Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтувало тим, що 01 листопада 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № Д002/СК-159.06.1, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі на загальну суму 70 000 доларів США, строком до 31 жовтня 2016 року включно, зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 15 % річних, а також зобовязанням погашати заборгованість за кредитом рівними частинами згідно з умовами кредитного договору та сплачувати нараховані відсотки не пізніше 10 числа кожного ка-лендарного місяця включно, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому підписа-но кредитний договір, й у день повного погашення заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між [PERSON] та банком було укладено Договір іпотеки № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. У відповідності до наведеного договору, банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, що належить відповідачу [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках, а саме будівлю експериментальної дільниці, розташовану за адресою м. Словянськ, вул. Карла Маркса, 77, загальною площею 1275,60 кв.м. 19 травня 2007 року іпотекодавець за вищенаведеним кредитним договором [PERSON] помер. Після його смерті спадщину у вигляді частини майна, що було передано в іпотеку, прийняла [PERSON], яка прийняла всі обовязки після померлого та своєю письмовою заявою підтвердила згоду з обовязками померлого іпотекодавця, які зазначені в договорі № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. Посилаючись на невиконання [PERSON] взятих на себе обовязків по вико-нанню умов кредитного договору, у звязку з чим утворилась заборгованість, просив суд (після уточнення позовних вимог) стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 72 586,75 доларів США та 4 545 686,26 грн., а також звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» до [PERSON], [PERSON] про стяг-нення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Родо-від Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 72 586,75 доларів США та 4 545 686,26 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме будівлю експерименталь-ної дільниці, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. К.Маркса, буд. 77а, встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початкової ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Стягнуто солі-дарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» судовий збір у роз-мірі 3 654 грн. Не погодившись із вказаним рішенням суду [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2015 року скасувати в повному обсязі та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначив, що поза увагою суду першої інстанції залишилась його заява про застосування строків позовної давності. Та-кож, судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» банки зо-бовязані скасувати зазначеним у Законі особам пеню та/або штрафи, нараховані на осно-вну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Крім цього, зазначає, що суд першої ін-станції не врахував, що відповідачка по справі [PERSON] прийняла у спадщину майно, що належало іпотекодавцю [PERSON], а тому вона відповідає за невиконання зобовязань за кредитним договором в межах спадкового майна, стягнення з неї грошового зобовязання, на думку апелянта, є безпідставним. Крім цього, апелянт вказує, що солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК України не передбачена. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 4 листопада 2015 року апеля-ційну скаргу [PERSON] було задоволено частково. Рішення Словянського міськра-йонного суду Донецької області від 26 травня 2015 року скасовано. Позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредит-ним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме будівлю експериментальної дільниці, що знаходить-ся за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. К.Маркса, буд. 77а, в рахунок пога-шення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Родовід Банк» за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 22 732, 06 доларів США, за відсотками в розмірі 24 927, 50 доларів США, 3% річних в розмірі 3 435, 72 доларів США, пені в роз-мірі 1 472 242,90 гривень. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом прода-жу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початкової ціною, встановленою у Договорі іпотеки №Д002/СК-159/1.06.1 від 01 лис-топада 2006 року, в розмірі 119 405, 94 доларів США у гривневому еквіваленті за офіцій-ним курсом Національного Банку України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і криміналь-них справ від 21 вересня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення апеляційного суд Донецької області від 4 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Від представника позивача та відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про день та час розгляду справи у судове засідання не зявилась з невідомих причин, що не є перешкодою для розг-ляду справи. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши ма¬теріали справи та перевіри-вши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вва-жає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а оска¬ржуване рішення скасуванню, ви-ходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2006 року між відкритим ак-ціонерним товариством «Родовід Банк» і фізичною особою [PERSON] укладено кре-дитний договір № Д002/СК-159.06.1. 17 червня 2009 року назву Банку офіційно змінено з відкритого акціонерного това-риства «Родовід Банк» на публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», що підтвер-джується копією Свідоцтва про реєстрацію юридичної особи. Відповідно до п. 1.1-1.2 зазначеного Договору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 70 000,00 доларів США строком до 31 жовтня 2016 року. Для об-ліку виданого кредиту Банк відкрив позичковий рахунок. Відповідно до копії Заяви про видачу готівки № 254_10 від 02 листопада 2006 року, [PERSON] видано суму грошових коштів, передбачену наведеним вище кредитним договором, у розмірі 70 000 доларів США. Також, судом першої інстанції встановлено, що згідно Розділу 3 Кредитного дого-вору № Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року, позичальник [PERSON] підпи-савши договір, зобовязався: забезпечити повне повернення одержаної суми кредиту на рахунок вказаний у п. 1.2 цього Договору, не пізніше 31 жовтня 2016 року, шляхом вне-сення готівкою чи перерахування зі свого поточного депозитного рахунку; погашати за-боргованість за кредитом рівними частинами, згідно з Додатком № 1 до кредитного дого-вору, а також сплачувати нараховані відсотки не пізніше 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому був підписаний цей договір, а також в день повного погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу Банку або безготівкового перерахування зі свого поточного депозитного рахунку. Пунктом 1.3 Кредитного договору встановлено, що процентна ставка за користу-вання кредитом дорівнює 15 % річних. Кредитним договором Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року встановлений порядок нарахування та сплати процентів, зокрема: розрахунок процентів за кредитом здійснюється на фактичну суму заборгованості за кредитом, починаючи з дня його надан-ня позичальникові (п. 6.1 Кредитного договору); проценти за користування кредитом на-раховуються Банком щомісячно, в останній робочий день місяця, та в день повного пога-шення кредиту позичальником за цим Договором, але не пізніше строку, вказаного у п. 1.1 цього Договору (п. 6.2); позичальник сплачує банку нараховані проценти за користування кредитом не пізніше 10 числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця наступного за звітним, також в день повного погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу Банку або безготівкового перерахування зі свого поточного/депозитного рахунку. Датою сплати заборгованості за процентами є день зарахування коштів на рахунок, вказаній у п. 1.4 цього Договору. Пунктом 3.5 Кредитного договору визначено, що за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів за користування кредитом або комісії, відповідач [PERSON] зобовязався сплачувати Банку пеню за кожний день прострочення у розмірі 0,50 % від суми простроченого платежу. Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що в забезпечення виконання зо-бовязання [PERSON] перед банком по кредитному договору, між банком з однієї сторони та відповідачем [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони укладено Договір іпотеки № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 ро-ку. У відповідності до наведеного договору, банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, що належить відповідачу та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних част-ках, а саме будівлю експериментальної дільниці, розташовану за адресою м. Словянськ, вул. Карла Маркса, 77, загальною площею 1275,60 кв.м. Згідно договору іпотеки до складу іпотечного майна входить будівля експеримен-тальної дільниці загальною площею 1275,60 кв.м., за адресою: м. Словянськ, вул. Карла Маркса, буд. 77, яка належить іпотекодавцям на підставі: Договору купівлі-продажу від 28 вересня 2005 року, укладеного між ТОВ Компанія «Промкерам» та [PERSON] і [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 28 вересня 2005 року. 19 травня 2007 року іпотекодавець за вищенаведеним кредитним договором [PERSON] помер. Після його смерті спадщину у вигляді частини майна, що було передано в іпотеку, прийняла [PERSON], яка прийняла всі обовязки після померлого та своєю письмовою заявою підтвердила згоду з обовязками померлого іпотекодавця, які зазначені в договорі № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» та стягуючи в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором з відповідачів [PERSON] та [PERSON], а також, одночасно звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні знайшло своє підтвердження утворення заборго-ваності у відповідача [PERSON] перед банком саме у встановленому судом розмірі, крім цього, виходив з того, що на поручителя може бути покладено відповідальність за порушення боржником обовязку щодо виконання зобовязання за кредитним договором у випадку смерті позичальника, за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, зафіксоване, в тому числі, у договорі поруки. З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись неможливо, оскільки суд першої інстанції, вірно встановивши обставини справи та норми матеріаль-ного права, що регулюють виниклі правовідносини, невірно застосував норми матеріаль-ного права. Так, згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути грошові кошти та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобовязання повинне виконуватись у строк, що встановлений у договорі. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 525 ЦК України передбачено неможливість односторонньої від-мови від виконання зобовязання або його зміна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що боржник зобовязаний сплачувати про-центи за користування чужими грошовими коштами. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позико-давцем) у строк та у порядок, встановлені договором. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невико-нання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідно до ст. 12 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що ви-падково настала після прострочення. Статтею 549 ЦК України закріплено, що неустойкою визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і криміналь-них справ, у п. 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при ви-рішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, надав розяснення щодо змісту статті 552, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, за яким інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошо-вого зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від про-строченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належ-ними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зо-бовязання. Частиною другої статті 625 Цивільного кодексу встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний спла-тити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не вста-новлений договором або законом. Так, пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року встановлено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банків-ську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів Украї-ни щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції в іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Судом першої інстанції вірно встановлено, що загальна сума заборгованості за кре-дитним договором складає 72 586,75 доларів США та 4 545 686,26 гривень, яка складаєть-ся з: заборгованості за кредитом у розмірі 55 293,61 доларів США; простроченої заборго-ваності а нарахованими процентами у сумі 17 293,14 доларів США; пені за прострочення виконання грошових зобовязань у розмірі 4 472 205,84 гривні; відповідальності за пору-шення грошового зобовязання у сумі 73 480,42 гривні. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як убачається з матеріалів справ відповідна заява [PERSON] про застосування строків позовної давності (т. І, а.с. 127) була належним чином подана суду першої інстан-ції до винесення рішення, але вона залишилась поза увагою суду. Зі змісту заяви убачається, що [PERSON] просить застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що в період з середини 2007 року він пережив втрату брата та батька, а також, переніс ряд тяжких захворювань. Підстав для відмови у задоволенні заяви [PERSON] колегія суддів апеляційного суду не вбачає, а тому, з урахуванням строків позовної давності, сума заборгованості, яка виникла через невиконання взятих на себе зобовязань за кредитним договором №Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року [PERSON], за період з 30 грудня 2011 року по 31 грудня 2014 року складає: заборгованість за тілом кредиту 22 732, 06 до-лари США, за відсотками в розмірі 24 927, 50 доларів США, 3% річних в розмірі 3 435, 72 доларів США, та пеня за період з 30 грудня 2013 року по 31 грудня 2014 року в розмірі 1 472 242,90 гривень. Разом з тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги [PERSON] в тій частині, що відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» банки зобовязані скасувати зазначеним у Законі особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористич-ної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборговано-сті із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Мініс-трів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Мініс-трів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазна-ченим у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованос-ті із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення ан-титерористичної операції. Відповідно до копії паспорта місце проживання відповідача [PERSON] у 2003 році зареєстровано у м. Словянську (а.с. 40, зв. бік, том 1). Місто Словянськ Донецької області внесено до Додатку до розпорядження Кабіне-ту Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р «Перелік населених пунктів, на тери-торії яких здійснювалася антитерористична операція». Таким чином підлягає стягненню лише пеня нарахована в період з 30 грудня 2013 року по 13 квітня 2014 року включно, що відповідно до розрахунку заборгованості скла-дає 374 584,58 грн. Пеня нарахована після введення мораторію Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», тобто починаючи з 14. Квітня 2014 року, не підлягає стягненню. Крім цього, як вірно встановлено судом першої інстанції, в забезпечення виконання зобовязання [PERSON] перед банком по кредитному договору, між банком з однієї сторони та відповідачем [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони укладено Договір іпотеки № Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року. У відповідності до наведеного договору, банк прийняв в іпотеку нерухоме майно, що належить відповідачу та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках, а саме будівлю експериментальної дільниці, розташовану за адресою м. Словянськ, вул. Карла Маркса, 77, загальною площею 1275,60 кв.м. Згідно договору іпотеки до складу іпотечного майна входить будівля експеримен-тальної дільниці загальною площею 1275,60 кв.м., за адресою: м. Словянськ, вул. Карла Маркса, буд. 77, яка належить іпотекодавцям на підставі: Договору купівлі-продажу від 28 вересня 2005 року. Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконан-ня зобовязання забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбаче-но законом чи договором. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет за-стави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зо-бовязання не буде виконане у встановлений строк, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основ-ного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забез-печені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі за-довольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на пред-мет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] помер 19 травня 2007 року. Спадщину після його смерті прийняла [PERSON]. Згідно ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спа-дщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1268-1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за зако-ном має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно про-живав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, вважається таким, що при-йняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї . незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавце-ві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і не-се всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно п. 32 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгля-ду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» № 5 від 30 березня 2012 року, з урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Статтями 33, 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки та-кож виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основно-го зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодав-ця та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попере-дження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на пре-дмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Як убачається із матеріалів справи Банк надіслав на адресу [PERSON] та [PERSON] вимогу № 23-11-б.б/909.1 від 12 липня 2013 року, в якій вимагав достроково погасити заборгованість за кредитним договором, сплату нарахованих процентів у тридцятиденний строк. Вказана вимога Банку виконана відповідачами не була. Згідно із розясненнями, викладеними у абз.2 п. 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» № 5 від 30 березня 2012 року, суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення ст. 11 Закону України «Про іпотеку» (або ст. 589 ЦК України щодо заставодавця). Як убачається особа позичальника за даним кредитним договором не є відмінною від особи іпотекодавця. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки є неправильним. Стаття 38 Закону України «Про іпотеку» закріплює право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, та встановлює його порядок продажу. Проте колегія суддів зазначає, що в даному випадку підлягає застосуванню ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної опера-ції», яка встановлює, що протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, роз-ташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадя-нам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - субєктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на пред-мет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних тор-гах) Закону України "Про іпотеку". Предмет іпотеки - будівля експериментальної дільниці, знаходиться у м. Словянсь-ку, який внесено до Додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитеро-ристична операція». Таким чином право іпотекодержателя ПАТ «Родовід Банк» на продаж предмета іпотеки зупинено на час дії мораторію, встановленого Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду пер-шої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При цьому суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрун-тованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, за-явлених у суді першої інстанції. Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед банком за кредитним договором №Д002/СК-159.06.1 від 01 листопада 2006 року, зі встановленням початкової ціни, відповідно до ціни, визначеної у Договорі іпотеки №Д002/СК-159/1.06.1 від 01 листопада 2006 року, в розмірі 119 405, 94 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного Банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витра-ти. За подання позову позивачем було сплачено судовий збір у сумі 3654 грн. Таким чином необхідно стягнути з [PERSON] та [PERSON] судовий збір по 1 827 гривень з кожного.

Outcome: partial