Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим що, згідно наказу № 896-к від 12.09.2014 р., [PERSON], була прийнята на роботу в ПАТ «КБ «Південкомбанк» на посаду керівника Служби по роботі з персоналом. На підставі постанови Правління Національного банку України № 598 від 24.09.2014 р. «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію прийнято рішення № 101 від 26.09.2014 р. «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК». За наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію № 390 від 26.09.2014 р. всі працівники Банку були попереджені про наступне звільнення з роботи 26.11.2014 р. за пунктом 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із запровадженням процедури ліквідації банку та у зв'язку зі скороченням штату чисельності працівників. Згідно наказу від 25.11.2014 р. № 968-к позивач була звільнена з роботи 26.11.2014 р. у зв'язку із скороченням штату працівників. Позивач вважала своє звільнення таким що було здійснено з порушенням її прав та вимог чинного законодавства України, у зв'язку з наступним. За період з 26.09.2014 р. по 26.11.2014 р. позивачу не було запропоновано будь-якої іншої роботи. За вказаний період в штатному розкладі банку було відкрито 9 нових посад, серед яких посади юрисконсульта, провідного та головного юрисконсульта (накази № 930-к від 17.10.2014, № 945-к від 04.11.2014, № 963-к від 14.11.2014), та посада заступника керівника Служби по роботі з персоналом (наказ № 963-к від 14.11.2014). Позивачу як юристу за фахом яка має майже 9 років стажу роботи (з 1993 р. по 2003 п.) в банківській системі в юридичних підрозділах та підрозділах по роботі з проблемною заборгованістю, не були запропоновані посади юрисконсульта. Також є незаконним рішення Уповноваженої особи Фонду щодо відкриття посади заступника керівника Служби по роботі з персоналом та прийняття на вакантну посаду нового працівника, в той час коли, станом на 17.11.2014 р. в Службі по роботі з персоналом обліковувалось 3 посади: керівник Служби ([PERSON]), заступник керівника Служби, старший менеджер з персоналу. Співробітники, які обіймали ці посади були попереджені про скорочення та до кінця листопада 2014 року були звільнені за скороченням штату працівників. Тому з врахуванням уточнених позовних вимог позивач просила визнати наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» № 968-к від 25.11.2014 р. про звільнення позивача 26.11.2014 р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити позивача на попередній посаді з часу незаконного звільнення. Стягнути з ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 53 319,42 грн. за період з 27.11.2014 р. по 25.02.2015 р. Стягнути з відповідача на користь позивач 6 802,80 грн. витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував просив у позовних вимогах відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази приходить до висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, згідно наказу № 896-к від 12.09.2014 р., [PERSON], була прийнята на роботу в ПАТ «КБ «Південкомбанк» на посаду керівника Служби по роботі з персоналом з 12 вересня 2014 року по 31 грудня 2014 року. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію прийнято рішення № 101 від 26.09.2014 р. «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК». За наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування фізичних осіб на ліквідацію № 390 від 26.09.2014 р. всі працівники Банку були попереджені про наступне звільнення з роботи 26.11.2014 р. за пунктом 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із запровадженням процедури ліквідації банку та у зв'язку зі скороченням штату чисельності працівників. 26.09.2014 р. позивач була ознайомлена з попередженням про наступне звільнення. Згідно наказу № 930-к від 17.10.2014 р. з 17.10.2014 р. введено в штатний розклад посаду «провідний юристконсульт» відділу правового супроводження судових спорів Управління правового супроводження діяльності банку Юридичного департаменту та прийнято на дану посаду [PERSON] Згідно наказу № 945-к від 04.11.2014 р. з 04.11.2014 в. введено в штатний розклад посаду «головний юрисконсульт» Юридичного департаменту та прийнято на дану посаду [PERSON] Відповідно наказу № 963-к від 14.11.2014 року з 17 листопада 2014 року були внесені зміни до штатного розпису, яким введено в штатний розклад посади «юрисконсульт» Юридичного департаменту та посаду «заступник керівника служби» Служби по роботі з персоналом. Згідно наказу від 25.11.2014 р. № 968-к позивач була звільнена з роботи 26.11.2014 р. з посади керівника Служби по роботі з персоналом, у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. П. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Стаття 49-2 КЗпП України визначає що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Пунктом 19 даної Постанови визначено що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. З наведено вище, суд приходить до наступник висновків що, звільнення позивача відбулось із порушенням норм КЗпП України, оскільки за період з 26.09.2014 р. по 26.11.2014 року позивачу не було запропоновано іншої роботи, хоча згідно вищезгаданих наказів в штатний розклад вводились відповідні посади які не були запропоновані позивачу, освіта та стаж роботи якої, а також професійні знання дозволяли зайняти дані посади. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позивач в силу своїх посадових обов'язків була ознайомлена із новими посадами і жодна з яких її не зацікавила, оскільки відповідачем не надано відповідних письмових доказів на підтвердження того що уповноважений органом відповідача здійснювались письмові пропозиції позивачу щодо іншої роботи. Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на те що, трудовий договір між позивачем та відповідачем носив строковий характер та закінчився 31.12.2014 року, а отже позивач не може бути поновлена на посаді, оскільки з моменту її незаконного звільнення і до закінчення трудового договору, трудові права останньої були порушені, а отже такі права в силу ст. 235 КЗПП України підлягають відновленню. На підставі викладеного суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі підлягають до задоволення. Визнавши звільнення позивача з роботи незаконним, суд у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП вважає за необхідне стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, провівши його нарахування у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) з середньоденного заробітку позивача за два останніх місяця роботи, беручи до уваги середньоденну заробітну плату позивача зазначену в довідці № 03/1817 від 24.02.2015 р. про доходи [PERSON] наданої відповідачем, враховуючи момент звільнення позивача по день ухвалення судового рішення. В частині вимог позову, що стосуються стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги фахівця в галузі права суд відмовляє виходячи з наступного. Стаття 79 ЦПК України визначає що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Стаття 84 ЦПК України визначає що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративним справах» від 20.12.2011 розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Водночас, суд зауважує, що правовідносини між адвокатом або фахівцем у галузі права та клієнтом визначаються цивільно-правовою угодою. З огляду на зазначене, підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів щодо взаємозв'язку між сплаченими позивачем фахівцю в галузі права коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо з підготовкою процесуальних документів та супроводження даної судової справи. Враховуючи те, що з квитанцій до прибуткових касових ордерів не можливо ідентифікувати за що саме позивачем сплачувалися кошти її представнику і чи пов'язані ці сплати із наданням правової допомоги у даній справі, суд відмовляє у частині даних вимог позову. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Outcome: partial