Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.02.2019 року звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку в розмірі 75543 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що він працював з 19 липня 1983 року в Тернопільському домобудівному комбінаті, який пізніше був реорганізований в ТзОВ «Домобудівник» на посаді арматурника, а згодом на посаді начальника деревообробного цеху. 16 травня 2016 року його було звільнено з роботи за прогул. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 02 серпня 2018 року наказ про його звільнення за прогул визнано незаконним та поновлено на попередній посаді та стягнуто з відповідача кошти за час вимушеного прогулу та грошові кошти за час простою. Після набрання рішенням законної сили, відповідач 03 серпня 2018 року, поновив його на попередній посаді та на протязі серпня та вересня 2018 року проводив належні йому виплати. Остаточний розрахунок відповідач провів тільки 01 жовтня 2018 року. Вважає, що TOB «Домобудівник» належних йому, як звільненому працівникові сум у строки визначені ст.116 Кодексу законів про працю України, своєчасно не виплатив, а тому просить в порядку ст. 117 КЗпП України стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за період з 16 травня 2016 року - дати звільнення до 01 жовтня 2018 року - день повного розрахунку після звільнення в сумі 75543 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати 126,75 грн. Ухвалою судді від 14 лютого 2019 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Представник відповідача ТзОВ «Домобудівник» 15.03.2018 року подав суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, оскільки під час поновлення на роботі за рішенням суду позивачу були виплачені усі присуджені судом кошти та під час звільнення позивача за згодою сторін 03.08.2018р. з [PERSON] було проведено всі необхідні розрахунки та будь-яких претензій, щодо належних до виплати сум позивачем не зазначалось. Крім того вказує на те, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи, що позивач просить про стягнення сум у зв`язку звільненням з 16.05.2016р. то виходячи з вищезазначених норм законодавства вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. 25.03.2019 року позивач [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог у якій просить стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за період з 16 травня 2016 року до 11.02.2019 року в сумі 86534,25 грн. Крім того просить стягнути з відповідача 50000 грн. моральної шкоди, оскільки внаслідок неправомірних дій відповідача, під час його незаконного звільнення, він переніс значні душевні страждання внаслідок чого значно погіршився стан його здоров`я. З 05 січня 2018 року до 16 січня 2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні у Тернопільській комунальній лікарні № 2 з приводу гіпертонічної хвороби та 5 лютого 2019 року по 15 лютого 2019 року його було знову госпіталізовано до Тернопільської комунальної лікарні № 2 з приводу загострення гіпертонічної хвороби. Також зазначає, що незаконним звільненням та невиплатою заробітної плати відповідач фактично позбавив його засобів існування та можливості належно лікуватися, що порушило його звичні життєві зв`язки, кошти необхідні для придбання ліків, він був змушений позичати у знайомих та родичів. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Кучер І.Б. позовні вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» в судовому засіданні позовних вимог не визнав, проти їх задоволення заперечив, подавши суду письмові пояснення по справі у яких зазначив, що під час поновлення на роботі листом ТОВ «Домобудівник» від 03.08.2018р. проінформувало позивача, що для належного виконання в цій частині рішення суду по справі №607/6874/17 необхідно надати підприємству трудову книжку та особову картку, які були одразу ж надані [PERSON] . Дані факти підтверджують те, що у зв`язку із незаконним зберіганням у себе документів кадрового та бухгалтерського обліку, які у відповідності до вимог законодавства мають зберігатись у роботодавця провести всі відповідні розрахунки з позивачем не було можливості з його вини. Вважає, що невчасне отримання заробітної плати спричинено з вини позивача, а не відповідача. Також, вважає, що враховуючи неотримання заробітної плати з жовтня 2015 року позивач міг поцікавитись про стан своїх справ в роботодавця та звернутись в разі необхідності за захистом своїх порушених прав раніше, а не протягом тривалого часу 01.06.2017р. В день поновлення на роботі 03.08.2018 року позивач написав заяву на звільнення, що свідчить про небажання позивача відновити свої порушені, на його думку, права на працю в ТОВ «ДОМОБУДІВНИК». Також звертає увагу суду, що позивач при зверненні до суду з позовом про поновлення на роботі, вимог про стягнення моральної шкоди не заявляв, а в аналогічних та подібних справах де відповідачем є ТОВ «Домобудівник», розмір моральної шкоди встановлювався судами в сумі від 1000 грн. до 2000 грн. Відтак вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні по день фактичного розрахунку вважає безпідставними, а вимоги про відшкодування моральної шкоди необґрунтованими в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Крім того вважає, що позивач пропустив строк позовної давності із зверненням до суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав: Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. В судовому засіданні встановлено, що наказом ТОВ «Домобудівник» від 16 травня 2016 року №16/05/16-1 [PERSON] було звільнено з роботи 16 травня 2016 року за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин відповідно до пункту 4) статті 40 КЗпП України. 01.06.2017р. позивач звернувся з позовом до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області серед іншого (з урахуванням уточнених позовних заяв) про: визнання протиправним наказу про звільнення; поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за період з 01.10.2015 р. по 16.05.2016 р. та середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. 02 серпня 2018 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі 607/6874/17 визнано незаконним наказ голови комісії з припинення ТОВ «Домобудівник» №16/05/16-14 від 16 травня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин [PERSON]»; поновлено [PERSON] на посаді начальника деревообробного цеху Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» з 16 травня 2016 року; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на користь [PERSON] 70219,50 гривень середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2016 року до 02 серпня 2018 року з врахуванням установлених законодавством України податків та зборів; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» на користь [PERSON] заробітної плати за період простою з 01.10.2015 р. по 14.03.2016 р. у розмірі 7225,79 грн. та заробітну плату за період з 14.03.2016р. по 17.05.2016р. в розмірі 2849,10 грн., з врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» 1920,00 грн. судового збору в дохід держави. Листом ТОВ «Домобудівник» від 03.08.2018р. проінформувало позивача, що для належного виконання рішення суду по справі №607/6874/17 необхідно надати підприємству трудову книжку та особову картку. Вказані документи були одразу ж надані [PERSON] 03.08.2018 року ТзОВ «Домобудівник» виконало рішення суду по справі 607/6874/17 першої інстанції в частині поновлення на роботі та виплати середньомісячного заробітку за один місяць, що підтверджується наказом від 03.08.2018р №3/08/18-3 та відомістю з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, згідно якої 03.08.2018 року [PERSON] виплачено 20640, 31 грн. заробітної плати. 03.08.2018 року після поновлення на роботі позивачем [PERSON] було подано заяву про звільнення у зв`язку з чим позивач був звільнений наказом директора ТзОВ «Домобудівник» від 03.08.2018р. №3/08/18-4 за згодою сторін. 07 листопада 2018 року Тернопільським апеляційним судом ухвалено Постанову якою апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівник» залишено без задоволення та рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2018 року залишено без змін. Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 січня 2019 року, зобов`язано відповідача ТзОВ «Домобудівник» виплатити [PERSON] 2845,78 грн. індексації за невиплачену заробітну плату за період з 01.10.2015 року по 16.05.2016 року. За умовами ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як слідує зі змісту позовної заяви, суми стягнуті рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2018 року по справі №607/6874/17 виплачувалися [PERSON] протягом серпня-вересня 2018 року та в повному обсязі виплачені позивачу 10.10.2018 року. Вказані обставини не заперечувалися сторонами в судовому засіданні. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином із вказаних положень закону вбачається, що стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). З матеріалів справи слідує, що між сторонами існував спір про законність підстав звільнення позивача [PERSON] та виплату заробітку за час вимушеного прогулу, який був вирішений рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 серпня 2018 року по справі №607/6874/17, яким порушене право позивача повністю відновлено шляхом поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, яке виконане ТзОВ «Домобудівник» до 01 жовтня 2018 року, тобто в строк до набранням вказаним рішенням суду законної сили (07.11.2018 року). Оскільки позивач [PERSON] був поновлений на роботі та йому виплачено середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та простою, відтак відсутні підстави передбачені ст. 117 КЗпП України для стягнення з ТзОВ «Домобудівник» середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині вказаних позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням з 16.05.2016 р. Згідно ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної його заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З вказаним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні по день фактичного розрахунку, позивач [PERSON] звернувся до суду 11.02.2019 року, що свідчить про звернення до суду поза встановленим законом тримісячним строком. Згідно аб.2 ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування визначає суд залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Позивач [PERSON] , внаслідок порушення його прав, а саме незаконного звільнення, які було відновлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду, тривалий час не працював, був позбавлений можливості забезпечити себе необхідним в силу відсутності місця праці, заробітку, що стало причиною порушення його нормального способу життя та призвело до значних моральних страждань пов`язаних із необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Проте враховуючи принцип розумності та співмірності, суд вважає, що розмір заявленої моральної шкоди є надмірним, тому задовольняє вказані вимоги в сумі 2000 грн., як компенсації за моральні страждання та переживання, яких позивач зазнав внаслідок незаконного звільнення. На підставі ч. 1 ст. 141 судові витрати по справі в розмірі 768 грн. 40 коп. стягнути з відповідача в користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: partial