Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 28.09.2010 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого банк надав йому кредит у розмірі 800,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Який в подальшому збільшився до 26500,00 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керується п.п.2.1.1.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг. При отриманні кредиту відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов`язання з передачі грошових коштів банк виконав однак в порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 13.07.2020 заборгованість відповідача перед банком складає 37 779,05 грн., яка з складається з наступного: 35 289,19 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту, 2 469,86 грн. - заборгованості за простроченими відсотками. Позивач просив стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість в сумі 37 779,05 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2102 грн. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 04.09.2020 відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 29.09.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позов, у якому [PERSON] позов визнав частково, в розмірі 11099,81 грн., оскільки саме ця сума становить заборгованість за користування кредитними коштами, отриманими в АТ «ПриватБанк» за заявою від 28.09.2010. На підтвердження вказаної суми заборгованості надав свій розрахунок, який ґрунтується на тому, що до тіла кредиту не можуть входити інші складові (нараховані відсотки, пені, штрафи, комісії) ніж фактично отримана сума в борг, тоді як банк в свій розрахунок включив не обумовлені складові заборгованості. Зазначив, що підписання ним анкети-заяви не може вважатися укладенням договору кредиту, оскільки йому, як споживачу, не було роз`яснено всіх умов надання банківських послуг, в тому числі - умов нарахування штрафних санкцій за його невиконання, строку дії договору. При наведенні своїх аргументів посилається на відповідність їх правовій позиції Верховного Суду у справі № 342/180/17. Просив задовольнити позов в сумі стягнення на користь позивача 11099, 81 грн. заборгованості, в іншій частині - відмовити. 12.10.2020 до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, у якій позивач вказав на факт укладення договору кредиту з [PERSON] на умовах приєднання ним до Умов та правил надання банківських послуг, про що вказує його підпис на заяві-анкеті. Вказав, що [PERSON] підписуючи заяву підтвердив ознайомлення з усіма умовами кредитування, в тому числі - з штрафними санкціями за його невиконання. Щодо наданого відповідачем розрахунку вказав, що останній не є належним доказом розміру заборгованості, оскільки відповідач не має спеціальних знань для здійснення розрахунку, тому розрахунок, наданий банком, не спростований. Дослідивши матеріали справи, на засадах змагальності та в межах позовних вимог, суд дійшов наступного висновку. Так, з матеріалів справи встановлено, що 28.09.2010 [PERSON] підписав анкету-заяву про отримання кредиту та про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг й ознайомлення з Тарифами банку (а. с. 38). За умовами вказаного договору, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифи складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. До позову додано витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 37), Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 24-36), розрахунок заборгованості, належні підтвердження ознайомлення з якими [PERSON] відсутні. Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», заборгованість [PERSON] перед банком, яку позивач просить стягнути станом на 13.07.2020 складає 37779,05 грн., яка з складається з наступного: 35309,19 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 20 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 35289,19 грн. - заборгованості за простроченими відсотками ( а.с. 41 - 68). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.09.2010 шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитом та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд у постанові Великої Палати від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Також, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив би покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, суд вважає обгрунтованими доводи відповідача про відсутність належних та допустимих доказів того, що підписання [PERSON] заяви-анкети достовірно свідчить про ознайомлення його з умовами користування кредитними коштами. З огляду на викладене, правові підстави для стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 2469,86 грн. відсутні, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами ту обставину, що відповідач був обізнаний із порядком нарахування відсотків та штрафних санкцій за договором кредиту та має нести відповідальність по їх несплаті в розмірі, зазначеному позивачем, а тому в цій частині в задоволенні позовних вимог Банку слід відмовити. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (тіла кредиту). Оцінюючи надані сторонами докази розміру заборгованості за тілом кредиту суд зазначає наступне. Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, при обрахунку розміру заборгованості ним було включено в розрахунок суми тіла кредиту також нараховані відсотки за використання кредитного ліміту та пеня за прострочення за кредитом. Оскільки такі складові розрахунку є штрафними санкціями, а не безпосередньо коштами, отриманими відповідачем у банку, їх включення до складової тіла кредиту є безпідставним. Суд відхиляє доводи позивача про те, що розрахунок, наданий відповідачем, є неналежний в силу відсутності у нього спеціальних знань. Так, доданий позивачем розрахунок здійснений в автоматичному режимі, є по суті інформацією з бази даних позивача щодо фіксації виконання операцій по користуванню рахунком та також не виготовлений спеціалістом; вказаний розрахунок не може вважатися безсумнівним доказом щодо сум конкретних складових загального розміру заборгованості. Розрахунок відповідача грунтується на інформації розрахунку позивача, спірним між сторонами є лише питання віднесення сум, нарахованих в заборгованість, саме до тіла кредиту. За таких обставин, позивачем не спростовані обґрунтовані аргументи відповідача про включення позивачем в розрахунок тіла кредиту сум, які мають інше джерело походження ніж саме тіло кредиту, та не доведено, що розмір заборгованості за тілом кредиту становить саме 35309, 19 грн. З клопотанням про призначення судової експертизи для розрахунку розміру заборгованості особою зі спеціальними знаннями сторони не звертались. Таким чином, суд приймає як належний доказ розміру заборгованості за тілом кредиту саме розрахунок, наданий відповідачем, оскільки в цей розрахунок обґрунтовано не включено сум штрафних санкцій та відсотків за користування кредитом, як це зроблено в розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Тому, розмір заборгованості за тілом кредиту суд вираховує наступним чином: 37 779, 05 грн. - 26 679, 24 грн. = 11 099, 81 грн., де 37 779, 05 грн. - загальний розмір заборгованості, а 26679, 24 грн. - загальна сума списаних відсотків і пені, яка зарахована в тіло кредиту. Як вбачається з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 76 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Враховуючи вказане, в суд приходить до висновку про стягнення з боржника суми непогашеної заборгованості за тілом кредиту саме в розмірі 11 099, 81 гривень. В іншій частині в позові слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 617, 58 грн. (11099,81 * 2102 / 37779,05). На підставі ст. ст. 207, 525, 526, 549, 626 ,628, 633,1048,1049, 1054,1056-1 ЦК України та

Outcome: partial