Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Джерело» Міловської сільської ради Балаклійського району Харківської області про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 4011,67 гривень, середнього заробітку по день фактичного розрахунку, та моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень. В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві зазначив, що він працював директором Комунального підприємства «Джерело» Міловської сільської ради Балаклійського району Харківської області з 14.03.2013 року до 30 квітня 2014 року. Заборгованість підприємства по його заробітній платі становить 4011, 67 гривень. При звільненні з підприємства з ним остаточний розрахунок не проведено, заробітна плата у вказаному розмірі не виплачена. Також позивач вказує, що станом на 01.04.2015 року відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки (за період з травня 2014 року по березень 2015 року) у розмірі 16500 гривень. Крім того, [PERSON] у позовній заяві зазначив, що несвоєчасна виплата заробітної плати завдала йому моральну шкоду, яка полягає в тому, що внаслідок порушення його законного права на заробітну плату йому спричинені моральні та фізичні страждання, він зазнав приниження честі і гідності, ігнорування його прав, втрату у зв'язку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Завдану моральну шкоду позивач оцінив в 5000 гривень. Вищезазначені обставини є підставою звернення до суду. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, а саме в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 4011,67 гривень. В іншій частині позовних вимог просив суд відмовити у задоволенні позову пояснивши, що позивач працював на вказаному підприємстві в якості керівника. Згідно посадових обов'язків та контракту саме він був забов'язаний виплачувати заробітну плату за рахунок грошових коштів підприємства. Оскільки він не справлявся зі своїми обов'язками та не зміг організовувати роботу підприємства, він звільнився за власним бажанням допустивши заборгованість по виплаті заробітної плати, як собі, так і іншим робітникам. На день звільнення саме він повинен був виплачувати розрахунок усіх сум, що належать йому від підприємства. Після його звільнення вони змушені виплачувати заборгованість працівникам за минулий період за рахунок грошових коштів підприємства. Крім того вважає, що моральної шкоди підприємством позивачу не завдано. Згідно ст.10 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, з'ясувавши обставини та дослідивши докази по справі, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного договору. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст.47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Судом встановлено, що [PERSON] працював директором Комунального підприємства «Джерело» Міловської сільської ради Балаклійського району Харківської області з 21.03.2013 року по 29.04.2014 року (а.с.6, 10-12). Згідно контракту з керівником КП «Джерело» Міловської сільської ради Балаклійського району Харківської області від 21.03.2013 року, [PERSON] мав право розпоряджатися коштами підприємства в порядку, визначеному статутом та чинним законодавством (а.с.11), тобто він був наділений повноваженнями по виплаті заробітної плати за рахунок грошових коштів підприємства. Згідно посадових обов'язків та контракту саме [PERSON] був забов'язаний виплачувати заробітну плату за рахунок грошових коштів підприємства. Оскільки він не справлявся зі своїми обов'язками та не зміг організовувати роботу підприємства, він звільнився за власним бажанням допустивши заборгованість по виплаті заробітної плати, як собі, так і іншим робітникам. На день звільнення саме він повинен був виплачувати розрахунок усіх сум, що належать йому від підприємства. Після його звільнення відповідач змушений виплачувати заборгованість працівникам за минулий період за рахунок грошових коштів підприємства. [PERSON] 21.03.2013 року був прийнятий на роботу на посаду директора за контрактом Комунального підприємства «Джерело» Міловської сільської ради Балаклійського району Харківської області, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.6). Як вбачається з рішення Міловської сільської ради Балаклійського району Харківської області від 25.04.2014 року за №404, [PERSON] був звільнений з займаної посади за власним бажанням (а.с.10). Заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 01.03.2015 року становить 4011,67 грн. (а.с.7). В судовому засіданні було встановлено, що у порушення вимог ст.116 КЗпП України, позивачу не проведено виплату нарахованої заробітної плати в день звільнення. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача у розмірі 5000 гривень суд вважає вказані позовні вимоги такими що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд не вбачає наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Тому відмовляє в цій частині позовних вимог. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial