Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що йому належить квартира [ADDRESS]. У зазначеній квартирі, з його дозволу, на правах члена сімї зареєстрована відповідач його колишня дружина та їхня малолітня донька [PERSON], [INFO]. З листопада 2014 року відповідачка з донькою фактично в будинку не проживають, особистих речей не мають. На теперішній час проживають в [INFO]. У звязку з цим позивач просив визнати відповідачку [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач на задоволенні позову наполягав, . Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечення мотивувала тим, що добровільно з квартири не виїжджала, а позивач її разом з дитиною вигнав та перевіз речі до її батьків. В користуванні квартирою чинить перешкоди, їй та дитині ніде зареєструватись, тому просила відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником квартира [ADDRESS], що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.02.2007 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.06.2013р. (а.с.4-6) Згідно ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України , право членів сім»ї власника будинку щодо користування будинком, є похідним від права власника будинку на користування зазначеною жилою площею. Згідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом при відсутності члена сім»ї без поважних причин більше одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Сорони перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.09.2008 року по 14.08.2015 рік. Від спільного життя мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.10). Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] та [PERSON] на правах членів сімї власника зареєстровані у вказаній квартирі (а.с.11), однак, з 2014 року фактично в ній не проживають, особистих речей не мають, що підтверджено актом обстеження квартири від 02.06.2016р. комісією у складі депутата Володимирівської селищної ради [PERSON], сусідів [PERSON], [PERSON] (а.с.12) Даний факт також підтверджений в судовому засідання показами свідка [PERSON] Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст..\~391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень прав, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. При цьому усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою. З матеріалів справи встановлено, що відповідачка [PERSON] ніколи не була власницею спірної квартири, зареєстрована за даною адресою за згодою, як дружина власника квартири, тобто як член сімї власника. На даний момент вона є колишнім членом сімї власника, оскільки шлюб між ними рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 14.08.2015 року розірвано. Крім того, відповідачка [PERSON], яка в судовому засіданні не заперечувала цей факт, більше року не проживає в даній квартирі. Покази відповідачки [PERSON] про те, що позивач в 2014 році вигнав її разом із донькою та чинить перешкоди в користуванні, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом. Також доказів щодо залишення помешкання позивача не з власної волі відповідачка суду не надала. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відповідачка є колишнім членом сімї власника, тривалий час не проживає в даній квартирі, перешкод щодо проживання за даною адресою на протязі останнього року їй ніхто не чинив, вона мешкає за іншою адресою - смт. Володимирівка, вул. Запоріжця, 4/3 Волноваського району Донецької області, отже відповідачка без поважної причини не проживає тривалий час за даною адресою в смт.Володимирівка, а значить, не має права проживати та бути зареєстрованою в квартирі без дозволу власника, а власник не бажає, щоб відповідачка там проживала та була зареєстрована. Що стосується позовних вимог про визнання втратившою права на користування малолітньої [PERSON] суд зазначає наступне. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. З 2014 року малолітня [PERSON] разом зі своєю матір'ю [PERSON] виїхала із вказаної квартири та на даний час проживає за адресою - смт. Володимирівка, вул. Запоріжця, 4/3 Волноваського району Донецької області. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. Згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Місцем проживання [PERSON], яка не досягла 10 річного віку, є місце реєстрації та місце проживання її батька - позивача, що забезпечує їй стабільність користування житлом та його недоторканість. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Як пояснила відповідачка, вона з донькою не має можливості користуватися спірним житлом, у зв'язку з тим, що шлюб між нею та позивачем розірваний, а донька проживає з нею. Зважаючи на поважність причини відсутності неповнолітньої дитини за місцем своєї реєстрації, яка пов'язана з розірванням шлюбу між батьками та оскільки вона є малолітньою, місце її проживання визначають батьки і вона змушена проживати з матір'ю за іншою адресою і не користується квартирою позивача не за власним бажанням. Крім того, позивач не обґрунтував яким чином реєстрація неповнолітньої доньки перешкоджає йому в реалізації свого права власності на квартиру. З огляду вимушеність причини не проживання малолітньої дитини в спірній квартирі, в задоволенні позову в частині визнання малолітню [PERSON] Такою, що втратила право на користування житлом необхідно відмовити. На підставі ст.ст. 316, 391, 405 Цивільного Кодексу України, ст. 156 ЖК України,

Outcome: partial