Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про розірвання договору найму жилого приміщення та виселення з квартири без надання іншого житла. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 27.10.1999 року між Національною телекомпанією Україна та її працівником [PERSON] було укладено договір № 283 про надання квартири в користування, згідно умов якого позивач надав, а відповідач прийняв у тимчасове володіння та користування квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира належить позивачу на праві загальнодержавної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 03.08.1999 р. Згідно листа Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 23.02.2009 р. зазначена квартира до числа службових не включалася. Згідно з пунктом 7.1. Договору дія Договору припиняється внаслідок звільнення співробітника з телекомпанії. Наказом Національної телекомпанії України від 15.09.2005 року працівника [PERSON] було звільнено. Відповідно до умов договору у разі розірвання договору у випадках, передбачених п. 7.1 Договору співробітник зобов'язаний передати Національній телекомпанії України квартиру, котру йому було надано в тимчасове користування протягом одного місяця з моменту розірвання Договору та виписати всіх членів сім`ї, звільнити надане приміщення та підготувати його для передачі Національній телекомпанії України. 28.07.2011 р. та 03.04.2013 р. з метою врегулювання спору з приводу повернення зазначеної квартири, позивач направляв на адресу відповідача повідомлення зі зверненням щодо повернення зазначеної квартири, проте листи залишилися без відповіді, а квартира повернута не була. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом та просив суд розірвати договір найму жилого приміщення та виселети [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири без надання іншого житла. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Відповідач, в судове засідання, призначене на 24.12.2014 р. не з`явився, направив на адресу суду телеграму про відкладення. Розгляд справи відкладено на 30.01.2014 р. В судове засідання, призначене на 30.01.2014 р. відповідач не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Проте на адресу суду надійшло клопотання третьої особи, [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням відповідача за межами України (зйомкою телевізійного фільму «Хроніки»). Розгляд справи відкладено на 26.02.2014 р. В судове засідання, призначене на 26.02.2014 року відповідач не з`явився, направив на адресу суду клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку із перебуванням відповідача за межами України (зйомкою телевізійного фільму «Хроніки») з 08.02.2014 по 30.04.2014р. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2014 р. в задоволенні клопотання про зупинення відмовлено. При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учаснику судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 157 ЦПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд виходить з наступного. Судом встановлено, що 27.10.1999 року між Національною телекомпанією України та співробітником [PERSON] укладено договір про надання квартири у користування згідно умов якого, позивач передав відповідачу квартиру [ADDRESS], що належить йому на підставі свідоцтва про праві загальнодержавної власності на квартиру від 03.08.1999 р. (а.с.6-9). Згідно п.2.1. Договору квартира надається для проживання співробітника та членів його сім`ї - [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п.8.1 Договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до грудня 2000 року. Відповідно до п. 7.4 Договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну Договору, після закінчення строку дії Договору протягом одного місяця, він вважається продовженим на визначений сторонами новий строк на умовах, які визнаються сторонами додатково. Відповідно до п.4.2.1 Договору телекомпанія має право припинити дію Договору. Пунктом 7.2.1 Договору передбачено, що дія Договору припиняється внаслідок звільнення співробітника з телекомпанії. Відповідно до п.6.3 Договору передбачено, що у разі розірвання договору, у випадках передбачених п. 7 цього Договору, співробітник зобов'язаний передати телекомпанії квартиру, котру було надано у тимчасове користування, протягом місяця з моменту розірвання. З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу № 777-к від 15.09.2005 року [PERSON] звільнено 27.10.2005 року за власним бажанням (а.с.11). 28.07.2011 р. позивачем відповідачу направлено повідомлення № 8-0219/1670 про припинення дії Договору користування, згідно п.7.1 Договору та прохання в термін до 10.08.2011року звільнити квартиру (а.с.12). 03.04.2013 року позивач повторно направив відповідачу повідомлення № 8-09-19/551 про припинення дії Договору відповідно до п.7.2. (а.с.13). Станом на день розгляду справи відповідач зобов'язання не виконав, не передав квартиру позивачу. Станом на 24.09.2013 року на балансі Національної телекомпанії України значиться службове приміщення - квартира [ADDRESS], що підтверджується довідкою, виданою заступником генерального директора В.В.Шубіним. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки відповідач [PERSON] проживає в спірному житловому приміщенні без належних правових підстав, то його присутність в ньому є самоправна, а тому він відповідно до ч.3 ст.116 Житлового кодексу УРСР підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. Щодо позовних вимог позивача про виселення із спірної квартири [PERSON] та [PERSON], оскільки вони беруть участь у розгляді справи як треті особи, а тому позовні вимоги до них не можуть бути задоволені. На основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання договору про надання квартири в користування не підлягають задоволенню, оскільки з наданих повідомлень вбачається, що Договір припинив свою дію. На підставі викладеного,

Outcome: partial