Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В обґрунтування позову зазначається, що позивачка з 2004 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Вказаний шлюб було розірвано 03.04.2019. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу, а саме 11.05.2007 року, позивачкою та відповідачем був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS] , загальною площею 86 м. кв. Гроші за будинок були сплачені повністю під час підписання договору купівлі продажу від 11.05.2007 року, який посвідчений державним нотаріусом Савранської державної нотаріальної контори Ізосімовою К.Б. та який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під № 108. 02.07.2007 року Савранським Бюро технічної інвентаризації прийнято рішення № 18016689 про реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу серії ВЕО № 553582 від 11.07.2007 за відповідачем [PERSON] , у зв`язку з чим останній вважає себе єдиним власником та господарем вказаного будинку. Крім того позивачка зазначила, що після розірвання шлюбу вона разом з дітьми продовжує проживати в придбаному спільному будинку, здійснює догляд за ним, сплачує різного роду комунальні платежі та обробляє присадибну ділянку. В цьому ж будинку в окремих кімнатах проживає також відповідач. Кожен має власний бюджет, який використовується на власні потреби. Іншого окремого житлового приміщення у позивачки немає. Відповідач має змогу проживати окремо, однак категорично відмовляється від цього. На пропозицію позивачки сплатити відповідачу сплатити його частку в будинку останній відповів категоричною відмовою. Враховуючи, що відповідач постійно погрожує позивачці виселенням її разом з дітьми із вказаного житлового будинку та систематично дорікає, що позивачка ніякого відношення до будинку не має вона змушена була звернутися до суду із вказаним позовом. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні уточнила її позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав позовні вимоги позивачки, щодо поділу житлового будинку який розташований в [ADDRESS] в рівних частинах по 1/2 між ними. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового провадження суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що позивачка з 06.11.2004 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Вказаний шлюб було розірвано 03.04.2019. Це підтверджується рішенням Савранського районного суду Одеської області від 03.04.2019 (а.с. 10). За час спільного подружнього життя сторонами було придбано житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується договором купівлі продажу від 11.05.2007 року, який посвідчений державним нотаріусом Савранської державної нотаріальної контори Ізосімовою К.Б. та який зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під № 108 (а.с. 11-12). Рішенням Савранського бюро технічної інвентаризації від 02.07.2007 зареєстровано право приватної власності на вищезазначений будинок за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі продажу серії ВЕО № 553582 від 11.05.2007 (а.с. 13). Відповідно до Акту, складеного Виконавчим комітетом Савранської селищної ради Одеської області від 26.04.2021 №1235, позивачка [PERSON] починаючи з 20.05.2008 по теперішній час проживає в житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). Згідно з рішенням Савранської селищної ради Одеської області від 15.06.2016 № 182-VII, [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до рішення Савранської селищної ради Одеської області від 19.04.2012 про впорядкування поштової адреси житлового будинку з господарськими будівлями, який споруджений в [ADDRESS] присвоєно поштову адресу [ADDRESS] житловому будинку (а.с. 18). З довідки Савранської селищної ради Одеської області №1212 від 21.04.2021 вбачається, що [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] та до її складу сім`ї входять донька [PERSON] [INFO] та донька [PERSON] [INFO] (а.с.19). Довідкою Савранської селищної ради Одеської області від 30.04.2021 № 1266 підтверджується, що [PERSON] з 2008 року по теперішній час проживає в житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною 3 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що житловий будинок [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до частини 6 статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 ЦПК України. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає позов обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим останній підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а також те, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права інших осіб, суд вважає позов обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим останній підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог частини 3 статті 133 ЦПК, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частиною восьмою статті 141 ЦПК зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У позовній заяві позивачка просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати за надання правничої допомоги адвокатом в сумі 2000,00 грн. В підтвердження обґрунтованості розміру суми гонорару за надану правничу допомогу позивачкою до суду надано: - \~ \~ \~ \~Договір про надання правничої допомоги від 30.04.2021 укладений з адвокатом Загорій А.А. у смт. Саврань (а.с. 22). - \~ \~ \~ \~Квитанцію до прибуткового касового ордеру №23 від 30.04.2021 на суму 2000,00 гривень (а.с. 21). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №23 від 30.04.2021 вказаний рахунок було сплачено [PERSON] у повному обсязі. За змістом частин 1, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 статті 141 ЦПК України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи положення статей 137 та 141 ЦПК України, сторона має право на відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката за умови подання нею до суду заяви про відшкодування таких судових витрат, яка подана до судових дебатів у справі, подання доказів таких витрат (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, здійснені ним витрати, необхідні для надання правничої допомоги, тощо) до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду у справі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Як вбачається із матеріалів справи, позивачкою [PERSON] у позовній заяві поставлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь витрат за надання правничої допомоги адвокатом в сумі 2 000,00 грн. Докази понесених судових витрат на правничу допомогу подано позивачем у строк, передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Надані представником позивача документи приймаються судом як належні та допустимі в підтвердження наявності витрат на правову допомогу. Враховуючи, що витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 2 000,00 грн, підтвердженні належними та достатніми доказами, то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача у відповідності до статті 141 ЦПК України. Згідно з положеннями частини 1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. В даному випадку судовий збір у загальному розмірі 928, 80 грн було сплачено як 1% від зазначеної ціни позову, що підтверджується квитанціями АТ КБ ПриватБанк № 0.0.2121675393.1 від 13.05.2021 та № 0.0.2161417063.1 від 15.06.2021. Враховуючи, що до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов, з державного бюджету позивачці слід повернути половину суми сплаченої нею як судовий збір, а саме 464, 40 грн. Вимога позивачки, щодо стягнення з відповідача оплати за інвентаризаційні роботи в сумі 1\~100, 00 грн задоволенню не підлягає, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази такої оплати. Враховуючи наведене та

Outcome: partial