Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка на задоволенні позову наполягає та пояснила, що їй належить на праві власності будинок [ADDRESS]. Разом з нею в даному будинку зареєстровані: її син - [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] та їх малолітня донька - [PERSON] 21.09.2011 р. шлюб між її сином та [PERSON] був розірваний. З 03.03.2011 р. відповідачка та [PERSON] за вказаною адресою не проживають, а проживають [ADDRESS]. Відповідачка відмовляється знятися в добровільному порядку з реєстрації. Відповідачка в судове засідання не з'явилася з невідомої суду причини, про день слухання справи була повідомлена належним чином, про що свідчить підпис в поштовому повідомленні, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити рішення за її відсутності на підставі наявних у справі доказів. Від представника третьої особи надійшла заява з проханням слухати справу у її відсутність та прийняти рішення на підставі наявних у справі документів. Представник третьої особи Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не з'явився з невідомої суду причини, про день слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить підпис в поштовому повідомленні. Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи, вважає, що позов слід задовольнити частково. [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.12.2012 р. належить житловий будинок [ADDRESS] /а.с. 7-8/. Згідно зі ст. 317 ЦК України право власності являє собою право на володіння, користування та розпорядження майном та відповідно до Конституції України та ст. 387 ЦК України захист права власності забезпечується державою. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради від 04.12.2014 р. № 4549 /а.с. 15/ за адресою: [ADDRESS] з 03.03.2011 р. не проживають [PERSON] та її донька [PERSON], [INFO]. 21.09.2011 р. рішенням Мелітопольського міськрайонного суду /а.с. 11/ шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнено аліменти на утримання доньки [PERSON] Фактично згідно рішення суду [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона сусідка позивачки. Відповідачка разом з донькою в будинку [ADDRESS] не проживає з 2011 р., вони живуть за іншою адресою. Вона бачила відповідачку та питала в неї чому вона не виписується, на що вона відповіла «що вона не проти виписатися, однак нікуди не хоче ходити». Речі з будинку позивачки [PERSON] забрала, вивезла їх на машині. Згідно п. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, або тимчасово. Відповідно до п. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Оскільки, відповідачка та її донька проживають в даному будинку з 03.03.2011 р., їх майна, речей та одягу в будинку немає, вселятись не намагалися, претензій не пред'являли, тому суд вважає, що можливо визнати їх втратившими право користування житловим приміщенням. В силу того, що відповідачі зареєстровані в будинку, але в ньому не проживають, позивачка не може в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись цим будинком. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі дійсно не проживають у будинку більше 1 року та можуть бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 р. зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що вимога про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню, оскільки вона є обґрунтованою та такою, що відповідає вимогам закону, а вимога про зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснена на підставі рішення суду виключно про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому в цій частині позову слід відмовити, оскільки для здійснення цієї вимоги достатньо рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Outcome: partial