Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Звернувшись до суду з позовною заявою, в обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що 18.09.2009 року громадянин Республіки Джибуті [PERSON], [INFO], підприємець, уклав шлюб з громадянкою України [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про укладення шлюбного контракту № 492. Оскільки [PERSON] прийняла релігію - мусульманство, то за згодою обох сторін шлюб зареєстровано у відповідності до законодавства Республіки Джибуті і є дійсним на території України відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право». [INFO] в шлюбі у них народився син [PERSON] у м. Джибуті, Республіці Джибуті як громадянин Джибуті згідно з витягом з реєстру запису народжень серії А №7878 від 05.01.2012 року, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Республіки Джибуті. З вересня 2009 року по березень 2012 року сім'я у складі [PERSON], [PERSON], а потім і їх спільного сина [PERSON], проживала у житлі позивача в м. Джибуті, Республіці Джибуті в різних житлових приміщеннях, що належать на праві власності позивачу та його сім'ї, оскільки у дружини в Республіці Джибуті власного житла не було. 10 березня 2012 року [PERSON] таємно покинула подружній будинок, без усної або письмової згоди батька забрала із собою їх спільного сина [PERSON] та виїхала з країни Джібуті. Після тривалого пошуку та розслідування, проведеного національною жандармерією Республіки Джибуті та правоохоронними і іншими органами в Україні позивачу стало відомо, що [PERSON] без згоди батька таємно вивезла сина за межі Джибуті в Україну. Місце знаходження їх спільної дитини відповідач від позивача приховує станом і на даний час. Вказані факти уже раніше встановлені і не підлягають новому доказуванню рішенням від 27 листопада 2013 року Стахановського міського суду Луганської області по справі №432/6883/13-ц. У зв'язку з відсутністю згоди відповідача на добровільне вирішення питань спільного виховання дитини, позивач змушений звернутись до суду про визначення способів участі батька у вихованні дитини. Позивач проживає за кордоном України в м. Джибуті Республіки Джибуті на відстані більше 5000 кілометрів від місця знаходження відповідача, де має постійне місце проживання та роботу. Для участі у виховані дитини він змушений спеціально прилітати в Україну на конкретний період часу. Позивач готовий за власні кошти придбати власне житло в Україні для свого проживання та для використання вказаного власного житла в процесі виховання дитини та спілкування із нею. Вказане житло може знаходитись в будь-якому місті України, де буде постійно проживати його син [PERSON]. При вирішені питання щодо визначення порядку зустрічей батька з сином просив врахувати те, що позивач є поважною людиною у своїй державі Республіці Джибуті, має достатню кількість грошових коштів, які може використати для участі у виховані та навчанні своєї дитини [PERSON], в тому числі для вивчення дитиною арабської мови, необхідної для спілкування дитини і батька. Позивач має вищу освіту, яку отримав у Великобританії. Він є особою, що сповідує мусульманство, живе за канонами вказаної релігії і не вживає алкогольних напоїв та тютюну, не вживає нецензурні слова та з повагою відноситься до інших людей і дітей. Позивач є абсолютно здоровою молодою людиною, яка здатна належним чином приймати участь у виховані своєї дитини, однак між ним та відповідачем існує спір відносно способів та шляхів реалізації права на участь у виховані дитини. Що стосується відповідачки, то вона ніде не працює, власного житла не має, зареєстрована за місцем проживання своїх батьків, однак фактично там не проживає, легальних джерел доходу для самостійного без допомоги позивача утримання дитини не має, від отримання коштів на утримання дитини без пояснення причин відмовляється. З 10.03.2012 року на протязі двох років відповідач не повідомляє батька про адресу місця знаходження дитини і не підтримує із позивачем зв'язку, в тому числі з питань участі у виховані дитини. Більше того, вона навіть правоохоронним органам України не повідомляє адресу місця проживання дитини. [PERSON] не має українських документів, ніде не стоїть на патронажному, медичному, педагогічному або іншому обліку як малолітня чорношкіра дитина, за ним відсутній нагляд державних органів та органів опіки і піклування, а також медичний та патронажний догляд. Доказів своєчасного здійснення відповідних вакцинацій та інших необхідних дитині медичних процедур, які повинен здійснювати дільничний педіатр та дільнична медсестра, які за дитиною не закріплені за місцем постійного проживання дитини, відповідач позивачу не надає. Відповідач на території України притягувалась до адміністративної відповідальності - 04.12.2009 року Стахановським МВ ГУМВС України в Луганській області відносно [PERSON] був складений адміністративний протокол по ст. 197 КпАП України. Окрім цього, відповідачка [PERSON], у зговорі із [PERSON], громадянином Великобританії турецького походження 21.05.2013 року внесли у заяву про державну реєстрацію шлюбу (Додаток 7 до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні) неправдиві відомості про відсутність у неї шлюбу, що дало їм право зареєструвати повторний шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Стахановського міського управління юстиції у Луганській області, на який вони права не мали, оскільки [PERSON] знаходиться в раніше зареєстрованому шлюбі із позивачем, який не розірвано у встановленому законом порядку. Вказані особи умисно внесли в пункт 8 заяви про державну реєстрацію шлюбу неправдиву інформацію те, що [PERSON] не одружена та завірили вказану неправдиву інформацію своїми підписами. [PERSON] та [PERSON] 21.06.2013 року на підставі актового запису про шлюб №231, який був складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Стахановського міського управління юстиції у Луганській області, уклали шлюб та отримали свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] від 21.06.2013 року. Органи опіки і піклування (виконавчий комітет Стахановської міської ради) міста Стаханова та правоохоронні органи м. Стаханова повідомили, що в результаті проведених перевірок місце знаходження [PERSON] [INFO] не встановлено, у місті він не проживає і на обліку в медичних, виховних та інших закладах не стоїть. Дитина та сама [PERSON] в даний час знаходяться в розшуку «Інтерполу» за злочин проти дітей і викрадення, а її анкета із фото виставлена на пошуковій сторінці офіційного сайту «Інтерполу», що підтверджено Робочим апаратом Укрбюро Інтерполу МВС України. Неодноразово як батьком, так і його представником [PERSON] до [PERSON] за місцем її реєстрації направлялися письмові повідомлення з проханням про вихід на зв'язок із батьком та його представником і про надання зі сторони батька через представника дитині [PERSON] матеріальної допомоги для повноцінного життя та передавалися координати для виходу на зв'язок. Але [PERSON] ніяк на дані повідомлення не реагує, з її поведінки вбачається, що добровільно надавати дитину для спілкування позивачу вона не має наміру. У позовній заяві просить суд зобов'язати [PERSON], [INFO], що зареєстрована за адресою: [ADDRESS], не чинити перешкод громадянину Республіки Джибуті [PERSON], [INFO], у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO], та участі у його вихованні. Визначити порядок зустрічей [PERSON] з малолітнім сином [PERSON], [INFO], наступним чином: при знаходженні [PERSON] в Україні мати можливість зустрічатись кожен день на протязі 24 годин на добу в належному [PERSON] на праві приватної власності житловому приміщені та в будь-якому іншому місці чи приміщені з обов'язковим дотриманням режиму годування та гігієнічного догляду; мати можливість здійснювати оздоровлення дитини: морські, гірські курорти України терміном до одного місяця, не менше двох разів на рік з обов'язковим дотриманням режиму годування та гігієнічного догляду; мати можливість привітати дитину особисто або через свого представника у святкові дні: день народження дитини, Новий рік, Різдво Христове, Великдень та у дні мусульманських свят; мати можливість безперешкодно привітати дитину та проводити час з дитиною по домовленістю із матір'ю за межами України в інших країнах світу; мати можливість безперешкодно привітати дитину та проводити час з дитиною шляхом спілкування телефонним та відео зв'язком за вибором самого позивача у будь-який час (крім нічного та денного сну) за кошти позивача; мати можливість самостійно чи через свого представника за власні кошти наймати для навчання дитини вчителя арабської мови, який буде мати безперешкодний доступ до навчання сина не менше 5 днів на тиждень протягом 2 годин; мати можливість самостійно або через свого представника за власні кошти купувати і давати дитині необхідні для її життя речі (одяг, взуття, навчальні посібники, іграшки, предмети побуту, подарунки і таке інше). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі, обґрунтувавши їх доводами, викладеними в позовні заяві. Додатково зазначив, що він не згодний з висновком органу опіки та піклування, оскільки у даному випадку має місце виняткова ситуація, коли батько буде приїжджати в Україну лише для того, щоб мати можливість побачити свого рідного сина та поспілкуватись з ним. Тільки на дорогу позивачу доведеться витрачати 2-3 дні, так як прямих авіарейсів з Республіки Джибуті, яка знаходиться в Африці до України не має. До цього позивач ніколи не був в Україні і в нього не має більш ніяких справ в цій країні, тобто єдиною метою для в'їзду в Україну для нього є бажання зустрітися зі своїм сином. Разом з цим позивач є дуже зайнятою людиною і не може кожного місяця приїжджати в Україну, а отже його поїздки можуть обмежуватися лише десь два рази на рік терміном на один місяць, а тому той час, коли він буде знаходитись в Україні, позивач бажає максимально витрачати на спілкування зі своїм рідним сином. Отже таке спілкування як тільки два рази на тиждень з 10 до 12 години ранку, а також з 17 до 19 години вечора цілком не влаштовує позивача, так як незрозуміло, що він буде робити всі інші дні свого перебування в Україні. Тому вважав, що при ухваленні рішення по справі суд повинен врахувати цю особливу ситуацію та місцезнаходження батька за кілька тисяч кілометрів від дитини та те, що для участі у виховані дитини він змушений спеціально прилітати в Україну на конкретний період часу. Також вважав надуманими побоювання відповідачки стосовно того, що батько має задумку викрасти дитину та вивести сина в Республіку Джібуті, так як відповідачка жодного доказу на підтвердження своїх слів про такі наміри позивача суду не надала. Окрім цього зазначив, що мати дитини відмовляється надавати позивачу виклик для того, щоб він мав можливість отримати візу для приїзду до свого сина, вона навіть не бере слухалку, коли позивач їй телефонує, тобто виявляє повне небажання спілкуватися з позивачем. Реальних дій, щоб якось допомогти батьку у спілкуванні з дитиною відповідачка не зробила. Навіть коли він сам (представник позивача) приїжджав в м.Стаханов та приходив до відповідачки додому, вона його в квартиру не впустила та розмовляти з ним не стала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала, суду пояснила, що її сину всього 3 роки, останній раз хлопчик бачив свого батька [PERSON] по відео під час розмови у скайпі півтори роки тому у грудні 2012р., а наяву у березні 2012 р., тоді дитина ще не розмовляла жодною з мов. Після цього позивач раптово припинив свій зв'язок із сином аж до сьогоднішнього дня. [PERSON] ніколи не проявляв особливого інтересу до проведення часу із дитиною. Після того, як вона і позивач розійшлися у вересня 2011-го року і він переїхав до іншого будинку, батько навідував дитину досить рідко, спочатку це було один раз на тиждень, коли він забирав дитину на один час до місцевого парку, потім стало ще рідше, 1 раз на 2-3 тижня. Її від'їзд з Республіки Джибуті був обумовлений тим, що позивач неодноразово застосовував до неї фізичне насилля, навіть бив її на очах дитини, запирав її в кімнаті разом з сином і не дозволяв нікуди виходити. Він навіть забрав у неї її паспорт та документ про народження сина. Не витерпівши такого поводження з собою, вона вимушена була втекти разом із сином. За для цього вона зв'язалася з посольством України в Ефіопії, які допомогли їй виїхати та вивезти дитину. Її син [PERSON] має український документ, що підтверджує його громадянство України, виданий посольством України в Ефіопії, також він був занесений до її закордонного паспорту. Щодо свідоцтва про народження, воно було видане у Джибуті та було легалізовано у посольстві України в Ефіопії, тому є дійсним на території України. За законодавством України дитині, що народилась за кордоном та отримала свідоцтво про народження іншої країни, не видається українське свідоцтво про народження, достатньо легалізації у посольстві вже отриманого свідоцтва та його завірений переклад на українську мову. Вона зверталась до органів опіки у м. Стаханові, вони зробили перевірку умов, в яких живе її син і був складений акт житлово-побутових умов, копію якого вона має на руках. Щодо медичного огляду, дитині були зроблені усі необхідні вакцинації, на що в неї є довідка від дільничного педіатра. Медичний огляд дитини роблять своєчасно. Також у сина є своя медична картка з історією всіх пережитих захворювань, відвідування лікарей та записами вакцинацій. З 2х років сину був поставлений діагноз "Вальгусна стопа", що означає, що дитині необхідно носити тільки спеціальне ортопедичне взуття, яке вона купує кожен сезон у спеціалізованих магазинах, та робити спеціальні масажі та фізичні вправи з метою виправлення стопи, що вони роблять з ним щодня. Після повернення її із сином на Україну, вона давала змогу [PERSON] спілкуватися і бачити дитину майже у будь-який час, коли [PERSON] того хотів, але позивач спілкувався із сином не більше 30 хвилин на тиждень, хоча на той час вона давала йому змогу спілкуватися із сином і бачити його майже кожен день. Позивач за своєю ж волею раптово припинив виходити на зв'язок із сином у грудні 2012 року, і того ж місяця почав подавати заяви у всі інстанції, включаючи міліцію, які містили брехливу інформацію, з тією ціллю, щоб забрати в неї дитину. Тобто за той час, що дитина не бачила батька, вона просто не пам'ятає його. Більш того, її син спілкується і розуміє тільки російську і українську мови. Арабську і сомалійську він ніколи не вчив. Дитина із самого народження нерозлучно жила саме з нею, вже більше 2-х років живе в Україні. Тобто для хлопчика це середовище, в якому він почувається захищеним. Її син за власним бажанням ніколи не захоче піти до незнайомих йому людей без неї, в особливості проводити 24 години у незнайомому домі з незнайомими йому людьми, які розмовляють незнайомою йому мовою і не знають ні його звичок, ні способу життя, що уклався, ні його характеру. Її син ніколи за власним бажанням не залишиться з незнайомим чоловіком без її присутності, в особливості на довгий період часу. Це неодмінно травмує та налякає її дитину. Більш того [PERSON] не знає режиму годування, сну, звичок дитини, що вона любить або не любить, їжу, до якої дитина звикла і як процес виховання та розвитку проводиться взагалі. Він даними питаннями ніколи не цікавився. Вона, як мати проти того, що батько забирав дитину кудись самостійно з тих причин, що її син ніколи не розлучався з нею на довгий період часу, йому всього 3 роки і потрібна мати, так як існує міцний психологічний зв'язок. Син і батько спілкуються різними мовами, тому виявляється абсолютно неможливо задовольняти будь-які потреби дитини, не розуміючи мову, на якій спілкується дитина, будь-то фізичні потреби, або потреби емоційного характеру. Більш того [PERSON] неодноразово погрожував їй забрати дитину та пропонував викупити в неї сина, чому є доказом їх переписка в Скайпі. Вона знає достовірно, що [PERSON] проти того, щоб дитина росла в немусульманській країні, він це неодноразово повторював як на словах, так і у письмовому вигляді, чому є підтвердженням його електронні листи на її адресу. Вона не проти того, щоб батько мав змогу привітати дитину у будь-які свята, які вважає за потрібне, але їй відомо про те, що [PERSON] дотримується екстремістського напрямку ісламу, підтвердженням чому також є багаточисленні електронні листи, і він абсолютно проти дотримання будь-яких свят, не пов'язаних з ісламом. Тому інформація про те, що він хоче мати змогу привітати сина з днем народженням і тим паче християнськими святами є абсолютною неправдою. Відповідачка вважала, що якщо [PERSON] вдасться вивести дитину за межі України, він вже її ніколи не поверне. Вона не заперечує проти спілкування батька із дитиною за допомогою мережі Скайп або телефонним зв'язком. Але час спілкування повинен бути врегульований, тобто заздалегідь обговорений з нею і назначений на певні дні і на певний час, тому що у дитини є свій режим і графік, якого вона дотримується. Також вона не проти того, щоб дитина вчила арабську мову, але вчителя вона як мати хоче підібрати самостійно, так як вважає, що для 3-х літньої дитини треба підбирати не просто вчителя, а людину, що має досвід навчання дітей такого віку. Вчитель, який не має такого досвіду, не зможе не тільки навчити дитину даному предмету, але може навіть зашкодити психологічно. До того ж, вона не довіряє [PERSON] через його багаторазові погрози та залякування, тому не довіряє і людині, яку він збиратиметься найняти. Щодо періодичності навчання, воно повинно бути згідно здібностей дитини сприймати іноземну мову у такому ранньому віці. Неможливо заздалегідь спланувати точний графік навчання, це буде видно, як тільки дитина почне займатися і залежатиме від багатьох факторів, таких як вік дитини, здатність її сприймання нової мови, процес навчання та таке інше. Тому узгоджуючи даний графік, треба брати до уваги усі перечисленні фактори. Проти того, щоб батько купував та передавав сину подарунки і речі на свій розсуд вона також не заперечує, вона ніколи цьому не перешкоджала, але, нажаль, з того часу, коли вони з сином повернулися до України, батько жодного разу не передавав ніяких подарунків або речей взагалі. Також відповідачка зазначила, що вона має вищу освіту та працює перекладачем, а з січня 2014 року вона також зареєстрована як приватний підприємець. На сьогоднішній день вона працює та сама взмозі утримувати себе та свого сина. Окрім цього їх із сином забезпечує її чоловік [PERSON]. Стосовно складання відносно неї 04.12.2009 року Стахановським МВ ГУМВС України в Луганській області адміністративного протоколу по ст. 197 КпАП України, пояснила, що на момент 04.12.2009 року вона вже не проживала на території України аж до березня 2012 року, тому фізично не могла бути затримана органами міліції. Щодо ст. 197 КпАП України, то у зв'язку з тим, що їй виповнилось 25 років, вона мусила вклеїти нову фотокартку на другій сторінці паспорта, але вчасно це зробити у неї не було можливості, бо вона на той момент не проживала на території України. При першій нагоді, коли вона тимчасово приїхала до України у грудні 2009 року, вона зробила нову фотокартку на паспорт, але їй прийшлося заплатити штраф у розмірі 17 гривень за несвоєчасне поновлення паспорту згідно ст. 197 КпАП України. В останнє судове засідання відповідач не з'явилась, надала суду заяву, в якій просила продовжувати слухати справу за її відсутністю та за участю її представника [PERSON] У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги позивача не визнала, суду пояснила, що той порядок зустрічей позивача з дитиною, про який він просить у позовній заяві не є можливим з огляду на малолітній він дитини, адже [PERSON] лише три роки, два з яких він проживає на території України, за законом він є громадянином України, виховується у російськомовній родині. Хлопчик не є чорношкірою дитиною, він просто смаглявий. Це звичайна українська дитина, він здоровий, активний, життєрадісний, виховується люблячою матір'ю та бабусею з дідусем. Дитина звикла до свого оточення, звикла розмовляти російською мовою, якою вона спілкується зі своїми родичами та російськомовними дітьми. Раніше позивач спілкувався з сином по скапу, але він сам припинив таке спілкування, і таким чином на даний час дитина його зовсім не знає, на мові позивача не розмовляє, він для неї зараз зовсім стороння людина, дитина знає тільки матір та її родичів. А отже дуже важко та практично неможливо буде переконати трирічного хлопчика в тому, що йому треба спілкуватися з незнайомим йому чоловіком, дитина може просто перелякатися, у випадку якщо мати віддасть його чужій людині, а сама при цьому залише його, це може негативно вплинути на психічний стан маленького хлопчика. З таких причин відповідачка не може віддати свого сина на цілу добу для спілкування з позивачем, бо це буде моральна травма для дитини. Окрім цього позивач зовсім не знає характеру сина, його звичок та потреб та взагалі не має досліду у вихованні таких маленьких дітей. Разом з цим мати знає всі можливості дитини, його звички та здібності, його щоденний розклад та всі потреби дитини. Тому представник відповідача вважала, що налагоджувати контакт між позивачем та сином необхідно поступово, спочатку по скапу, щоб хлопчик звик до свого батька, потім короткі зустрічі у присутності матері, а коли хлопчик підросте, то дане питання можна буде перегледіти з урахуванням того, наскільки дитина адаптується в такій ситуації, і тривалість зустрічей можна буде подовжити. Разом з цим батько хлопчика не робить ніяких спроб щоб хоча б по скайпу поспілкуватись зі своїм сином, а тільки постійно судиться. Його адвокат періодично подає різні заяви на відповідачку до міліції, звинувачуючи її у тому, що вона викрала та продала дитину, що зовсім є безглуздо, адже відповідачка понад усе, як кожна нормальна мати, любить свого сина, піклується про нього та робить все від неї залежне для найкращого виховання та забезпечення своєї єдиної дитини. Також зазначила, що на даний час такі побачення можливі лише у присутності матері або когось із родичів хлопчика, кого він знає і кому довіряє через те, що так хлопчику буде легше спілкуватися з незнайомим йому батьком, він не буде лякатися незнайомої йому людини. Окрім цього відповідачка побоюється ще й того, що позивач може просто викрасти дитину, адже він неодноразово пропонував відповідачці гроші за те, щоб вона віддала хлопчика йому, погрожував їй, тому відповідачка просто боїться, що позивач може взагалі вивезти дитину з України, тим більше у позивача є рішення Республіки Джибуті від 26.06.2012 року, яким примушено відповідачку повернути дитину у її споконвічну країну, Республіку Джібуті. Разом з цим відповідачка працює та не може весь час, коли позивач приїде в Україну знаходитись поруч з ним, вона має свої життєві турботи та клопоти, різні щоденні проблеми, які потрібно вирішувати, а тому це просто нереально покинути всі свої справи і цілодобово, на протязі кількох тижнів перебувати разом з позивачем, тому вважала, що при визначенні порядку побачень батька з сином, суд повинен врахувати й ці обставини. У судовому засіданні представник третьої особи суду пояснив, що 12.06.2014року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконкому Стахановської міської ради ретельно було розглянуто питання щодо визначення порядку побачень батька [PERSON], [INFO] з малолітнім [PERSON], [INFO] і одноголосно членами комісії, враховуючи малолітній вік дитини та той факт, що вона не спілкувалась з батьком протягом останніх двох років, звикла до певного оточення та своїх близьких,

Outcome: partial