Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області 09 січня 2019 року звернувся представник АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованості за кредитним договором на загальну суму 24595,97 грн., а також судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 24 травня 2016 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 9200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Як зазначає позивач, відповідач шляхом підписання заяви №б/н від 24 травня 2016 року, підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та позивачем Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав належним чином, заборгованість не погасив. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач має заборгованість, яку в добровільному порядку сплачувати не бажає, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить стягнути суму заборгованості з відповідача. Відповідно до протоколу автоматизового розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2019 року справу за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості передана судді Дорош В.В. Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 22 січня 2019 року суддею Дорош В.В. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, відповідачу було запропоновано у строки, визначені в ухвалі суду відповідно до ч.7 ст.178 ЦПК України, подати до суду відзив на позовну заяву. Зазначену ухвалу, разом з копією позовної заяви з додатками, направлено відповідачу листом за вихідним №491/31/19/1081/2019 від 25 січня 2019 року (а.с.45), який направлено рекомендованим листом за останньою відомою зареєстрованою адресою проживання (перебування) відповідача: [ADDRESS] , яку встановлено судом за відомостями наданими Ананьївським РС ГУ ДМС України в Одеській області листом від 11 січня 2019 року №5123/31 (а.с.41) та Жеребківської сільської ради Ананьївського району Одеської області від 15 січня 2019 року №25 (а.с.42). Проте, лист суду за вихідним №491/31/19/1081/2019, яким на адресу відповідача направлялася ухвала суду від 22 січня 2019 року про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками, повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення від 6 лютого 2019 року «адресат на проживає за адресою» (а.с.47). У зв`язку з неявкою відповідача, ухвалою суду від 8 квітня 2019 року (а.с.49) підготовче судове засідання у справі було відкладено на 26 квітня 2019 року. З метою належного сповіщення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, судом було направлено на його останню відому зареєстрованою адресу проживання (перебування) рекомендованим листом за вихідним №491/31/19/3046/2019 судову повістку, про виклик до суду. Проте, зазначений лист повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення від 13 квітня 2019 року «адресат не проживає за адресою» (а.с.50). В подальшому, у зв`язку з тим, що у головуючого по справі судді Дорош В.В. закінчились повноваження зі здійснення правосуддя, вказану справу було передано до канцелярії суду для повторного авторозподілу. З протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вбачається, що 13 травня 2019 року цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК" до [PERSON] про стягнення заборгованості, передано судді Желяскову О.О. для розгляду. Ухвалою судді Ананьївського районного суду Одеської області Желяскова О.О. від 16 травня 2019 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання на 4 липня 2019 року. Зазначену ухвалу направлено відповідачу листом від 16 травня 2019 року за вихідним №491/31/19/4369/2019 (а.с.55) та позивачу листом від 16 травня 2019 року за вихідним №491/31/19/4368/2019 (а.с.54), які направлено на адресу сторін рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення. При цьому, рекомендований лист, яким на адресу відповідача було направлено ухвалу суду від 16 травня 2019 року повернувся до суду з відміткою відділення поштового зв`язку від 25 травня 2019 року «адресат не проживає за адресою» (а.с.58). Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, про що свідчить повідомлення про вручення 31 травня 2019 року рекомендованого листа за вихідним номером суду 491/31/19/4368/2019 (а.с.57), у судове засідання не з`явився про причини неявки суду не повідомив. У зв`язку з викладеним, з урахуванням положень ч.2 ст.198, ч.2 ст.223 ЦПК України, судом проведення підготовчого судового засідання було відкладено на 19 липня 2019 року. У відповідності до положень ч.11 ст.178 ЦПК України судом на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення про виклик відповідача у підготовче судове засідання (а.с.61), запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву, також роз`яснено, передбачені ч.8 ст.178 ЦПК України, наслідки неподання відзиву. Крім того, відповідачу рекомендованим листом за №491/31/19/5781/2019 було направлено за останньою відомою зареєстрованою адресою проживання (перебування) відповідача судом було направлено судову повістку. Зазначений лист в подальшому повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення від 21 липня 2019 року «не проживає» (а.с.68). В подальшому, 19 липня 2019 року на адресу суду надійшла письмова заява представника позивача - Желновач Рустема Володимировича (а.с.62), повноваження якого підтверджені доданою до заяви копією довіреності №7244-К-О від 26 грудня 2016 року (а.с.63), в якій він зазначає, що просить суд підготовче засідання у справі проводити без його участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у підготовче судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, будь-яких заяв або клопотань від нього не надходило. Враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення учасників справи, відсутність, передбачених ч.2 ст.198 ЦПК України, підстав для відкладення проведення підготовчого судового засідання, судом 19 липня 2019 року було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 вересня 2019 року. Відповідачу копію ухвали суду від 19 липня 2019 року було направлено листом за вихідним №491/31/19/6284/2019 від 19 липня 2019 року (а.с.66), який рекомендованою кореспонденцією направлено за останньою відомою суду зареєстрованою адресою проживання (перебування) відповідача. Позивачем ухвалу суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті отримано 19 липня 2019 року, про що свідчить довідка про доставку на адресу позивача електронного листа з зазначеною ухвалою в електронному вигляді (а.с.67). Лист суду за вихідним №491/31/19/6284/2019 від 19 липня 2019 року, яким копію ухвали суду від 19 липня 2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті було направлено відповідачу, повернувся до суду з відміткою поштового відділення від 30 липня 2019 року «адресат не проживає за адресою» (а.с.69). 19 вересня 2019 року представник позивача у судове засідання не з`явився, проте, надав на адресу суду письмову заяву (а.с.70), в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Розгляд справи судом було відкладено на 13 листопада 2019 року. Про дату, та місце розгляду справи відповідачу було повідомлено шляхом направлення рекомендованим листом за вихідним номером суду 491/31/19/7832/2019 від 19 вересня 2019 року (а.с.72) за останньою відомою зареєстрованою адресою проживання (перебування) відповідача судової повістки. Також, судову повістку про виклик до суду на 13 листопада 2019 року було листом за №491/31/19/7859/2019 від 20 вересня 2019 року (а.с.73) направлено на адресу представника позивача - Желновач Р.В. Крім того, у відповідності до положень ч.11 ст.178 ЦПК України судом на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення про виклик відповідача у судове засідання (а.с.74). При цьому, 13 листопада 2019 року представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, про що свідчить повідомлення про вручення йому рекомендованого листа за №491/31/19/7859/2019 від 20 вересня 2019 року (а.с.76), у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Рекомендований лист за вихідним номером суду 491/31/19/7832/2019 від 19 вересня 2019 року, яким на адресу відповідача було направлено судову повістку, повернувся до суду з відміткою поштового відділення від 25 вересня 2019 року «адресат не проживає за адресою» (а.с.75). При цьому, пунктом 4 частини 8 статті 128 ЦПК України визначено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Частиною 11 статті 128 ЦПК України, визначено, що з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. З урахуванням викладених положень ч.ч.8, 11 ст.128 ЦПК України, наведених вище рекомендованих листів, якими на адресу відповідача направлялися судові повістки та процесуальні документи, та які повернулися до суду з відміткою «адресат не проживає за адресою» (а.с.47, 50, 58, 68, 69,75), оголошень про виклик відповідача, опублікованих на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.61, 74), суд вважає, що відповідача належним чином повідомлено, як про судове засідання, призначене на 13 листопада 2019 року, так і про попередні судові засідання. Враховуючи викладене, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, заяву представника позивача про розгляд справи за його відсутності, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за учасників справи. При цьому, ч.4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, з наведених вище обставин вбачається, що відповідач, неодноразово був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, при цьому у судові засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1 та 2 частини 1 статті 280 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. В матеріалах справи, міститься письмова заява представника позивача за довіреністю Кіріченко В.М. (а.с.35), в якій він зазначає, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду, що передбаченого п.4 ч.1 ст.280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України постановлено відповідну ухвалу. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 Глави 71 Цивільного кодексу України. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 24 травня 2016 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 9200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Як зазначає позивач, відповідач шляхом підписання заяви №б/н від 24 травня 2016 року, підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та позивачем Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві (а.с.7). З п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4. Умов та Правил надання банківських послуг, вбачається, що відповідач при укладенні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Позивач зазначає також, що згідно п.2.1.1.12.2. Договору в разі непогашення відповідачем боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом відповідач мав сплачувати позивачу проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 Договору. Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до п.2.1.1.12.2.1 Договору відповідач у разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом мав сплачувати позивачу проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. Також, позивач зазначає, що при непогашенні суми простроченого кредиту згідно п.2.1.1.12.6.1 Договору на суму від 100 грн., відповідач має сплатити позивачу пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. Позивач, крім того, вказує, що відповідно ч.ч.1, 2 ст.549 ЦК України та п.2.1.1.7.6 Договору при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбаченим цим договором більш ніж на 30 днів, позивальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500.00 грн. (в еквіваленті 500.00 грн. за кредитними картками відкритими у валюті USD) + 5 % від суми позову. Як зазначає позивач, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, тобто не виконав своїх зобов`язань за вказаним договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 16 грудня 2018 року відповідно до розрахунку заборгованості за договором відповідач має заборгованість у розмірі 24595,97 гривень, яка складається з наступного: -3431,43 гривень - тіло кредиту; -12517,98 гривень - нараховано відсотків за користування кредитом; -6999,13 гривень - нараховано пені; а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: -500,00 гривень - штраф (фіксована частина); -1174,43 гривні - штраф (процента складова). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 24 травня 2016 року (а.с.7) процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки за користування кредитом, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24 травня 2016 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та «Умови та Правила надання банківських послуг», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Суд також звертає увагу, що відповідно до копії «Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку» (а.с.7), підписаної відповідачем 24 травня 2016 року, складовими частинами договору між позивачем та відповідачем окрім «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку», зазначено ще «правила користування, основні умови обслуговування і кредитування, розташовані в рекламному буклеті», які суду позивачем взагалі не надані, та їх зміст на момент укладення спірного договору невідомий. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки «Умови та правила надання банківських послуг», що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (24 травня 2016 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (9 січня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/kredity/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 травня 2016 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 500,00 гривень - штраф (фіксована частина) та 1174,43 гривні - штраф (процента складова), слід відмовити. Щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача на користь позивача - 12517,98 гривень - відсотки за користування кредитом; - 6999,13 гривень - заборгованість за пенею, слід звернути увагу на наступне. Позовна заява та інші матеріали справи не містять обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем умов щодо сплати позивачу процентів за користування кредитом та пені. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач - АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача, - 12517,98 гривень - відсотки за користування кредитом; - 6999,13 гривень - заборгованість за пенею, слід відмовити. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 24 травня 2016 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. При цьому, з доданого до позовної заяви «Розрахунку заборгованості за договором №б/н від 24.05.2016 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] , станом на 16 грудня 2018 року» (а.с.5-6) вбачається, що відповідачем у період 26 липня 2016 року по 16 грудня 2018 року витрачено кредитних коштів на загальну суму 40528,75 гривень. При цьому, за вказаний період сума коштів внесена відповідачем на погашення заборгованості склала 37097,32 гривень. З наведеного вбачається, що відповідачем не повернуто фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 3431,43 гривні (40528,75 гривень - 37097,32 гривень = 3431,43 гривні), що відповідає тілу кредиту, про стягнення якого просить позивач. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми заборгованості за кредитом в розмірі 3431,43 гривень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку, що в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 3431,43 грн., відмовивши позивачу в частині інших позовних вимог, з підстав, зазначених в рішенні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 141 України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Позовні вимоги підлягають задоволенню частково (3431,43), а саме у розмірі 13,95 % (3431,43 грн. - позовні вимоги, що підлягають задоволенню *100% / 24595,97 грн. - загальний розмір позовних вимог). А тому судовий збір за розгляд справи у пропорційному розмірі 267,98 грн. слід покласти на відповідача (1921.00 грн.:100% х 13,95%). Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 267,98 грн. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial