Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-15 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Мостобуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 31336,17 гривень, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25878,20 гривень та моральної шкоди в сумі 5000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 01.06.2012 р. працювала в ПАТ «Мостобуд» на посаді юрисконсульта у відділі маркетингу та договорів. 08.12.2012 р. її було переведено на посаду в.о.начальника відділу маркетингу і договорів. В зв»язку з тривалою несвоєчасною виплатою заробітної плати вона вимушена була звільнитись з займаної посади 06.10.2017 р. В обґрунтування позову позивач зазначає, що в день звільненні їй не була виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку в сумі 847,35 гривень, заборгованість по заробітній платі в сумі 31336,17 гривень. На підставі положень ст.ст.116, 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, позивач посилається на те, що в зв»язку з порушенням з боку підприємства її прав на своєчасне отримання заробітної плати та всіх належних при звільненні сум, їй була завдана моральна шкода, що полягає у душевних переживання, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя та життя малолітньої дитини, яку вона виховує одна в зв»язку зі смерю чоловіка. Моральну шкоду позивач оцінює в 5000 гривень. Позивач в ході підготовки справи до розгляду подала заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідно до якої просила стягнути з відповідача середній заробіток за період з 09.10.2017 р. по 21.02.2018 р. в сумі 25878,20 гривень. Крім того, позивач подала заяву про розгляд справи на підставі наявних доказів у її відсутність і надала свою згоду на ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. На підставі поданої позивачем заяви, суд перейшов до розгляду справи у спрощеному провадженні. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає. що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.06.2012 р. працювала в ПАТ «Мостобуд» на посаді юрисконсульта у відділі маркетингу та договорів, на яку призначена відповідно до наказу № 41-ВК від 11.06.2012 р.. 08.12.2012 р. її було переведено на посаду в.о.начальника відділу маркетингу і договорів згідно з наказом № 54-ВК від 08.12.2012 р.. На підставі наказу № 23-ВК від 06.10.2017 р. [PERSON] звільнена з займаної посади за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до Звіту про виплату заробітної плати за період з 01.01.2016 р. по жовтень 2017 р. підприємство не виплатило позивачу заробітну плату на суму 31336,17 гривень. Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Зазначені положення закріплені також ст.24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу положень ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При визначені розміру середньої заробітної плати, яка повинна бути стягнута на користь позивача, суд керується нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, згідно якого нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Розрахунок розміру середнього заробітку, наданий позивачем відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України № 100, а тому може бути взятий судом до уваги. Відповідно до поданого позивачем розрахунку, який є обґрунтований і відповідає Порядку розрахунку середнього заробітку за період з 09.10.2017 р. по 21.02.2018 р. середній заробіток становить 25878,20 гривень. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов»язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, виплати при звільненні всіх належних сум, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. На підставі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з»ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з»ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Затримка виплати заробітної плати і не проведення розрахунку при звільненні є порушення законних прав позивача на отримання оплати за свою працю, яка сталась з вини підприємства. Відсутність грошових коштів позбавляє особу на належне забезпечення своєї життєдіяльності, змінює спосіб його життя, вимагає докладати додаткові зусилля для влаштування свого побуту. Суд враховує, що на утриманні позивача перебуває малолітня дитина, яку вона виховує самостійно і невиплата заробітної плати призводить до унеможливлення забезпечення належного рівня життя неповнолітньої дитини, що вимагало від позивача докладати зусиль для відшукання грошових коштів для забезпечення її та неповнолітньої дитини, а також витрачати час на вирішення питання щодо стягнення заборгованості з підприємства в судовому порядку. Однак, суд вважає, що позивач не довела розмір своїх вимог щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень, в зв»язку з чим,

Outcome: partial