Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі ПАТ КБ «Надра») пред'явив до суду позов до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 517/2007-МК від 29 серпня 2007 року. За умовами договору відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 40000 доларів США строком до 22 жовтня 2012 року, з встановленою процентною ставкою у розмірі 14,4 % річних та зобов'язався належним чином виконувати умови кредитного договору, в тому числі повернути кредит, сплатити проценти за його користування та інші платежі. На забезпечення зобовязань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязалася відповідати за зобовязаннями відповідача відповідно до умов кредитного договору. Оскільки відповідач [PERSON] як позичальник, а відповідач [PERSON] як поручитель, не виконували належним чином умов кредитного договору та договору поруки, станом на 09 лютого 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 70545,79 доларів США, в тому числі: заборгованість за основною сумою кредиту 31579,48 доларів США, заборгованість за відсотками 26405,18 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту 12561,13 доларів США. З цих підстав позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у зазначеному розмірі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав із викладених у позовній заяві підстав та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, згідний сплатити суму боргу в межах строку позовної давності. Щодо вимог в частині стягнення заборгованості з [PERSON] заперечив, пояснивши, що протягом шести місяців із дня закінчення строку кредитного договору позивач не звернувся з позовом до [PERSON] як поручителя, тому порука припинилася відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання подала письмові заперечення на позов, відповідно до яких зазначила, що порука припинилася відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки протягом шести місяців із дня закінчення строку виконання основного зобовязання позивач не предявляв позову до неї. З цих підстав просила в задоволенні позову про стягнення з неї заборгованості відмовити, розглянувши справу в її відсутності. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 29 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 517/2007-МК (далі кредитний договір). Відповідно до умов зазначеного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби у сумі 40000 доларів США, строком по 22 серпня 2012 року, зі сплатою відсотків у розмірі 14,4% річних (п. п. 1.1, 1.2., 1.3.). Згідно з п. п. 2.3, 2.6 кредитного договору позичальник здійснює повернення кредиту частинами відповідно до графіка повернення кредиту та сплати відсотків, який є невідємною частиною цього договору. Як слідує з графіка погашення кредиту, розмір щомісячного платежу за період з 24 вересня 2007 року по 23 липня 2012 року становив 941 долар США, в тому числі: розмір тіла кредиту починаючи від 525 доларів США, з наступним збільшенням щомісячно, за період з 24 вересня 2007 року по 23 липня 2012 року, до 917,90 доларів США, розмір відсотків починаючи від 416 доларів США, з наступним зменшенням щомісячно, за період з 24 вересня 2007 року по 23 липня 20012 року, до 23,10 доларів США, а розмір останнього платежу (22 серпня 2012 року) 956,46 доларів США, в тому числі 945,12 доларів США за тіло кредиту та 11,34 доларів США за відсотки. Згідно з п. 6.1.2 кредитного договору позичальник зобовязаний відповідно до умов договору (графіку) повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом, у випадках, передбачених договором сплатити неустойку та відшкодувати збитки. 29 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки. Відповідно до п. 1.2 договору поруки боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, відповідно до ст. ст. 527, 530 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у встановлений договором строк. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Як слідує з розрахунку заборгованості за кредитним договором № 517/2007-МК від 29 серпня 2007 року, до 12 грудня 2008 року відповідач здійснював своєчасну оплату коштів за крединим догвором, прострочки платежів допускалися. В подальшому, до 07 липня 2012 року внесені суми були меншими, від передбачених графіком, тому зараховувались виключно на погашення відсотків, що відповідає умовам п. 6.1.3 кредитного договору. Останній платіж за кредитним договором у розмірі 300 доларів США [PERSON] здійснив 07 липня 2012 року. З цього ж розрахунку вбачається, що відсоткова ставка за період нарахувань не змінювалась, розмір відсотків нараховано відповідно до умов п. 4.1.2.1 кредитного договору 14,4% річних. Заборгованість зі сплати відсотків станом на 01 лютого 2015 року складає 26405,18 доларів США, заборгованість за кредитом на зазначену дату становить 31579,48 доларів США. Відповідно до умов п. п. 9.1, 9.2 кредитного договору у разі порушення позичальником строків сплати відсотків за користування кредитом та строків повернення кредиту позичальник зобов'язаний сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня. Як установлено судом, починаючи з січня 2009 року, [PERSON] не виконував належним чином зобов'язань за договором, у зв'язку з чим у нього почала виникати заборгованість за кредитом та відсотками. Як слідує з зазначеного вище розрахунку заборгованості, за період із 09 лютого 2014 року по 06 лютого 2015 року [PERSON] нараховано пеню в розмірі 12561,13 доларів США., виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в заначений період. При цьому вимоги позивача про стягнення пені заявлені в межах передбаченого ч. 2 ст. 258 ЦК України строку. Тому доводи відповідача [PERSON] про те, що в позивача сплинув строк на предявлення вимог про стягнення пені не є обгрунтованими. Останній платіж за кредитним договором був здійснений [PERSON] 22 серпня 2012 року, а не у січні 2009 року, як це стверджував відповідач у своїх запереченнях. Тому строк позовної давності за основною вимогою відповідно до ст. 257 ЦК України спливає 22 серпня 2015 року, а позов позивачем пред'явлено до суду 24 квітня 2015 року, тобто в межах цього строку. Оскільки позовна давність щодо основної вимоги не сплинула, то є підставними і вимоги про стягнення пені, причому ця пеня нарахована лише за 1 рік, тобто спеціальна позовна давність щодо зазначених вимог позивачем також не пропущена. При цьому суд також враховує, що під час розгляду справи судом встановлено, що з вимогою про дострокове стягнення усієї суми кредиту, що залишилася, на підставі ч. 2 ст. 1054 ЦК України позивач до відповідачів не звертався, відтак строк виконання основного зобовязання, передбачений п. 1.3 кредитного договору (22 серпня 2012 року) не змінювався. За вказаних обставин судом установлено, що [PERSON] не виконував належним чином умов договору, внаслідок чого в нього виникла заборгованість у розмірах, підтверджених наданим позивачем розрахунком. Разом із тим, суд не погоджується з розрахунком пені в доларах США, оскільки: Відповідно до статті 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК Українигрошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні. Щодо вимог про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів, то слід зазначити таке: За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (ч.1 ст. 553 ЦК України). Вищезазначено, що своєчасне виконання кредитних зобов'язань [PERSON] було забезпечено договором поруки від 29 серпня 2007 року, укладеним між позивачем та відповідачем [PERSON], до якої позивач теж заявляє позовні вимоги. При цьому в п.5.3 дія договору поруки закінчується належним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором та виконанням поручителем зобов'язань за договором поруки. Відповідно до частини четвертої\~статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи в п.24 Постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наголошує, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. При розгляді справи № 6-53 цс 14 Верховний Суд України висловив правову позицію з приводу строку пред'явлення вимоги до поручителя, яка викладена в Постанові від 17 вересня 2014 року. Зокрема, аналіз статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За вказаних обставин, беручи до уваги, що строк виконання зобовязання за укладеним із [PERSON] кредитним договором сплинув 22 серпня 2012 року, а до суду з вимогою про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся лише 24 квітня 2015 року, тобто з пропуском установленого ст. 559 ЦК України, шестимісячного строку, то порука [PERSON] припинилася, підстави стягнення з неї заборгованості за кредитним договором відсутні. При вирішенні позову про стягнення неустойки (пені) суд враховує клопотання [PERSON] про зменшення пені, яке він обгрунтовував тим, що має незначні заробітки, дружина отримує низьку зароробітну плату, він хворіє, про що надав суду відповідні докази на підтверддження цих ообставин, зокрема довідку № 36, видану зав. відділення Тернопільської лікарні № 3 від 28 травня 2015 року та довідку про доходи [PERSON] (дружини) № 87 від 26 жовтня 2015 року. Суд враховує зазначені обставини, бере до уваги пояснення відповідача про значне погіршення його матеріального становища у звязку з нестабільністю економічної ситуації в державі, що призвело до фінансової неспроможності виконувати належним чином умови кредитного договору. Суд вважає, що ці обставини мають істотне значення, тому приходить до переконання про наявність підстав для зменшення розміру неустойки відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України. З урахуванням зазначених обставин суд вважає справедливим зменшити розмір пені до 10000 гривень. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до переконання, що позов ПАТ КБ «Надра» підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача [PERSON] коштів за кредитним договором № 517/2007-МК від 29 серпня 2007 року в розмірі 57984,66 доларів США, в тому числі: заборгованість за основною сумою кредиту 31579,48 доларів США, заборгованість за відсотками 26405,18 доларів США, а також 10000 пені за прострочення сплати кредиту. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, оскільки при подачі позову позивач був звільнений від його сплати. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 192, 526, 527, 530, 533, 549, 550, 559, 625, 1054 ЦК України,

Outcome: partial