Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.08.2018 р. звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 4000,00 грн. на кожну дитину щомісяця, але не менше прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, з проведенням щомісячної індексації внаслідок інфляції. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 12 вересня 2009 р. між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за № 857. Від шлюбу мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Як зазначає позивач, станом на день звернення до суду вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, фактичні шлюбні відносини між ними припинені в лютому 2018 р. та нею подано позов про розірвання шлюбу. Неповнолітні діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні, відповідач проживає окремо. Допомога від відповідача на утримання спільних дітей надходила лише одного разу в 2018 р. у розмірі 8000,00 грн. Наразі діти потребують значних коштів на їх утримання у зв'язку із навчанням та відвідуванням дошкільного закладу, що підтверджується довідкою спеціалізованої школи І ступеня № 324 та довідкою спеціалізованої школи - дитячого садочку «Сяйво» від 17.08.2018 р. № 47, необхідністю всебічно розвиватися та займатися спортом, повноцінно харчуватися та вдягатися. Добровільної згоди з приводу матеріального утримання та виховання дітей між ними не досягнуто. При цьому, як вказує позивач, відповідач є працездатною особою, може працювати та сплачувати аліменти на утримання дітей. Проте, він ніде не працює, його дохід є мінливим. Крім того, він є власником нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], та квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно № [NUMBER]. За таких обставин, позивач вважає, що розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], необхідно визначити в твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 грн. кожному. Тому, враховуючи, що усі обов'язки щодо утримання дітей позивач несе самостійно, відповідач жодної участі у вихованні дітей не приймає, матеріальної допомоги у добровільному порядку на їх утримання не надає, тому позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 07 вересня 2018 року, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов. 06.12.2018 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги визнає частково та просить стягнути з нього аліменти на утримання малолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 1100 грн. на одну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Заявлений позивачем розмір аліментів відповідач вважає завищеним та розмір витрат, пов'язаних з утримання дітей не підтверджений жодним доказом. Також звернув увагу суду на те, що станом на сьогодні він є безробітним. 26.12.2018 р. до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач повністю підтримує заявлені позовні вимоги, вважає визначений нею розмір аліментів в сумі 4000,00 грн. на кожну дитину обґрунтованим. При цьому, позивач посилається на те, що всі обов'язки по утриманню дітей вона несе самостійно. Так, виключно за її рахунок здійснюється харчування та матеріально-технічне забезпечення дітей, оплата навчання (в тому числі придбання необхідних підручників та матеріалів, сплата належних внесків), дитячий садок дітей. Виключно за її рахунок здійснюється належний та всебічний розвиток дітей (секція футболу, тощо). Таким чином, загальна сума витрат на утримання дітей щомісяця складає щонайменше 20106,00 грн. При цьому, як зазначає позивач, власного житла вона немає, тому його доводиться наймати, що призводить до додаткових витрат. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] 12 вересня 2009 р. зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 857), що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 16.03.2010 р., та сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 02.07.2014 р. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, проживають окремо. Малолітні діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають разом з позивачем [PERSON] Угоди про добровільну сплату аліментів на утримання дітей між сторонами не було досягнуто, в зв'язку з чим позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, оскільки відповідач [PERSON] матеріальної допомоги у добровільному порядку на їх утримання не надає. Як вбачається з довідки №82 від 23.08.2018 р., малолітній [PERSON], [INFO], навчається в 2-А класі Спеціалізованої школи І ступеня №324 м. Києва. Згідно довідки № 47 від 17.08.2018 р., малолітній [PERSON], [INFO], навчається в дошкільній групі спеціалізованої ШДС 1 ст. «Сяйво» Солом'янського району м. Києва. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов'язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3---2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Крім того, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає, розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Як роз'яснено в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», встановлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач [PERSON] зазначає, що для належного матеріального забезпечення та забезпечення гармонійного розвитку їх малолітніх дітей необхідно стягувати з відповідача аліменти в розмірі 4000,00 грн. на кожну дитину. Зазначений розмір аліментів позивач обґрунтовує тим, що всі обов'язки по утриманню дітей вона несе самостійно. Так, виключно за її рахунок здійснюється харчування та матеріально-технічне забезпечення дітей, оплата навчання (в тому числі придбання необхідних підручників та матеріалів, сплата належних внесків), дитячий садок дітей. Виключно за її рахунок здійснюється належний та всебічний розвиток дітей (секція футболу, тощо). Таким чином, загальна сума витрат на утримання дітей щомісяця складає щонайменше 20106,00 грн. При цьому, як зазначає позивач, власного житла вона немає, тому його доводиться наймати, що призводить до додаткових витрат. Таким чином, будь-яких доказів на підтвердження розміру фактичних витрат в сумі 4000,00 грн. на забезпечення дітей позивачем суду не надано. Із копій чеків та банківських виписок, наданих до суду позивачем, неможливо встановити фактичну суму витрат саме на утримання малолітніх дітей. При цьому, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження свого матеріального стану. Відповідач, відповідно до поданого відзиву, позовні вимоги визнає частково та просить стягнути з нього аліменти на утримання малолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 1100 грн. на одну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Заявлений позивачем розмір аліментів відповідач вважає завищеним. При цьому, будь-яких доказів на підтвердження свого майнового стану, відповідачем до суду не надано. Як вбачається з інформаційної довідки № [NUMBER] від 27.08.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], та квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Зазначені обставини відповідачем не спростовані. Доказів, що свідчили б про відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання малолітніх дітей, відповідачем суду не надано. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст.ст. 182, 183 СК України. Суд зважає, що обов'язок з утримання дитини покладений на обох батьків. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аналізуючи матеріали справи щодо порядку утримання та способу життя, який склався відносно утримання неповнолітніх дітей сторін, враховуючи, що позивач несе витрати по утриманню дітей і не має достатніх коштів для забезпечення потреб дітей з врахуванням: віку дітей, стану здоров'я, витрат на забезпечення життєдіяльності, підтримання нормального здоров'я та відпочинок, а відповідач зобов'язаний утримувати дітей до досягнення повноліття і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації життя, суд прийшов до висновку, що позов про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання дитини обома батьками. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 2000,00 грн. на кожну дитину щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності та є співмірний витратам, які мають нести батьки на утримання дітей. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судовий збір в сумі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, так як позивач при подачі позовної заяви про стягнення аліментів звільнена від його сплати на підставі закону. Рішення підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць, відповідно до ст. 430 ЦПК України.

Outcome: partial