Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому просить поділити спільне майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею право власності на Ѕ частину житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , іншу Ѕ частину залишити за [PERSON] , стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у розмірі 9261,20 гривень, які складаються з: 840,80 грн. судового збору за подання позовної заяви, 420,40 - судового збору за подання заяви про забезпечення позову, 8000,00 грн. - витрати на правничу допомогу. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 24.04.2004 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 лютого 2010 року шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу у сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі, подружжям за спільні кошти було придбано житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартість якої станом на момент подачі позовної заяви до суду становить 121130,00 грн. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав № 200767316 від 18.02.2020 року, вказана житлова квартира зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2004 року. Після покупки квартири відповідач визнавав, що вона є спільним майном подружжя, тому підстав для звернення до суду з питанням поділу майна у позивача не було. Після розірвання шлюбу, сторони погодили, що вказану житлову квартиру вони переоформлять на доньку. Така позиція була дійсною до кінця жовтня 2019 року, коли відповідач повідомив позивача, що квартиру переоформляти на доньку не буде і взагалі що ця квартира є його особистою власністю і позивач не має до неї жодного відношення. На думку позивача відповідачем було порушено її право саме наприкінці жовтня 2019 року, оскільки до цього часу відповідач не оспорював, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, набутою в період шлюбу, тому строк звернення до суду із захистом своїх прав позивачем не пропущений. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Гречко О.В. не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає повністю, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судові засідання, призначені на 25.06.2020 року на 10.00 годину та на 26.08.2020 року на 10.00 годину не з`явився з невідомої суду причини, про дату, час і місце проведення судових засідань був повідомлений належним чином, оскільки судові повістки надсилались йому за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання: [ADDRESS] . Однак, конверти з судовими повістками та іншими документами, які направлялись за адресою місця реєстрації відповідача повернулись до суду, причина повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою», про що зазначено в довідках поштового відділення. У відповідності до ч.10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказі за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає, що відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився в судові засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки, відзив на позовну заяву не подав, позивач не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення, тому суд, з урахуванням вимог ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за його відсутності та за відсутності позивача та у зв`язку з неявкою відповідача фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи в їх сукупності, прийшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. Судом встановлено, що 24.04.2004 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03.02.2010 року було розірвано (а.с.14). Від вказаного шлюбу [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.17). За період спільного проживання у шлюбі сторонами була придбана квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу р№9175 10.08.2004 року, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8). Згідно довідки старшої по будинку від 03.03.2020 року, підпис якої посвідчений директором ТОВ «ПБК «АКВІ-БУД» Байрактаром Ю.Д., [PERSON] , в період з 2004 по 2015 рік проживала за адресою: [ADDRESS] з [PERSON] та неповнолітньою донькою [PERSON] (а.с.18). З 2017 року та станом на 26.02.2020 року, [PERSON] , разом зі своєю донькою [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 26.02.2020 року (а.с.19). Згідно звіту про оцінку майна від 06.03.2020 року, здійснену директором - оцінювачем ТОВ «Мелітопольське експертно - технічне агентство нерухомого майна» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 2341 від 13.04.2001 року) загальна ринкова вартість квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складає 121130 гривень (а.с.12-13). За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Майно, оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом, оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка." Окрім цього для суду важливим є встановлений факт, що нерухомість була придбана в інтересах сім`ї, тому відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договори купівлі-продажу, кредиту та іпотеки створюють обов`язки для обох з подружжя і після розлучення. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено в статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п. п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК (2947-14) та ст. 372 ЦК (435-15). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Приведені норми закону та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що спірна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана подружжям за час шлюбу. Ніяких договорів про правовий та юридичний статус сумісного майна або його поділ сторони не укладали. Відповідачем не спростована презумпція спільності майна подружжя, а отже судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, а отже, частки позивача та відповідача в спірній квартирі, відповідно до вимог статті 70 СК України та. ч.2 ст. 372 ЦК України, є рівними. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, презумпції спільності майна відповідачем не спростовано, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до постанов Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 372/176/17 та від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 строк позовної давності до вимоги про поділ майна обчислюється не з дня розірвання шлюбу, не з дня набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а з дня, коли один із подружжя дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що про порушення свого права власності на частину квартири, яке є спільною сумісною власності подружжя, позивач дізналась наприкінці жовтня 2019 року, вказане відповідачем спростовано не було, а тому суд вважає, що позивачем не було пропущено процесуальний строк для звернення до суду з вимогою про поділ майна. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України. Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, між позивачем та адвокатом Гречко О.В. укладено договір про надання правничої допомоги від 25 лютого 2020 року (а.с.20-21). В позовній заяві позивач [PERSON] просила стягнути з відповідача [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 гривень, однак з наданих позивачем доказів, оплата за надані їй юридичні послуги підтверджується в розмірі 4000,00 грн., а саме додатком до договору про надання правничої допомоги б/н від 25.02.2020 року, актом приймання - передачі наданих послуг до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 25.02.2020 року, відповідно до якого вартість послуг складає 4000,00 гривень, з яких: зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції - 1600,00 грн., збір доказів, підготовка та подання позовної заяви - 2400,00 грн., квитанцією від 25.02.2020 року, яка є додатком до договору про надання правової (правничої) допомоги від 25.02.2020 року, відповідно до якої адвокат Гречко О.В. одержав від [PERSON] на підставі договору на надання правової (правничої) допомоги б/н від 25.02.2020 року гонорар у сумі 4000,00 грн. (а.с.22,24,25,87), а тому вимоги в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню у сумі 4000,00 гривень. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у розмірі 1261,20 грн., що складається із судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви, у розмірі 840,80 грн., судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн.

Outcome: partial