Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Спільного підприємства - товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут», в якому просить ухвалити рішення яким поновити його на роботі на посаді начальника дільниці теплових мереж СП ТОВ «Світловодськпобут» та стягнути з СП ТОВ «Світловодськпобут» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату постановлення судового рішення по справі. Позовні вимоги обґрунтовує наступним: 27.11.2013 року він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду начальника гаража,а 02.01.2014 року переведений на посаду начальника дільниці теплових мереж на тому ж підприємстві. З 15.04.2015 року з невідомих йому причин за наказом адміністрації відповідача, охорона підприємства припинила пропускати його на територію підприємства,чим позбавила доступу до робочого місця та можливості виконувати свої посадові обов»язки. Такі дії адміністрації змусили його 22.04.2015 року подати заяву про звільнення з займаної посади за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв»язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. Наказом № 64/к від 06 травня 2015 року його звільнено з займаної посади за ч.1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), на час звернення до суду з позовом, трудова книжка надіслана відповідачем поштою та ним отримана, наказ про звільнення чи його копія відповідачем не надавалась. Вважає звільнення протизаконним, оскільки відповідач не мав права самостійно змінювати причини його звільнення з займаної посади та звільняти його з підстав, не зазначених у заяві. Строк звернення до суду, встановлений ст.233 КЗпП України, вважає не пропущеним, оскільки на час звернення до суду копія наказу про звільнення йому не надана. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив, вважає що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду, встановлений ст.233 КЗпП України, а також вважає, що позивач обґрунтовано звільнений за ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним бажанням), оскільки адміністрацією СП ТОВ «Світловодськпобут» законодавство про працю виконувалось і підстави для звільнення позивача за ч.3 ст.38 КЗпП України були відсутні. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. В судовому засіданні достовірно встановлено,що сторони перебували у трудових відносинах(а.с.5) і позивач наказом № 258/к від 27.11.2013 року був прийнятий на посаду начальника гаража СП ТОВ «Світловодськпобут», наказом №3/к від 02.01.2014 року на тому ж підприємстві переведений на посаду начальника дільниці теплових мереж. 22.04.2015 року позивач звертався до відповідача з заявою про звільнення з займаної посади за власним бажанням у з в»язку з невиконанням роботодавцем Закону про працю (ч.3 ст.38 КЗ Пп України(а.с.4). Наказом відповідача за №64/к від 06.05.2015 року [PERSON] було звільнено з 06.05.2015 року з посади начальника дільниці теплових мереж за ч.1ст.38 КЗпП України(за власним бажанням). Згідно довідки СП ТОВ «Світловодськпобут» ,середньомісячна заробітна плата [PERSON] 4281.35грн.(а.с.77). З листа №285/26-4 від 09.12.2015 року вбачається,що трудова книжка позивачу була надіслана поштовим відправленням 08.05.2015 року і отримана адресатом 19.05.2015 року(а.с. 104-106). З листа ТОВ »СвітЕкоЕнерго»(а.с.109)слідує,що [PERSON] працює на даному підприємстві і його середній заробіток за жовтень-листопад 2015 р. склав 1400.00грн. Із оглянутої в судовому засіданні трудової книжки позивача вбачається,що за наказом№5 від 08.09.2015 року його було прийнято на посаду майстра в зазначене вище підприємство(а.с.107-108). З листа від 25.12.2015 року №1-5/1507 Філії »Кременчуцька ГЕС» ПАТ»Укргідроенерго» слідує,що позивач в трудових відносинах з даним підприємством не знаходиться(а.с.115). Згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно правового висновку Верховного Суду України, зробленого 31 жовтня 2012 року при розгляді справи №6-120 цс 12, за змістом ст.38 КЗпП України працівник має з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України), не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України. Таким чином, суд приходить до переконання,що відповідач не мав правових підстав звільняти позивача за ч.1 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням),оскільки позивачем в заяві, адресованій адміністрації підприємства, була зазначена інша підстава розірвання трудового договору - ч.3 ст.38 КЗпП України. А тому звільнення позивача відбулося з порушенням норм чинного трудового законодавства. Згідно ч.2 ст.47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Оскільки, як встановлено судом, звільнення позивача з займаної посади здійснено не з підстав, зазначених у заяві позивача, таке звільнення не може вважатися звільненням з ініціативи працівника, а фактично є звільненням з ініціативи працедавця. Тому, строк звернення до суду, встановлений ст.233 КЗпП України, позивачем не пропущений, оскільки копія наказу про звільнення не була працедавцем надана позивачу до часу його звернення до суду. Згідно ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-195цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням обставин справи та наданих доказів , підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного: Середня заробітна плата позивача з 01 травня 2014 року по 30.04.2015 року згідно довідки № №1353 від 26.10.2015року складає 4281.35грн. Звільнено позивача 06.05.2015 року,працевлаштувався [PERSON] 10.09.2015 року. Середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 203грн.87коп. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу позивача складає 87 днів. Таким чином розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача, складає 17736грн.69коп. Згідно ч.7 ст.235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно ст.88 ЦПК України судовий збір у сумі 243.60грн. необхідно стягнути з відповідача на користь держави. Виходячи з вищезазначеного,

Outcome: partial