Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Запорізького\~ комунального\~ підприємства міського електротранспорту\~ «Запоріжелектротранс» (далі по тексту рішення ЗКПМЕ «Запоріжелектротанс») про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03 травня 2017 року, приблизно о 12 годині 30 хвилин, водій [PERSON], керуючи тролейбусом № 635, який належить ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс», рухаючись по пр. Соборному в м. Запоріжжі в районі будинку № 44, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух тролейбуса та безпечно ним керувати, внаслідок чого скоїв наїзд на припаркований автомобіль [NUMBER], власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО № 109050, виданого 26.04.2016р. Центром ДАІ/2341 є [PERSON]. В результаті порожньо-транспортної пригоди його автомобіль зазнав технічних пошкоджень. Транспортний засіб - тролейбус № 635, яким на момент ДТП керував [PERSON], належить ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс». На момент скоєння [PERSON] ДТП, останній перебував у трудових відносинах з ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс», працюючи на посаді водія тролейбуса. Постановою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 31 травня 2017 року [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень 00 копійок. Згідно висновку спеціаліста-автотоварознавця № 127 від 22 травня 2017 року розмір матеріальної шкоди, завданої позивачеві під час вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, складає 96452 гривень 65 копійок. За проведення автотоварознавчого дослідження ним було витрачено 1400,00 грн. На підставі викладеного, посилаючись на вимоги ст.ст. 22, 1166, 1187, 1192 ЦК України, просить суд стягнути з ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс» на його користь, завдану внаслідок ДТП матеріальну шкоду в розмірі 96452,65 грн., витрати за проведення автотоварознавчого дослідження 1400,00 грн. та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2017 року залучено до участі в справі за позовом за позовом [PERSON] до Запорізького\~ комунального\~ підприємства міського електротранспорту « Запоріжелектротранс» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору\~- [PERSON]. (а.с. 67-68) Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити, зазначивши, що вимога позивача щодо відшкодування суми в розмірі 96452,65 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки виробництво автомобіля позивача «Chevrolet Aveo» ТС58U50 знято з виробництва, а тому під час відновлення автомобіля будуть використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації. В такому випадку відповідач не вправі вимагати зменшення суми з урахуванням зношеності деталей автомобіля, які підлягають заміні. Представник відповідача ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс» в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнавав частково, а саме: в частині відшкодування шкоди в розмірі 57147,48 грн., а також в частині відшкодування витрат на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 1400,00 грн., в іншій частині заперечував. В обґрунтування заперечень зазначив, що згідно з п.9 постанови Пленуму ВСУ від 27 березня 1992 року № 6: «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено: «Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків)». Отже, з даної постанови слідує, що при стягненні грошового еквіваленту пошкоджених деталей автомобіля повинен бути врахований ступінь їх зношеності. Згідно з п. 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24.11.2003, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник, для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до п. 8.3. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24.11.2003р., вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини ВТВ. На підставі викладеного, а також з урахуванням висновку спеціаліста-автотоварознавця № 127 від 22 травня 2017 року, просив суд в іншій частині позову відмовити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи суду не надав. Суд, взявши до уваги пояснення представників позивача та відповідача, їх письмові пояснення та письмові заперечення, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що 03 травня 2017 року, приблизно о 12 годині 30 хвилин, водій [PERSON], керуючи тролейбусом № 635, який належить ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс», рухаючись по пр. Соборному в м. Запоріжжі в районі будинку № 44, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух тролейбуса та безпечно ним керувати, внаслідок чого скоїв наїзд на припаркований автомобіль [NUMBER], власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО № 109050, виданого 26.04.2016р. Центром ДАІ/2341 є [PERSON]. В результаті порожньо-транспортної пригоди його автомобіль зазнав технічних пошкоджень. (а.с. 6) Транспортний засіб - тролейбус № 635, яким на момент ДТП керував [PERSON], належить ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс». На момент скоєння [PERSON] ДТП, останній перебував у трудових відносинах з ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс», працюючи на посаді водія тролейбуса. Постановою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 31 травня 2017 року [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень 00 копійок. (а.с. 7-8) Данні про те, що будь-хто з учасників процесу оскаржував вищезазначену постанову суду у відповідності до КпАП України в матеріалах справи відсутні. Зазначена постанова суду набрала законної сили 12 червня 2017 року. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України,цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, захисту інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогнебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання кого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Аналіз зазначеної норми цивільного права свідчить про те, що законом покладено на володільця джерела підвищеної небезпеки відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обовязок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці обєктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Зазначений аналіз також підтверджується і розясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до якого на володільця джерела підвищеної небезпеки покладено відповідальність та обовязок відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, навіть якщо вони завданв не з його вини. Частиною 1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода завдана одній особі з вини іншої особі, відшкодовується винною особою. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Аналізуючи зазначені норми матеріального права, встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що власник тролейбусу № 635 ЗМКПЕ «Запоріжелектротранс» повинен нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки під керуванням працівника підприємства, яке належить йому на праві власності та на момент ДТП з його власності проти його волі не вибувало. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та оціночну діяльність в Україні», проведення незалежної оцінки майна є обовязковим у випадках застави державного та комунального майна, відчуження державного та комунального майна способами, що не передбачають конкуренцію покупців у процесі продажу, або у разі продажу одному покупцю, визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках, визначених законодавством або за згодою сторін. Згідно висновку спеціаліста-автотоварознавця по визначенню вартості матеріальної шкоди № 127 від 22 травня 2017 року, проведеною за власною ініціативою [PERSON], розмір відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Chevrolet Aveo», д/н [NUMBER], складає 96452 гривень 65 копійок; розмір матеріальної шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу «Chevrolet Aveo», д/н [NUMBER], складає 57147 гривень 48 копійок. (а.с. 9-35) За проведення автотоварознавчого дослідження [PERSON] сплачено 1400 грн., за квитанцією № 127 від 12.05.2017р. (а.с. 38) Таким чином, суд приходить до висновку, що ЗМКПЕ «Запоріжелектротранс» повинно відшкодувати [PERSON] розмір матеріальної шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу «Chevrolet Aveo», д/н [NUMBER] 57147,48 грн., витрати на проведення експертизи - 1400,00 грн. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, представник позивача в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення суми збитків без урахування коефіцієнту фізичного зносу посилався на те, що виробництво автомобіля позивача «Chevrolet Aveo» ТС58U50 знято з виробництва, а тому під час відновлення автомобіля будуть використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації. В такому випадку відповідач не вправі вимагати зменшення суми з урахуванням зношеності деталей автомобіля, які підлягають заміні. Більш того, вважає, що ст. 1192 ЦК України зобовязує власника джерела підвищеної небезпеки відшкодувати шкоду в розмірі, який відповідає реальній вартості робіт, необхідних для його відновлення. Зазначені факти відносяться до предмету доказування та повинні бути підтверджені відповідними доказами. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на відсутність підстав для зменшення розміру відшкодування позивачеві завданих матеріальних збитків, шляхом застосування коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу, виходячи з наступного. Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено: «Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків)». Отже, з даної постанови слідує, що при стягненні грошового еквіваленту пошкоджених деталей автомобіля повинен бути врахований ступінь їх зношеності. Згідно з п. 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24.11.2003, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник, для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до п. 8.3. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24.11.2003р., вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини ВТВ. Нормами\~глави 82 ЦК України\~крім прямого обов'язку винної особи відповідати за спричинену шкоду, визначені також певні випадки, коли залежно від обставин події, за яких її завдано, та особи заподіювача, потерпілому замість заподіювача шкоди або спільно із ним відшкодовує шкоду інша особа. Зокрема, положенням\~ст. 1187 ЦК України\~визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Частиною 2\~ст. 1192 ЦК України\~передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ч. 2\~ст. 22 ЦК України\~збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення\~статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Представник позивача в судовому засіданні надати пояснення щодо відновлення пошкодженого автомобіля не зміг, пославшись на відсутність у нього відомостей щодо відновлення автомобіля позивачем, до матеріалів справи будь-яких доказів на підтвердження факту понесення позивачем реальних збитків для відновлення пошкодженого транспортного засобу не надав. Таким чином, заявивши вимогу про повне відшкодування шкоди без застосування коефіцієнту фізичного зносу, позивач необґрунтовано послався на ч.2\~ст..1192 ЦК України\~та не обґрунтував свої вимоги. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі сплатив судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру (стягнення моральної шкоди) розмірі 978 грн. 53 коп. (а.с. 2) Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені частково, суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо відшкодування понесених судових витрат підлягає також частковому задоволенню, а саме у розмірі 585,45 грн.

Outcome: partial