Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

У вересні 2020 року позивач звернулась з вказаним позовом та посилається на те, що її 11.09.2013 року Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації № 642 було встановлено опіку та призначено опікуном над малолітніми дітьми [PERSON] [INFO] та [PERSON] .. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 30.07.2013 року мати дітей [PERSON] та батько [PERSON] були позбавлені батьківських прав. Відповідач є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на підставі договору дарування №53 від 29.06.2007 року. В даній квартирі з народження зареєстровані малодітні діти, однак з моменту позбавлення батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , умисно створює перешкоди у користуванні квартирою. Тому [PERSON] просить суд вселити малолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та їх опікуна [PERSON] в квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язати [PERSON] [INFO] не чинити [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 09.11.2020 року було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.36). Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 17.12.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду (а.с.44). Протокольною ухвалою від 26.11.2021 року, яка була занесена до протоколу судового засідання суд ухвалив на підставі ст.280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи. У судовому засіданні позивач підтримує вказаний позов та наполягає на його задоволенні. Відповідач у судове засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник третьої особи Кучеренко С.Ю. не заперечує проти задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] та [INFO] народився [PERSON] . Вказана обставина підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 9-10). Розпорядженням Бориспільської районної державної адміністрації №642 від 11.09.2013 року було встановлено опіку та призначено опікуном над малолітніми дітьми [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] їх бабусю [PERSON] (а.с.73). Згідно договору дарування від 29.06.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дідок В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 53 [PERSON] було подаровано квартиру [ADDRESS] (а.с.19). На даний час малолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі, що підтверджуються копіями довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с.11-12). Відповідно до ст. ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, а також ст. Протоколу N 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до вимог ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником ( ч.1 ст.405 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження 14-64цс20) дійшла висновку, що за логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Відповідач не надала доказів та не навела прямої норми матеріального права, яка надає їй право перешкоджати дітям в проживанні та користуванні спірним житлом. Сама по собі наявність у неї права на це житло не може бути легітимною підставою позбавлення дітей права користування ним. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50) Згідно наявних в матеріалах справи заяв та довідок, вбачається, що неодноразово, протягом тривалого часу, позивач намагалася вселитись в квартиру разом з дітьми, які перебувають під її опікою, однак відповідач чинить численні перешкоди. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції, дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції. Оскільки діти тривалий час не мають доступу до житла, а відповідач чинить численні перешкоди суд приходить до висновку, що потрібно зобов`язати [PERSON] вселити малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] до квартири [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод у користуванні вказаною квартирою малолітніх дітей. Враховуючи, що позивач не зареєстрована у спірній квартирі, не є членом сім`ї власника квартири, а згода на її повторне вселення від усіх співвласників квартири - відсутня, тому суд не вбачає підстав для її вселення у спірну квартиру. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 12.09.2020 року (а.с.1-2) вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 1681 гривні 60 копійок. Пред`явлений нею позов задоволений частково. Тому з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1681 гривні 60 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial