Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Представник ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в якому просить: - стягнути на користь ПАТ «УкрСиббанк» з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №11309530000 від 04.03.2008 в розмірі 10755,10 доларів США та 15318,73 грн.; - стягнути ПАТ «УкрСиббанк» з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №11309530000 від 04.03.2008 в розмірі 10755,10 доларів США та 15318,73 грн.; - стягнути ПАТ «УкрСиббанк» з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суму сплаченого судового збору. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що 04.03.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] (відповідач-1) укладено Договір про надання споживчого кредиту №11309530000. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк». Відповідно до умов Кредитного договору, позивач надав Відповідачу-1 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 20000 доларів США, а Відповідач-1 зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 02.12.2016 та сплачувати протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 13,90% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов Кредитного договору. У випадку, якщо Банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому Кредитним договором, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці. Також сторони домовились, що за умовами Кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених Договором. За користування кредитним коштами понад встановлений термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки встановленої умовами договору. Відповідно Додатку №1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно умов Кредитного договору відбувається з 01 по 10 число кожного місяця. 08.10.2008 між Банком та Відповідачем-1 укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору, відповідно до умов якої змінено строки сплати процентів з 01 по 25 число кожного місяця. 25.03.2009 між тими ж сторонами укладено Додаткову угоду №2 до Кредитного договору, відповідно до умов якої змінено графік погашення кредиту. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань Відповідача-1 за Кредитним договором, були укладені наступні договори поруки: 1) між позивачем та [PERSON] (надалі - Відповідач-2) було укладено Договір поруки №11309530000/П1 від 04.03.2008 року; 25.03.2009 між банком та Відповідачем-2 укладено Договір про внесення змін №1 до договору поруки, відповідно до умов якої поручитель надала згоду забезпечувати змінене основне зобов`язання; 2) між позивачем та [PERSON] (надалі - Відповідач-3) було укладено Договір поруки №11309530000/112 від 04.03.2008; 25.03.2009 між банком та Відповідачем-3 укладено Договір про внесення змін №1 до договору поруки, відповідно до умов якої поручитель надав згоду забезпечувати змінене основне зобов`язання. Відповідно до умов Договорів поруки, Відповідач-2 та Відповідач-3 зобов`язались відповідати у повному обсязі за виконання Відповідачем-1 усіх зобов`язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність Відповідача-1, Відповідача-2 та Відповідача-3 є солідарною. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Відповідно до п. 1.5 Кредитного договору Банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] . Відповідно до п.5.6 Постанови Правління Національного банку України від 18.06.2003 №254 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України», виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних операцій. Всупереч умов Кредитного договору Відповідач-1 не здійснює платежів для погашення процентів по кредиту, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання. 23.03.2015 відповідачам направлені вимоги про погашення заборгованості, однак станом на 16.06.2015, вимоги банку залишені без задоволення. Згідно з п. 4.1 Кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/ або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Розміри облікової ставки НБУ в період нарахування заборгованості по кредитному договору по пені встановлені: з 13.08.2013 - 6.5000% /Постанова НБУ № 315 від 09.08.2013/, з 15.04.2014 - 9.5000% /Постанова НБУ № 212 від 14.04.2014/; з 17.07.2014 - 12.5000% /Постанова НБУ № 417 від 15.07.2014/, з 13.11.2014 - 14,000% /Постанова НБУ №719 від 12.11.2014/, з 04.03.2015 - 30% /Постанова НБУ №154 від 02.03.2015. Станом на 16.06.2015 заборгованість відповідача-1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом становить 10755,10 доларів США, з яких: 7838,34 доларів США - кредитна заборгованість; 2916,76 доларів США - заборгованість по процентам. Заборгованість Відповідача-1 по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 16.06.2015 складає 15318,73 грн., з яких: 11079,26 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 4239,47 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали, у зв`язку з чим подали заперечення на позов, в якому заперечували проти позову з наступних підстав. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язання Відповідача-1 за Кредитним договором №11309530000 від 04.03.2008 були укладені наступні договори поруки: між позивачем та [PERSON] - договір поруки №11309530000/П1 від 04.03.2008; 25.03.2009 укладено Договір про внесення змін №1 до договору поруки, відповідно до якого поручитель надав згоду забезпечувати змінене основне зобов`язання; між позивачем та [PERSON] - договір поруки №11309530000/П2 від 04.03.2008; 25.03.2009 укладено Договір про внесення змін №1 до договору поруки відповідно до якого поручитель надав згоду забезпечувати змінене основне зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання свого обов`язку. Відповідач-1, [PERSON] , маючи стабільний дохід, виконував свої кредитні зобов`язання регулярно, аж до травня 2014 року включно. З червня 2014 року Відповідач-1 не здійснював платежів для погашення процентів по кредиту. Згідно вимог №30-11/23567 та 30-11/23568, складених банком 23.03.2015, останній вимагав від поручителів негайного виконання порушеного зобов`язання у строк, що не перевищує 31 дня з дати одержання вимоги. Тобто, банк звернувся до відповідачів поручителів із звичайними письмовими вимогами про погашення кредитної заборгованості лише в березні 2015 року. Зазначені обставини виключають зобов`язання поруки як забезпечення виконання зобов`язань за наступних підстав. Згідно наведених договорів поруки (п. 3.1 та п. 3.2) останні не мають визначеного строку дії та діють до повного припинення зобов`язань боржника за основним договором. Відповідно до п. 1.3 договору поруки імперативно зазначено, що поручитель відповідає перед кредитором, тобто Банком у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним договором. Тобто, несплата чергових платежів боржником на користь банку є порушенням основного зобов`язання, що породжує право Банку на звернення до поручителя з вимогою про виконання цих зобов`язань. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. 09.07.2015 року позивач звернувся до Чугуївського міського суду з позовною заявою про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені, тобто більше ніж через рік після допущених боржником порушень сплати чергових щомісячних платежів, визначених за Основними зобов`язаннями відповідно до умов кредитного договору. Зазначена позиція щодо припинення поруки із виниклих підстав міститься також у Постанові Верховного суду України від 17.09.2014 року по цивільній справі №6-125цс14, де в мотивувальній частині та відповідному правовому висновку суду зазначається, що згідно з положеннями частини 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Пред`явленням вимоги до поручителя є пред`явлення до нього позову. Подібні висновки містяться і в інших Рішеннях Верховного суду України з таким предметом спору, винесених 17.09.2014, зокрема, по справі 6-53цс14 та № 6-170цс13. За таких обставин з урахуванням того, що перші порушення зобов`язань за кредитним договором позичальником [PERSON] щодо несплати чергових платежів були вчиненні ще з червня 2014 року, то шестимісячний строк, в межах якого банк міг звернутися до [PERSON] та [PERSON] з позовною вимогою про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів нарахованих за користування кредитом та пені є пропущеним, що позбавляє права банку на стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку і в свою чергу припиняє наведені поруки. Ознайомившись зі змістом заперечень, ПАТ «УкрСиббанк» надав відзив, в якому йдеться про те, що предметом укладеного кредитного договору №11309530000 від 04.03.2008 між Банком та [PERSON] є зобов`язання Банку надати позичальнику кредитні кошти в сумі 20000,00 доларів США, що складає 101000,00 грн., а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у Договорі. Також у п. 1.2.2. встановлено зобов`язання позичальника повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 02.12.2016, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін. Отже строк виконання основного зобов`язання чітко визначений: строком повного погашення кредиту є 02.12.2016. Пунктом 3.3.1. договору визначено зобов`язання позичальника належним чином виконувати кредитні зобов`язання за Договором. Передбачені кредитним договором зобов`язання [PERSON] , зокрема, забезпечені порукою [PERSON] , [PERSON] . Пунктом 1.2. договорів поруки передбачено, що поручителю відомі усі умови вищезазначеного основного договору, зокрема, термін виконання основного зобов`язання - 02.12.2016, якщо згідно умов основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов`язання. Пунктом 6.1.2. договору передбачено право Банку визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з п. 1.2.2. Договору, та вимагати від Позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення. З 2014 [PERSON] припинив виконання кредитних зобов`язань у зв`язку з чим 24.03.2015 року Банк надіслав поручителям листи-вимоги, які отримані останніми 26.03.2015. Таким чином, ПАТ «УкрСиббанк» реалізував право, передбачене вищенаведеними умовами кредитного договору та ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Проте вимога Банку не була виконана відповідачами, у зв`язку з чим ПАТ «УкрСиббанк» у липні 2015 звернувся до суду із позовом. Надіславши відповідачам листи-вимоги про дострокове виконання кредитних зобов`язанням у березні 2015 року, Банк змінив строк виконання договору, що в свою чергу зумовило відлік строку суб`єктивного права Банку як кредитора на застосування судових заходів по відношенню до поручителів. Пред`явивши позов до відповідачів у липні 2015 року, ПАТ «УкрСиббанк» не порушено шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України. Свої заперечення відповідачі обґрунтували постановами Верховного суду України №6-125цс14, 6-53цс14, 6-170цс13. Проте вказані правові позиції не підлягають застосуванню до даного спору, оскільки висновки суду здійснено на підставі інших фактичних обставин. У постанові 6-170цс13 суд визнав поруку припиненою з підстав звернення до суду з позовом після спливу шести місяців з дня закінчення строку виконання основного зобов`язання. Згідно постанов № 6-125цс14, № 6-53цс14 до припинення поруки призвело зміна строку зобов`язання кредитором та звернення до суду із позовом після спливу шести місяців з моменту спливу строку виконання основного зобов`язання, зміненого вимогами кредитора. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що підстави для припинення зобов`язань, забезпечених порукою, відсутні. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «УкрСиббанк», в якій просить суд розірвати Договір про надання споживчого кредиту №11309530000 від 04.03.2008. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідно до підпункту 3.4.3 Розділу 3 Договору про надання споживчого кредиту №11309530000 від 04.03.2008 позичальник зобов`язався достроково повернути банку в повному розмірі та повністю сплатити плату за кредит у разі застосування Банком права вимоги дострокового повернення кредиту в порядку, визначеного Розділом 6 Договору. Згідно з п. 6.1.2. Розділу 6 вказаного договору сторони погодили, що Банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з пунктом 1.2.2 цього Договору та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення - п.6.1.2. Відповідно до п.6.2 Договору у разі застосування Банком права, передбаченого п. 6.1.2 Договору, порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит є наступним: банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої суми кредиту та сплати за користування таким кредитом за Договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомлення про вручення) за адресою позичальника. Терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов`язковими до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) Банку про дострокове повернення кредиту. Терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, шо настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковими до повернення і сплати в повному обсязі Банку з 41 календарного дня, рахуючи з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) Банку про дострокове повернення кредиту та плати за кредит. Не пізніше дати дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит позичальник зобов`язується виконати в повному обсязі й інші власні грошові зобов`язання, передбачені договором та/або кредитним Договором. У разі порушення позичальником нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої ним суми кредиту та/або сплати плати за кредит за Договором вважається, що такий позичальник користується кредитом понад строк, встановлений договором та/або «кредитним договором», при цьому, починаючи з наступного робочого дня сума такого кредиту вважається простроченою сумою основного боргу, а сума плати за кредит - відповідно простроченими процентами та/або простроченими комісіями. Тобто обов`язок достроково повернути кредит у повному обсязі та проценти за ним виникає у позичальника лише після закінчення терміну зазначеного в повідомленні банку та у разі коли останній не усунув допущені ним порушення договору у визначений термін. При цьому в повідомленні має міститися інформація про порушення зобов`язань та новий термін повернення всієї суми кредиту та плати за користування ним процентів з зазначенням цієї суми. Згідно з п. 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого сулу України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вимога про дострокове виконання кредитного договору навіть у разі належного його виконання, а якщо вимогу не буде задоволено, право звернення стягнення на предмет застави/іпотеки може бути заявлено лише в чітко визначених законом або договором випадках. Абзацом двадцять сьомим пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2009 № 270 визначено, що документом, який підтверджує надання послуг поштового зв`язку, є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування, та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо). З аналізу зазначеної норми вбачається, що розрахунковий документ, виданий поштовим відділенням, є доказом надання (оплати) послуг поштового зв`язку, проте він не дає можливості перевірити вміст поштового відправлення і не містить повної адреси одержувача. Вміст поштового відправлення містить бланк опису вкладення, який згідно з пунктом 61 Правил надання послуг поштового зв`язку заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв`язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. Таким чином, на думку [PERSON] , банком істотно порушено п. 6.1.2 вказаного Договору, тобто порядок дострокового повернення суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит. Банком на адресу позичальника не направлялася поштою (цінним листом з описом та повідомлення про вручення) письмова вимога. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази направлення вказаної вимоги цінним листом з описом та повідомленням про вручення. За відсутності бланка опису поштового відправлення не уявляється можливим встановити чи направлялося вказане повідомлення (вимога) Банком позичальнику. Оскільки Банком в порушення п.6.1.2, 6.2 Розділу 6 Договору застосовано порядок дострокового стягнення грошових коштів за Договором про надання споживчого кредиту №11309533000, позичальник не може розраховувати на строки відповідно до п.6.2 Договору, які надаються йому з дня одержання Вимоги банку для обов`язкового повернення грошових коштів за кредитом. Якби Вимога банку була дійсно направлена Банком, про що свідчив би бланк опису поштового відправлення, позичальник міг би скористатися положенням п.6.2 договору про те, що кредит і плата за нього є обов`язковими для повернення і сплати в повному обсязі з 41 календарного дня, рахуючи з дати відправлення йому повідомлення (Вимоги) банку. Позивач при укладанні договору був впевнений, що дострокове стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені повинно відбуватися у відповідності до порядку, визначеного Розділом 6 Поговору. Таким чином, банк зі свого боку ініціював звернення з позовом до суду, не застосувавши порядок дострокового повернення кредитних коштів, обумовлений Розділом 6 Договору, чим фактично в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору і стягує кошти одночасно і одноразово, що завдає реальних матеріальних збитків позивачеві за зустрічним позовом, у в зв`язку з чим кредитний договір підлягає розірванню, а зобов`язання, що виникли згідно договору, припиняються. Крім того, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що відповідно до пункту 1.5 Кредитного договору банк надає позичальнику Кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] . У відповідності до п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки, що відкриваються на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів. Згідно п. 8.7 Положення про оформлення та виконання документів на перерахування, зарахування, купівлю та продаж іноземної валюти або банківських металів, зарахування коштів в іноземній валюті банк оформлює меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банком відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Згідно ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Відповідно до вимог ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та п. 6.5 ст. 6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті № 22 від 21.01.2004, банк здійснюючи договірне списання коштів з рахунку, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, лату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання. Дата складання меморіального ордера має відповідати даті списання коштів з рахунку платника. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 18.06.2003 № 254 з наступними змінами, визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов`язкові реквізити. Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані (п.4.1.) Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи (п. 4.2.). Пунктом 4.4 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 року, передбачено, що залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками: а) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); б) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунки в із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій). Згідно п. 4.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 18.06.2003 № 254, меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів, що використовуються для безготівкових розрахунків належать: меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги-доручення, розрахункові чеки, інші документи. Відповідно до пунктів 4.7, 4.8 вищевказаного Положення, внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банками відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами. У первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис в відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Таким чином, документальне оформлення операції з видачі кредиту за Договором про надання споживчого кредиту №11309530000 від 04.03.2008 не відповідає вимогам чинного законодавства України: відповідачем не надано меморіальних документів, зокрема меморіального Ордеру або його належним чином завірених копій, що мало підтверджувати зарахування коштів у розмірі 20000 доларів США в іноземній валюті на поточний рахунок позичальника. Як вбачається із матеріалів справи, виписка по рахунку за 04.03.2008 не може вважатися належним та допустимим доказом по справі та відображати факт видачі коштів позичальнику, а отже і належне виконання зобов`язання Банком відповідно до п.1.1. Договору, оскільки запис про здійснення банківської операції з перерахування 04.03.2008 з особового рахунку [PERSON] [NUMBER] коштів у сумі 20000 доларів США у виписці за особовим рахунком за 04.03.2008 здійснений з порушенням ч. 1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності банках України та п. 5.1. Положення про організацію операційної діяльності в банках України: за відсутності первинного документу меморіального ордеру про списання грошових коштів у сумі 20000 доларів США з поточного рахунку [PERSON] за № [NUMBER] , складення якого відповідно до вказаних вище положень законодавства України є обов`язковою умовою для подальшого внесення відповідного запису до банківської виписки. Таким чином, з боку Банку відсутні докази належного, у відповідності до вищевказаних положень чинного законодавства виконання 1.1. Договору, де зазначено, що Банк надає позичальнику кредит у вигляді одного траншу в розмірі суми кредиту, визначеному у цьому пункті Договору. Також [PERSON] зазначає, що відповідно ч. 1 ст. 15 Закону «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її відомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Вичерпний перелік інформації про споживчий кредит визначений ст. 11 Закону та пунктами 2,3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, якими передбачено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, упередити його про те, що валютні ризики в ході виконання зобов'язань за кредитним договором несе позивач та надати інформацію щодо методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 2 ст. 16 постанови № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначив, що обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач. Відповідно до п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Пунктом 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту встановлено, що банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Крім того, банком не отримано письмового підтвердження від позичальника про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банк, проводячи свою професійну діяльність на підставі відповідних дозволів Національного банку України не міг не знати методики, яка ним використовується для визначення валютного курсу та відповідно до абзацу 2 ч. 12 ст. 10 Закону «Про захист прав споживачів» був зобов`язаний попередити позичальника, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору при застосуванні вказаної методики. За умовами Договору про надання споживчого кредиту №1130953000 від 04.03.2008 відсутня інформація, якою банк попереджав позичальника про валютні ризики, які він несе під час виконання зобов`язання за кредитним договором, будь-якої інформації щодо методики, яка використовувалась банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості, а також попередження про те, що вартість кредиту може істотно зрости. У відповідності до пункту 1 ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків. Позичальнику не було надано доступної, достовірної, повної, своєчасної інформації щодо валютних ризиків під час виконання зобов`язань за кредитним договором, методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Дана обставина свідчить про недотримання банком вимог пункту 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та доводить факт ненадання інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Вказаний факт призвів до того, що позичальник уклав спірний Договір, не знаючи, що він порушує співвідношення його майнових інтересів та майнових інтересів Банку по відношенню до того, на що він розраховував при укладенні договору. Від представника ПАТ «УкрСиббанк» надійшли заперечення на зустрічну позовну заяву [PERSON] , згідно з якими ПАТ «Укрсиббанк» заперечує проти задоволення вимог позивача у повному обсязі та вважає їх необґрунтованими й безпідставними, виходячи з наступного. Так, 04.03.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту за № 11309530000 з додатками. 08.10.2008 та 25.03.2009 між сторонами укладено додаткові угоди до кредитного договору з додатками. Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати їх відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті відносин між сторонами. Положення частин 1-3 цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 628 ПК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Постановою правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 «Про ствердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджено відповідні правила, щодо надання банками інформації споживачу про умови кредитування, проте, даними правилами, не обумовлено обов`язок банку повідомляти позичальника про можливу зміну економічної ситуації та можливу зміну/коливання офіційного курсу гривні по відношенню до інших валют. Для отримання кредитних коштів позивач мав можливість обрати будь-яку іншу з належною діловою репутацією банківську або кредитну установу, зареєстровану у передбаченому законодавством порядку та яка має відповідні дозволи, ліцензії тощо, але все ж таки звернувся з цього приводу саме до відповідача, що також підтверджує усвідомлення позивачем своїх дій при укладанні кредитного договору. Відповідно до п. 16 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній обачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету № 15-93 від 19.02.1993 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися, а тому на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором, оскільки діючим законодавством України не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Більш того, того, факт девальвації гривні по відношенню до світових валют постійно відбувався протягом часу з моменту проголошення незалежності України. Банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) у березні 2008 року з статочною датою повернення кредиту у 2016 році, тобто строком на 8 років. Очевидним є факт того, що протягом цих років можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору. З моменту введення Указом Президента України від 25.08.1996 № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» в обіг національної валюти України гривні, її курс по відношенню до долара США суттєво впав. Так, наприклад офіційний курс НБУ в січні 1997 року становив 89,30 грн. за 100 доларів США, а станом на 29.03.2008 вже 505,00 грн. за 100 доларів США, а тому, укладаючи кредитний договір позивач цілком усвідомлював, принаймні мав усвідомлювати можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів. Отже, посилання позивача на відсутність обізнаності та інформації з приводу валютних ризиків є такими, що не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним чи його розірвання. Позичальника було проінформовано про всі істотні умови кредитного договору, спосіб та терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо, що підтверджується підписом позичальника на кредитному договорі, підписами у графіку погашення кредиту та відсотків, який додається до кредитного договору. Власні дії позичальника, що виразилися у підписанні кредитного договору та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, здійснення часткового погашення кредиту та передбачених договором виплат на протязі дії кредитного договору, являється підтвердженням ознайомлення позивача із змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Статтею 55 Закону про банки встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 1 ст. 1056-1 ЦК України встановлює, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Одночасно, згідно зі ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк не може надавати кредити під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах. Виняток можна робити лише у разі, якщо при здійсненні такої операції банк не матиме збитків. При укладенні спірного кредитного договору позичальнику були відомі усі умови кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позивача за зустрічним позовом прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Доводи позову щодо того, що позивач не міг передбачити зміну курсу валют та те, що останній вважає цю обставину істотною обставиною для розірвання кредитного договору, є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, приписам чинного законодавства, а відтак, на думку банку, не повинні прийматися судом до уваги при вирішенні спору з наступних підстав: 1. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США/ЄВРО до національної валюти - гривні. 2. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний Банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. 3. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінетів Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюється Національним Банком України за погодженням з Кабінетом міністрів України. 4. Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим Постановою Правління Національний Банк України № 496 від 12.11.2003, визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США/ЄВРО установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті (доларах США/ЄВРО) та беручи на себе певні обов`язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США/ЄВРО, сторони за договором, (перш за все позивач), усвідомлювали, що курс національної валюти України до долару США/ЄВРО не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому позивач повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Щодо відсутності істотних умов договору при укладання Кредитного договору відповідач за зустрічним позовом зазначає, що відносно посилань позивача на те, що при укладанні кредитного договору банком було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання банком позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладення кредитного договору, вказане твердження позивача також не відповідає дійсності. Згідно з п. 7.13 кредитного договору, підписанням цього договору позичальник засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього, представник банку зазначає, що позивачем було підписано та отримано додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та додаток №3 «Тарифи банку» до кредитного договору, в яких вказана сукупна вартість кредиту на вимогу положень законодавства про захист прав споживачів, що цілком спростовує твердження позивача про ненадання банківською установою інформації, що передбачена чинним законодавством про захист прав споживачів. До того ж ані Закон України «Про захист прав споживачів», а ні Постанова Правління НБУ від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» не вимагають від банків підписувати у споживачів інформаційний лист у двох примірниках, один з яких долучати до кредитної справи позичальників. На підставі вимог п. 2.4. Постанови НБУ від 10.05.2007 № 168 банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Таке письмове підтвердження може бути викладене шляхом додавання зазначеного факту до тексту кредитного договору. У п. 7.13 договору про надання кредиту йдеться про те, що перед укладенням цього договору позивач отримав від банка інформаційний лист згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи викладене, позивач у позовній заяві свідомо посилається на обставини, які не відповідають дійсності та безпосередньо спростовуються наданими документами у вигляді копії кредитного договору та додатків № 1, № 2 та № 3 до кредитного договору у вигляді «Графіку погашення кредиту» та «Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту», «Тарифів банку», де зазначається загальна, сукупна вартість кредиту, у тому числі відсотків за кредитом. Стосовно тверджень позивача за зустрічним позовом про те, що умови укладеного кредитного договору є несправедливими, відповідач за зустрічним позовом зазначає що, окрім того, що позивач був вільним при укладанні кредитного договору, останнього ніхто не примушував брати кредит саме за визначеними умовами, позивач сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе, позивач до того ж згідно з ч. 2 ст. 1056 ЦК України мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Крім того, позичальник протягом декількох років здійснював погашення заборгованості, що підтверджує про прийняття позичальником усіх умов договору та згоду з його умовами. Більш того, відповідно до п. 6 ст. 14 Закону України «Про захист прав споживачів» у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався, отже, оцінюючи всі фінансові ризики, позичальник не відмовився від отримання кредитних коштів саме в іноземній валюті - в доларах США та за умовами, відповідно до яких банк пропонував отримання кредиту. Враховуючи викладене, з підписанням договору споживчого кредиту сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, встановленим діючим законодавством України для цього виду правочину: сума кредиту, відсоткова ставка, термін надання та повернення кредитних коштів, графік платежів, права та обов`язки сторін та інші умови, та приймаючи до уваги те, що позивач не скористався своїм правом на відмову від одержання кредиту, слідує, що позивач повністю погодився з умовами зазначеного договору та вважав їх справедливими по відношенню до себе. Також про згоду позивача з умовами укладеного кредитного договору свідчить те, що з моменту укладення договору він протягом всього часу частково виконував умови договору, сплачував грошові кошти за користування кредитом та не висловлював до моменту звернення до суду свої письмові заперечення або незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність кредитного договору інтересам позивача в передбаченому законодавством порядку. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладання договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства та визнавати його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України саме в момент вчинення правочину. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Враховуючи приписи ст. 1046 ЦК України закон пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики. Банком всі свої обов`язки перед позивачем за договором про надання споживчого кредиту виконано в повному обсязі та вчасно, позивач прийняв це виконання та сам протягом всього часу дії кредитного договору виконує прийняті на себе обов`язки. Тому вважає повністю доведеним, що банк і позичальник уклали кредитний договір з додержанням всіх вимог, встановлених законодавством для певного виду правочинів. В оспорюваному договорі зазначено розмір процентної ставки, також у додатках до кредитного договору міститься детальний розпис сукупної вартості кредиту, з якими позивач був ознайомлений, це підтверджується його власним підписом. Позичальник власним підписом підтвердив, що він ознайомлений з умовами кредитування, в яких зазначено який метод банк використовує для нарахування відсотків. З боку Банку додержано усіх вимог передбачених законодавством. Позичальник мав можливість у будь-який час як до укладання кредитного договору, так і під час його дії звернутись до будь-якого фахівця за роз`ясненнями та консультаціями, перед укладанням кредитного договору працівниками банку було роз`яснено позичальнику і надано усю необхідну інформацію про умови кредитування і наслідки. Перед укладанням кредитного договору, позичальника було проінформовано про валютні ризики у зв`язку з укладання кредитного договору і що несе їх позичальник, про можливі зміни курсу долара США до гривні. Факт надання кредиту підтверджується фінансовим документом - заявою на видачу готівки, де виконаний підпис позичальника про отримання кредиту, копія якого додається. За загальним правилом, складовими структури кредитного договору є об`єкт, суб`єкти і зміст кредитного зобов`язання. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали договір в письмовій формі, дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, його підписали, а тому висновок позивача про обман з боку банку чи помилку позичальника та визнання договору недійсним чи його розірвання є таким, що не відповідає обставинам справи. Твердження позичальника про неотримання письмової вимоги банку спростовується наявністю поштового повідомлення про вручення. Підтвердженням отримання письмової вимоги позичальником та поручителями є поштове повідомлення про вручення, копії яких додаються. Також представник ПАТ «УкрСиббанк» вважає, що до зустрічної позовної заяви необхідно застосувати строки позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Таким чином, оскаржуваний Договір кредиту було укладено 04.03.2008, про умови якого позивачу було відомо з моменту підписання останнього, оскільки позичальник відповідно до п. 7.13 договору кредиту своїм підписом засвідчив згоду з усіма умовами договору, а отже строк позовної давності сплив 04.03.2011. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). На підставі вище викладеного, серед іншого позивачу слід відмовити у задоволенні позову, у зв`язку із спливом строків позовної давності. Крім того, зустрічна позовна заява не відповідає вимогам, передбаченим ЦПК України. Так, у позовній заяві не зазначено номери засобів зв`язку відповідача за зустрічним позовом - ПАТ «УкрСиббанк», а також до копії позовної заяви, що отримана представником ПАТ «УкрСиббанком», не додано копії фінансового документу про сплату судового збору. Крім того, у позовній заяві не зазначаються докази, що підтверджують кожну обставину. Від сторін до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04.03.2008 між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено Договір про надання споживчого кредиту №11309530000 та додаткові угоди до нього (а.с. 6-23 т. 1). Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у іноземній валюті у сумі 20000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит і сплатити проценти за його використання 13,90% річних шляхом внесення платежів щомісяця строком до 02.12.2016. Як зазначено у п. 1.1 вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 101000,00 грн. за курсом НБУ на день укладання договору. Цільове призначення кредиту - споживчі потреби. Відповідно до п. 1.5, кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Для забезпечення виконання умов боргових зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений Договір поруки №11309530000/П1 від 04.03.2008, а також був укладений Договір поруки за №11309530000/П2 від 04.03.2008 з [PERSON] та додаткові угоди до них (а.с. 24-29 т. 1). [PERSON] умови кредитного договору не виконував у повному обсязі, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 29.11.2016 становить 10755,10 доларів США, що складається з наступного: 7838,34 доларів США - кредитна заборгованість; 2916,76 доларів США - заборгованість по процентам, а також заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів у розмірі 15318,73 грн., що складається з наступного: 11079,26 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 4239,47 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Наявність заборгованості у зазначеному розмірі підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 87-98 т. 2). 23.03.2015 банком направлені відповідачам Вимоги про усунення порушень Кредитного договору, а саме погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення, які, як свідчать, повідомлення про вручення поштового відправлення, скеровані відповідачам за первісним позовом рекомендованими листами та отримані 26.03.2015 (а.с. 30-36). Згідно зі статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватись у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У частині 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України (Позика). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Факт виконання банком своїх зобов`язань перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі підтверджується належними доказам, і [PERSON] виконував зобов`язання погашення кредиту протягом більше шести років, заявив про порушення банком його прав як споживача та про ненадання повної інформації щодо умов договору, подавши до суду з цих підстав відповідний позов у листопаді 2015 року - вже після того, як банк подав до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. Сплачуючи протягом тривалого часу періодичні платежі згідно з умовами договору від 04.03.2008 року у доларах США, [PERSON] таким чином погоджувався з умовами кредитного договору та умовами Додаткових угод, не порушував питання про розірвання договору через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу, отже його волевиявлення як учасника правочину було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В укладеному сторонами договорі кредиту доступно та зрозуміло передбачено: суму кредитування, строк кредитування, розмір та строки здійснення щомісячних платежів з повернення тіла кредиту та сплати відсотків у відповідності до узгодженого сторонами графіку, визначено величину річних відсотків за користування кредитом, величину комісійних платежів, механізм та порядок нарахування відсотків, в тому числі прострочених тощо, можливість перегляду розміру процентної ставки, тобто позичальнику банком була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послуг і тарифах до них. При цьому за умови дотримання позичальником усіх положень кредитного договору, фіксовані платежі є незмінними. Інформація про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, процентної ставки, порядок, механізм та базу її нарахування, вартість супутніх послуг зазначено безпосередньо у Кредитному договорі від 04.03.2008, як це передбачено п. 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за № 541/13808. З пункту 1.3.3. кредитного договору вбачається, що проценти нараховуються щомісяця, в останній робочий день поточного місяця методом «факт/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України. Період нарахування процентів згідно з умовами Договору починається з дня фактичного надання кредиту, якщо умовами п. 1.3.2., 5.2. Договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному - з першого календарного дня поточного місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому проценти нараховуються на суму кредиту, що фактично надані Банком Позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність Банку відповідно до умов Договору. Для розрахунку процентів день надання та день погашення кредиту вважається одним днем. Відповідно до Додаткової угоди №1 строк сплати процентів з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти. Пунктом 7.13. Договору про надання споживчого кредиту від 04.03.2008 передбачено, що підписанням цього договору позичальник засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свою здатність виконувати умови даного договору та що всі умови цього Договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладання Договору отримав від банку інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, твердження [PERSON] про те, що при укладенні Договору про надання споживчого кредиту від 04.03.2008 банк не дотримав істотних умов договору щодо надання йому, як позичальнику повної інформації про умови кредиту, не узгоджуються з матеріалами справи, не спростовані належними та достатніми доказами і на увагу не заслуговують. Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно зі ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Втім при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням на означену норму закону, суд має врахувати, що сторона звернулася з вимогою до суду з двох підстав: має місце істотне порушення договору другою стороною, наявні інші випадки, встановлені договором або законом, при цьому позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності всіх умов, передбачених частиною другою статті 651 ЦК України, за якими встановлена можливість розірвання договору за рішенням суду. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при цьому судом з`ясовано виконання фінансовою установою положень статтей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а позивачем за зустрічним позовом не доведено наявності всіх умов, передбачених частиною четвертою статті 652 ЦК України, за якими встановлена можливість розірвання договору за рішенням суду, тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Разом з тим, судом при розгляді справи не встановлено жодного з порушень закону з боку відповідача за зустрічним позовом ПАТ «УкрСиббанк» при укладанні кредитного договору та додаткових договорів до нього, а тому суд вважає, що при укладенні оспорюваного договору позивачу за зустрічним позовом були відомі усі викладені в них умови та не існувало ніяких інших підстав, які б примусили позичальника прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача за зустрічним позовом не надано будь-яких доказів. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про розірвання договору про надання споживчого кредиту №11309530000 від 04.03.2008. Також, суд не приймає до уваги посилання [PERSON] та [PERSON] на припинення поруки з тих підстав, що банк пред`явив вимогу до поручителя після спливу 6 місяців від дня, коли боржник припинив виконувати зобов`язання за кредитним договором, та відхиляє їх з таких підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. У зв`язку з невиконанням відповідачами вимог, банк пред`явив позов до суду про солідарне стягнення всієї заборгованості з відповідачів у липня 2015 року, не пропустивши шестимісячний строк вимоги до поручителя, оскільки з вимогою про дострокове погашення заборгованості банк звертався до позичальника і поручителя у березні 2015 року. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості та відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про розірвання договору про надання споживчого кредиту. Часткове задоволення первісного позову пов`язане з тим, що в прохальній частині позову представник ПАТ «УкрСиббанк» просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку 10755,10 доларів США та 15318,73 грн., а також стягнути на користь банку 10755,10 доларів США та 15318,73 грн. солідарно з [PERSON] та [PERSON] . Тобто, банк просить суд стягнути з відповідачів загальну суму 21510,20 доларів США та 30637,46 грн., однак жодним чином не обґрунтовує дані вимоги та не надає відповідних доказів на підтвердження останніх. В порядку ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1887,50 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду за первісним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: partial