Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] та Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області про визнання недійсним акта узгодження меж земельних ділянок, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку, відновлення меж земельних ділянок та стягнення моральної шкоди. Третіми особами на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору є: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 30 травня 2002 року позивач придбав у власність житловий будинок [ADDRESS] Вказаний будинок розташовано на земельній ділянці площею 686 м2. 03 червня 2002 року право власності на вказаний будинок було зареєстровано позивачем в ОП ЗБТІ, про що було внесено запис до реєстрової книги за № 3. Позивачу був виданий технічний паспорт на житловий будинок, в якому зазначена площа земельної ділянки, на якій він розташований - 686 м2. 22 листопада 2004 року позивачем було придбано у власність земельну ділянку, площею 686 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Після звернення позивача до Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області, йому було видано державний акт на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER] (далі - Державний акт), яким засвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 674 м2, що розташована за адресою: [ADDRESS] Крім того, 17 жовтня 2013 року було складено акт погодження меж землекористування земельної ділянки відповідача [PERSON] (далі - Акт погодження). Оскільки при підписанні вказаного документа не було враховано його права, позивач [PERSON] не підписував його. Замість позивача [PERSON] акт підписав селищний голова Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області, хоча позивач не уповноважував його на це. Позивач вважає, що дії відповідачів [PERSON] та Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області, що виразились в зменшенні земельної ділянки позивача [PERSON] за рахунок земельної ділянки відповідача [PERSON], призвели до фактичного зменшення земельної ділянки позивача, чим йому було завдано моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати недійсними Державний акт та Акт погодження, поновити межі між земельними ділянками [ADDRESS] та стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 20000 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, зазначивши, що при оформленні його земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] було повністю дотримано норм законодавства України. Після смерті своєї дружини в 2013 році він звернувся до приватного підприємця інженера-землевпорядника [PERSON], який, маючи відповідну ліцензію, виконав проектно-вишукувальні роботи за допомогою тахеометричної зйомки електронним тахеометром. Площа його земельної ділянки, яку визначено вказаними вимірюваннями, становить 798 м3, як і було раніше зазначено в правовстановлюючих документах на цю земельну ділянку. Представники відповідача Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області в судовому засіданні позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с. 41-45). Крім того, представники Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області підтримали доводи відповідача [PERSON] Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову. Від третьої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечень проти позову не поступило. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні також не заперечив проти задоволення позову. В судовому засіданні третя особа [PERSON] заперечив проти позову та зазначив про повну необґрунтованість позовних вимог. Суд, вислухавши позивача [PERSON] та його представника, відповідача [PERSON], представників відповідача Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області та третіх осіб, дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків. В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу жилого будинку від 30 травня 2002 року АЕК № 448194, відповідно до якого [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок площею 40,4 м2, що розташований на земельній ділянці площею 686 м2 за адресою: [ADDRESS] Копією державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER] який видано на ім'я [PERSON], встановлено, що площа земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та на момент видачі цього документа належала [PERSON], становить 0,0686 гектарів (а.с. 9). Як вбачається з копії договору дарування ВВО № 717081 від 22 листопада 2004 року, [PERSON] прийняв в дар від [PERSON] земельну ділянку площею 0,0686 гектарів, що розташована на території Балабинської селищної ради за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). В матеріалах справи також міститься копія державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23 вересня 2005 року, який посвідчує право власності позивача [PERSON] на земельну ділянку, що розташована а адресою: [ADDRESS] Площа вказаної земельної ділянки за даним документом становить 0,0674 гектара. З копії технічного паспорта на житловий будинок індивідуального фонду ([ADDRESS]) вбачається, що станом на 03 червня 2002 року (дата реєстрації змін власника вказаного будинку з [PERSON] на [PERSON].) площа земельної ділянки за документами становить 686 м2, в тому числі за фактичним користуванням - 686 м2, в той час як в технічному паспорті на вказаний житловий будинок від 20 січня 2006 року (після видачі позивачу [PERSON] Державного акта) зазначено площу земельної ділянки за документами - 686 м2, а за фактичним користуванням - 674 м2 (а.с. 11, 12). В матеріалах справи також міститься копія довідки ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації від 20 січня 2006 року, з якої вбачається, що за даними обстеження земельної ділянки [ADDRESS] Запорізької області загальна площа вказаної земельної ділянки становить 674 м2, в той час як рішенням Виконавчого комітету Балабинської селищної ради № 5 від 21 січня 1988 року за вказаним домоволодінням закріплено земельну ділянку площею 686 м2 (а.с. 13). Копія рішення Виконавчого комітету Балабинської селищної ради № 5 від 21 січня 1988 року, відповідно до якої норму земельної ділянки за будинком [ADDRESS] встановлено в розмірі 686 м2, міститься в матеріалах справи (а.с. 14). Вказана обставина підтверджується також копією архівного витягу з рішення № 82 Виконавчого комітету Балабинської селищної ради народних депутатів від 13 червня 1996 року, відповідно до якого [PERSON] було передано в приватну власність земельний наділ під будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 686 м2, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31). У відповідності до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом - ч. 2 ст. 41 Конституції України. Згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану - ч. 5 ст. 41 Конституції України. Вказані положення щодо приватної власності (в тому числі й на земельну ділянку) конкретизовано як в нормах Цивільного кодексу України - Глави 23 та 27, так і в Земельному кодексі України - статті 78-81, 90. Позивач - [PERSON] набув право власності на земельну ділянку, площею 686 м2, що розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування, що повністю відповідає як вимогам статті 328 Цивільного кодексу України, так і приписам Земельного кодексу України. Аналізуючи наведені вище норми права та застосовуючи їх до встановлених обставин, суд приходить до висновку про порушення права власності позивача [PERSON] щодо належної йому земельної ділянки, адже він набув право власності на земельну ділянку площею 686 м2, в той час як оскаржуваним Державним актом підтверджено право власності на земельну ділянку площею 674 м2, тобто - на 12 м2 менше. Загальні підстави для припинення права власності визначені статтею 346 Цивільного кодексу України. Їх перелік не є вичерпним, оскільки право власності може бути припинене й у інших випадках, встановлених законом. Однак, статтею 140 Земельного кодексу України встановлено перелік підстав припинення права власності на такий об'єкт цивільних прав як земельна ділянка. Такими підставами є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Вказаний перелік є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Як встановлено судом при розгляді даної справи, право власності позивача [PERSON] на частину земельної ділянки площею 12 м2 не припинялось, оскільки відсутні підстави, визначені ст. 140 Земельного кодексу України. Таким чином суд приходить до висновку про невідповідність оскаржуваного Державного акта дійсним обставинам справи і про те, що вказаним Державним актом порушено право власності позивача [PERSON] щодо земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. При розгляді цієї справи, суд, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, враховує правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-319цс15: "оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку". Підстав для відступлення від вказаної правової позиції суд не вбачає. За вказаних обставин підлягає задоволенню частина позовних вимог щодо визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER], який видано [PERSON] 23 вересня 2005 року. Позивачем при поданні позовної заяви долучено до матеріалів справи копію оскаржуваного акта погодження меж землекористування земельної ділянки [PERSON] з суміжними землекористувачами від 17 жовтня 2013 року (а.с. 21). Як вбачається з даного документа, відповідачу [PERSON] суміжними землекористувачами було погоджено межі користування його земельною ділянкою. В той же час, суд констатує факт відсутності на зазначеному документі підпису позивача [PERSON] Замість підпису позивача Акт погодження було підписано головою Балабинської селищної ради Сосуновським В.С., що визнається всіма сторонами справи. При цьому, Акт погодження не містить жодної відмітки про відмову [PERSON] від підпису акта. У відповідності до ч. 1 ст. 106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Згідно зі статтею 198 Земельного кодексу України при оформленні права власності на земельну ділянку проводиться комплекс робіт (кадастрові зйомки), виконуваних для визначення меж земельних ділянок, які включають, у тому числі, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Механізм встановлення меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему від 18.05.2010 № 376 (далі - Інструкція). Пунктом 2.8 Інструкції передбачено, що після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками складається акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який містить підписи суміжних землевласників (землекористувачів) у разі, якщо вони не заявляють претензій до існуючих меж. Згідно з пунктом 3.12 Інструкції закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцем знаходження земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. В матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення позивача [PERSON] про час проведення робіт із погодження меж землекористування земельної ділянки [PERSON] з суміжними землекористувачами, які відбулись 17 жовтня 2013 року і були оформлені оскаржуваним Актом погодження. В оскаржуваному Акті погодження також відсутня відповідна інформація. У відповідності до ч. 3 ст. 158 Земельного кодексу України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом - ч. 5 ст. 158 Земельного кодексу України. Порядок вирішення земельних спорів органами місцевого самоврядування визначено статтею 159 Земельного кодексу України. Аналізуючи вищенаведені норми, суд приходить до висновку, що у разі відмови позивача [PERSON] підписати акт узгодження меж земельної ділянки (при умові дотримання вимог, визначених Інструкцією), заінтересована особа - [PERSON] мав звернутися до органу місцевого самоврядування в порядку, визначеному статтями 158 та 159 Земельного кодексу України. В разі незгоди з рішенням органу місцевого самоврядування, заінтересована сторона має право оскаржити це рішення в порядку, визначеному ч. 5 ст. 158 Земельного кодексу України. Вказаної процедури при складенні оскаржуваного Акта погодження дотримано не було; акт від імені позивача [PERSON] підписано посадовою особою органу місцевого самоврядування - головою Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області, що не передбачено законодавством України, яке діяло на момент складання оскаржуваного Акта погодження. Крім того, як встановлено в судовому засіданні з пояснень третьої особи [PERSON], під час проведення замірів земельної ділянки [PERSON] він не був присутній. Акт погодження меж він підписав в той же день згодом, коли заміри вже відбулись і акт вже було складено. Також судом встановлено, що оскаржуваний Акт погодження від 17.10.2013 року фактично підписано третьою особою [PERSON], в той час як в самому акті власником земельної ділянки вказано [PERSON] - батька третьої особи [PERSON] Вищевикладене свідчить про порушення норм Земельного кодексу України щодо процедури складення акта погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками та про зазначення у вказаному акті недостовірних відомостей щодо одного з суміжних землекористувачів. За таких обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині визнання недійсним Акта погодження від 23 жовтня 2013 року. В той же час, позовні вимоги в частині відновлення меж між земельними ділянками [ADDRESS] задоволенню не підлягають, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо того, що зменшення площі земельної ділянки [NUMBER] відбулось саме за рахунок збільшення площі земельної ділянки [NUMBER] Стосовно стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала в зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів - п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Оскільки в судовому засіданні не було встановлено, що порушення прав позивача щодо володіння його земельною ділянкою відбулось саме внаслідок винних дій відповідачів, вказану частину позовних вимог суд вважає необґрунтованою. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial