а.с.25-30); оригінали цих довідок пізніше представила суду (а.с.96-100). З чого вбачається, що позивач на момент смерті спадкодавця дійсно хворіла, за віком мала повних 55 років, з-за чого була непрацездатною. Що ж до визначення терміну «непрацездатність» в розумінні пенсійного віку, то, він вживається в сучасному законодавстві під час визначення суб'єктів права на певний вид соціального забезпечення. Однак застосовуючи саме поняття, законодавець не виявляє послідовності. В деяких випадках про застосування терміна слід лише здогадуватись. Так, в одних випадках у ст.ст.13,14 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві» бачимо, що страхові виплати надаються застрахованим особам лише якщо нещасний випадок чи професійне захворювання призвели до непрацездатності особи. В інших випадках, хоч і вживається сам термін, однак він несе абсолютно неоднакове змістовне навантаження. Так, ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» закріплює визначення поняття «непрацездатні громадяни», це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право не пенсію у зв'язку з втратою годувальника. Пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»). Дещо інший перелік зазначено у ч.2 ст.33 вказаного Закону України: «непрацездатними особами, які мають право на щомісячні страхові виплати потерпілого є: 1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років; 2) жінки, які досягли 55 років, і чоловіки, які досягли 60 років, якщо вони не працюють. Трактуючи поняття непрацездатності, необхідно звернути увагу на два аспекти, що визначають його зміст та правову природу: медичний та соціальний. Медичний аспект характеризує стан здоров'я особи. Непрацездатність з медичного погляду - це соціально-фізіологічний стан людини, який визначається її об'єктивною втратою чи зменшенням природних функцій організму або зниженням кваліфікації, значним зменшенням обсягу чи припиненням трудової діяльності. Зміст та вид непрацездатності визначається законодавчо закріпленими обставинами, які зумовлюють її настання. Непрацездатність може бути наслідком різних за природою юридичних фактів: 1) загально соціальних: притаманні кожній людині, оскільки зумовлені її фізіологічною та соціальною природою (наприклад, старість, вагітність та пологи, травма, не пов'язана з виробництвом та ін.); 2) професійних: є наслідком чи пов'язані з трудовою діяльністю, яку виконувала особа (нещасний випадок на виробництві, професійне захворювання); 3) публічних: є наслідком економічних, технічних, соціальних подій у конкретній державі (техногенні катастрофи, військові конфлікти тощо). Розрізняють науковці й об'єктивно-фізіологічну непрацездатність, тобто за станом здоров'я чи в разі неповноліття, а також об'єктивно-юридичну, коли закон дозволяє вже не працювати незалежно від того, може чи не може особа виконувати певну трудову діяльність. Непрацездатність можна класифікувати також на реальну та презюмовану. Реальна відображається у відсотках втрати працездатності та визначається МСЕК. Презюмована непрацездатність настає в разі досягнення законодавчо визначеного віку. Презумпція вікової непрацездатності лежить в основі пенсії за віком; презумпція втрати професійної працездатності лежить в основі призначення пенсії за вислугу років, а також пенсії за віком, яка призначається на пільгових умовах. За тривалістю непрацездатність можна розділити на: постійну, стійку, тимчасову. Юридичним фактом, який презюмує постійну непрацездатність особи, є старість (пенсійний вік). Конституція України закріплює право громадян на соціальний захист у разі старості (ч.2 ст.46). А проте медична наука не знайшла критерію правильного нормування чи припинення праці відповідно до фізіологічного стану і біологічної активності людини. Фізіологічний та медико-біологічний стан визначається індивідуальними темпами старіння організму, психологічний - самооцінкою особи - що є суто індивідуальним станом. Отож старість - це природний стан організму, який часто не збігається з календарним віком особи. Саме тому виникнення у особи права на соціальне забезпечення законодавчо було пов'язане із настанням такого юридичного факту як пенсійний вік: для чоловіків - 60 років, для жінок - 55 років. Під тимчасовою непрацездатністю розуміємо неспроможність особи здійснювати трудову діяльність унаслідок короткотривалих обставин об'єктивного характеру. Юридичні факти, що зумовлюють тимчасову непрацездатність громадянина, можна розділити на три групи. Перша група визначає фізичну нездатність особи виконувати трудові обов'язки. До неї відносяться: хвороба особи (загального або професійного захворювання); травма яка пов'язана, так і не пов'язана з нещасним випадком на виробництві; вагітність та пологи. Друга - визначає неможливість виконувати роботу через необхідність догляду за іншим членом сім'ї, а саме: за хворою дитиною; за хворим членом сім'ї; за дитиною віком до трьох років або дитиною-інвалідом віком до 16 років у разі хвороби матері або іншої особи, яка доглядає за цією дитиною; за дитиною до трьох років, тощо. Третя група визначається обставинами, викликаними певними діями державних органів. Сюди відносять тимчасову непрацездатність унаслідок карантину, накладеного органами санітарно-епідеміологічної служби., відсутність робочих місць, тощо. Соціальний аспект поняття непрацездатності вказує на нездатність особи матеріально забезпечити себе та членів своєї сім'ї на рівні, визначеному достатнім для проживання людини (прожиткового мінімуму) в державі. З тексту на офіційному сайті міністерства юстиції України щодо роз'яснення права особи на обов'язкову частку у спадщині, вбачається, що «…Перелік таких осіб, визначений вищевказаною статтею Цивільного кодексу України (ст.1241прим.), є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця (в тому числі усиновленими), непрацездатною вдовою (вдівцем), непрацездатними батьками (усиновителями) та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Малолітніми є особи, що не досягли чотирнадцяти років, неповнолітніми є особи, що не досягли вісімнадцяти років. Непрацездатними вважаються жінки, які досягли 55 років та чоловіки - 60 років; інваліди І, ІІ, ІІІ груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія…». З відомостей і доказів, наданих суду позивачем [PERSON], вбачається, що вона дійсно була непрацездатною на момент смерті спадкодавця, за віком мала повних 56 років, але відсутність в неї законодавчо встановленого документу про це (пенсійного, інвалідного посвідчення), для законного відповідного нотаріального оформлення права на спадщину (обов'язкову частку у спадщині), сталося з обставин, що не залежали від волі позивача. Навпаки, з наданих позивачу відомостей вбачається, що вона мала намір на оформлення законодавчо свого непрацездатного стану, але відсутність можливостей (перебування спочатку на стаціонарному лікуванні, а після - амбулаторному, відсутність достатнього доходу, тощо) не представили їй таку можливість. І цей факт ніким не оспорюється, підтверджується довідками лікувальних установ. Крім того, ніким не оспорюється право позивача на банківський вклад, що належав за життя її матері, оскільки її мати за життя не виявляла своєї волі щодо позбавлення позивача спадщини, навпаки, довіряла їй ці кошти, що підтверджується фактом видачі про це відповідної довіреності вже після складання заповіту - майже через рік. Оскільки, відповідно до ст. 1241 ЦК України «розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення», з урахуванням вищезазначеного, та думки другого спадкоємця - третьої особи по справі, суд дійшов висновку про наявність в позивача права на предмет позову - як спадкоємця, що має право на обов'язкову часту у спадщині через непрацездатність на момент смерті спадкодавця. Відповідач фактично не заперечує того, що позивач має право на спадщину, а саме на грошові вклади. Відповідно до частин 1, 4 ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду… Якщо … визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пленум Верховного Суду України в постанові № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Оскільки відповідач і третя особа позов визнали, і визнання ними позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що заяви відповідача та третьої особи про визнання позовних вимог слід прийняти, долучити до матеріалів справи, і покласти в основу даного рішення. Враховуючи, що станом на теперішній час спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON], померлої [INFO], позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] прийняли шляхом своєчасного звернення до нотаріуса, спадкоємець [PERSON] отримала свідоцтво про право на частину спадщини у виді земельної ділянки, яке не оспорюється позивачем, визнає право позивача на частину спадщини, що полягає у банківському вкладі, інших спадкоємців не встановлено, а відтак залишається можливість для реалізації позивачем своїх спадкових прав, тому суд вважає можливим задовольнити частково позовні вимоги [PERSON] та визнати її право, як за спадкоємцем на компенсаційні рахунки: [NUMBER] відкритий 21.11.1996 року, залишок - 1541.40 гривен; [NUMBER] відкритий 07.03.2008 року, залишок - 477.10 гривен, що належали померлій [PERSON], померлій [INFO]. В іншій частині позовні вимоги [PERSON] - задоволенню не підлягають. В даному випадку, а ні до повноважень нотаріуса, а ні до повноважень суду не входить обов'язок здійснювати самостійно індексацію вкладів, тощо. Згідно положень ЦК України право на вклад входить до складу спадщини у всіх випадках, незалежно від способу розпорядження ним, а порядок і умови переходу прав на нього до спадкоємців відповідають звичайній процедурі спадкування. Відповідно до п. 220 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад, щодо якого вкладник зробив розпорядження банку (фінансовій установі), а також на грошовий вклад, щодо якого відсутнє заповідальне розпорядження, після смерті вкладника видається нотаріусом спадкоємцям на загальних підставах. Кошти, що знаходяться на рахунку у банку або іншої фінансової установи, хоча і стають об'єктом права вимоги спадкоємця після прийняття спадщини, але фактично можуть бути одержані ним не раніше оформлення правовстановлюючого документу на вклад - свідоцтва про право на спадщину і пред'явлення його до банку (фінансової установи). Як було встановлено в судовому засіданні, згідно листа відповідача від 19.01.2017 року за № 18-09/596 за спадкодавцем [PERSON] обліковуються компенсаційні рахунки (залишок коштів станом на момент смерті [PERSON] та на поточну дату є однаковими): - [NUMBER] відкритий 21.11.1196 року з залишком коштів у розмірі 1 541.40 гривен; - [NUMBER] відкритий 07.03.2008 року з залишком коштів у розмірі 477.10 гривен (а.с.207). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» №537/96-ВР від 21.11.1996р. (надалі - Закон України №537/96-ВР), встановлено зобов'язання держави перед громадянами компенсувати знецінені грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України. Згідно ст. 2 Закону України №537/96-ВР, держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку. Перелік груп вкладників, черговість виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат встановлюється Кабінетом Міністрів України, однак станом на поточну дату відповідної постанови прийнято не було. Статтею 7 Закону України №537/96-ВР передбачено, що заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону7 України у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України. На виконання вищезазначеного Закону України №537/96-ВР установи Банку проводять одноразову індексацію вкладів громадян і на проіндексовані суми, які знаходяться на позабалансовому рахунку Банку, видає вкладникам ощадні книжки, на підставі яких в них виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету. Проте слід зауважити, що суми коштів, зафіксовані в ощадних книжках, вкладниками на зберігання до Банку не вносились оскільки це суми, які держава планує поступово виплатити в якості компенсації втрат від знецінення заощаджень при наявності коштів визначених Державним бюджетом України. Така ж позиція і Конституційного суду України у рішенні № 13-рп/2001 від 10 жовтня 2001 року, згідно якого заощадження повертаються «поетапно», «залежно від суми вкладу», «у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік», та хоча і обмежують конституційне право власності громадян, але не суперечать статтям 13, 41, 64 та іншим статтям Конституції України. Також, пунктом 9 Статуту Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №261 від 25.02.2003 року, передбачено, що Банк не відповідає за зобов'язаннями держави, а держава не відповідає за зобов'язаннями Банку, крім випадків, передбачених законом або договором. З викладеного вбачається, що матеріально проіндексованої суми в установах АТ «Ощадбанк» не існує, а тому а ні Банк, а ні нотаріус, а ні суд не уповноважені самостійно приймати рішення щодо виплати компенсаційних коштів, їх індексації, Банк в даному випадку лише продовжує здійснювати реєстрацію вкладників на отримання компенсаційних коштів. Статтею 3 Закону України №537/96-ВР визначено, що співвідношення відновлення вартості заощаджень громадян станом на 01.10.1996 року за 1 карбованець заощаджень складає 1,05 гривен, а отже доводи позивача щодо співвідношення проіндексованих грошових заощаджень за 1 карбованець заощаджень = 1 долар США є необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству України. Щодо вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі не менше 183 017.00 доларів США (сто вісімдесят три тисячі сімнадцять доларів США), то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст.10, 60 ч.1, ч. 4 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановляються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. . Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім того, п.9 цієї Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи, що позивач не обґрунтував заподіяння їй моральної шкоди, а ні в позовній заяві, а ні в уточненій заяві, не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння їй моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в розмірі, яка становить саме 183 017.00доларів США, а відтак ці вимоги задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача в частині відшкодування понесених позивачем обов'язкових витрат у розмірі 1 528.92 гривен (одна тисяча п'ятсот двадцять вісім гривень 92 копійки), що складається з послуг, список яких викладений у Клопотанні Позивача № 16 від 11.01.2017 року (а.с.186-205) слід зазначити наступне. Статтею 79 ЦПК України передбачено вичерпний перелік видів судових витрат, який розширеному тлумачення не підлягає. До цього переліку не входять викладені позивачем витрати, а отже й вимоги щодо стягнення таких витрат задоволенню не підлягають. Що ж стосується заяви позивача про розгляд її позову російською мовою, то, оскільки вона скористалася можливістю, наданою позивачу ст.119 ЦПК України щодо відсутності вимоги про обов'язковість подання позову державною мовою, суд вважає, що цим додержане її право на належний захист у суді у зв'язку з її незнанням Державної мови. Висновок суду за цією заявою ґрунтується на підставі ст.12 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», якою визначено, що судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. У судах, поряд з державною, можуть використовуватися регіональні мови або мови меншин відповідно до Закону України «Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або мов меншин» в порядку, встановленому процесуальним законом. Використання в судочинстві регіональних мов або мов меншин гарантується державою та забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України. Принцип державної мови судочинства є одним з функціональних принципів судочинства. Судочинство в Україні в більшості випадків здійснюється державною (українською) мовою. Це означає, що розгляд доказів, виступи сторін та інших учасників процесу, судові протоколи й рішення складаються українською мовою. У місцях компактного проживання громадян іншої національності судочинство може проходити також рідною мовою більшості населення даної місцевості, а у місцях компактного проживання декількох груп національностей, жодна з яких не становить більшості населення цієї місцевості, судочинство поряд з державною може здійснюватися мовою, прийнятною для населення даної місцевості (за винятком цивільного судочинства). Це, у свою чергу, вимагає від судді володіння державною мовою, а також мовою, якою здійснюється судочинство в тому суді, у який його призначено (обрано) на посаду. Зазначений принцип передбачає також гарантії прав учасників судового процесу, які не володіють мовою, якою ведеться судочинство. Зокрема, особам, які беруть участь у розгляді справи і не володіють мовою, якою провадиться судочинство, забезпечується право користуватися рідною мовою - робити заяви, давати пояснення і свідчення, заявляти клопотання та ін. До зазначених осіб належать: підсудний, потерпілий, їх законні представники, цивільні позивач і відповідач, їх представники - у кримінальних справах; у цивільних справах - сторони, треті особи, заінтересовані особи та їх представники. Такою, що не володіє мовою провадження судочинства, визнається особа, яка не розуміє або погано розуміє цю мову та не може вільно розмовляти нею. Особам, які не володіють мовою, якою ведеться судочинство, забезпечується: 1) право на ознайомлення з усіма матеріалами справи й участь у судових засіданнях через перекладача; 2) право виступати в суді рідною мовою; 3) слідчі й судові документи вручаються особам, які беруть участь у справі, за їх вимогою, а обвинуваченому - у будь-якому випадку в письмовому перекладі його рідною або іншою мовою, якою він володіє; 4) залучення до участі в судовому процесі перекладача за рахунок держави (за винятком господарського судочинства, де витрати на це при задоволенні позову покладаються на відповідача, а при відмові в позові - на позивача)». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що, оскільки позивач у судовому засіданні була відсутня, не вимагала залучення до участі у справі перекладача, її право щодо належного захист у суді у зв'язку з її незнанням Державної мови не порушене. Також суд враховує можливість позивача скористатися після судового засідання, зокрема, під час ознайомлення з судовим рішенням, послугами іншої особи, що володіє і російською і українською мовами одночасно, або послугами професійного перекладача на власний розсуд, суд не вважає за необхідне в резолютивній частині рішення роз'яснювати позивачу її право вимагати призначення перекладача за державний рахунок або роз'ясняти відсутність законодавчої можливості викладення судового рішення російською мовою. Що стосується заяви позивача про відстрочення сплати судового збору або звільнення від його сплати, то суд, відкриваючи провадження у цій цивільній справі, відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, враховуючи клопотання позивача, посилання на її важкий майновий стан, своєю ухвалою відстрочив сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі (а.с.43). Пленум Верховного Суду України від 12.06.2009, № 2 в п. п. 13 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що відповідно до положення статті 82 ЦПК України, суд може за наявності певних підстав своєю ухвалою лише відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі і не має права зменшити або звільнити від сплати судового збору. Тому суд, на підставі вимог ст.88 ч.1, 3 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги та визначивши ціну майнових позовних вимог за сумою коштів на обох рахунках: 2018.40 гривен, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача сплачений нею частково судовий збір в розмірі 20.00 гривен (а.с.1), що підтверджується квитанцією про його сплату, а також на користь держави несплачену частину судового збору в розмірі 1-го відсотка від ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що було передбачено Законом «Про судовий збір» на час подання названої позовної заяви позивачем 28.09.2016 року, за виключенням 20.00 гривен, що дорівнює 531.20 гривен= 551.20 гривен - 20.00 гривен. На підставі викладеного,

Outcome: partial