Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики по розписцівід 12.02.2016 року та 02.03.2016 року в розмірі 83000,00 грн., на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні втрати за період з травня 2016 року по вересень 2016 року в розмірі 1071,95 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 16.04.2016 року по 25.10.2016 року в розмірі 1330,27 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 8000,00 грн., посилаючись на невиконання відповідачем умов договорів та не повернення коштів у повному обсязі. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання: [ADDRESS], причини неявки суду невідомі. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача з ухваленням заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Судом встановлено, що 12.02.2016 року [PERSON] передав за розпискою, оригінал якої оглядався в судовому засіданні, [PERSON] в позику грошові кошти у сумі 23000,00 грн., шляхом перерахування на картковий рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк» які позичальник зобов»язалась повернути у строк до 15.04.2016 року, що підтверджується розпискою (а.с. 6). Також, 02.03.2016 року позивач ще передав в позику [PERSON] грошові кошти у сумі 60000,00 грн., які вона зобов»язалась повернути до 15.04.2016 року, про що свідчить розписка, оригінал якої оглядався судом в ході судового засідання (а.с. 7). З довідки ПАТ «КБ «Приватбанк» №2017031513203021 від 15.03.2017 року вбачається, що 12.02.2016 року позивачем було здійснено перерахування грошових коштів в сумі 20000,00 грн. на рахунок [NUMBER], відкритий на ім»я [PERSON], також 26.02.2016 року перераховано кошти в сумі 3000,00 грн. на рахунок [NUMBER]. Крім того, 02.03.2016 року позивачем здійснено перерахування коштів в сумі 60000,00 грн. на рахунок [NUMBER], належний відповідачу, що підтверджується також дублікатами квитанцій (а.с. 40, 41-43). Тобто, перерахував відповідачу всього на суму 83 000,00 грн. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вимоги законодавства щодо форми договору сторонами дотримано. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Правова позиція Верховного Суду України з приводу даних правовідносин викладена в Постанові від 02.07.2014р. по справі №6-79цс14. Відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов»язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отрмання. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, за договорами позики по розписці від 12.02.2016 року та 02.03.2016 року [PERSON] не пізніше 15.04.2016 року зобов'язувалась повернути позивачу позику в розмірі 23000,00 грн. та 60000,00 грн., на загальну суму 83000,00 грн. Враховуючи викладене, а також ті обставини, що позика не повернута, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, та підлягають задоволенню в цій частині. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Передбачене законом право позикодавця вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від позичальника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позикодавцю. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Сума інфляційних втрат за період з травня 2016 рокуповересень 2016 року включно складає 1071,95 грн. Розрахунок індексу інфляції за період прострочення виконання грошового зобов»язання відповідно до роз»яснень, які містяться в листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р., здійснюється шляхом множення індексів інфляції: 100,1% * 99,8% * 99,9% * 99,7 %* 101,8% = 101,3%. Тобто, 101,3% * 83000,00 грн. : 100% - 83000,00 грн. = 1071,95грн. Отже, вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню. Аналізуючи зібрані докази, перевіривши принцип розрахунку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми нарахованих 3% річних від простроченої суми у період з 16.04.2016 року по 25.10.2016 року у розрахунку 83000,00 грн. * 3% річних * 195 днів прострочення : 365 днів = 1330,27 грн., обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вимоги щодо стягнення моральної задоволенню не підлягають. В даному випадку мають місце договірні відносини, які склалися між сторонами, а договором, не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди, яка в судовому засіданні позивачем не обґрунтована, тому позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Згідно ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню понесені та документально підтверджені вимоги позивача про стягнення судових витрат в розмірі 854,02 грн. судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial