Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

У березні 2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (далі по тексту - ПАТ«Азовелектросталь») про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації за затримку виплати заробітної плати, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона перебуває в трудових відносинах із ПАТ «Азовелектросталь». Проте з боку відповідача триває порушення її трудових прав, а саме: заборгованість із виплати заробітної плати ПАТ «Азовелектросталь» перед позивачкою становить 7363,45 грн., яку до теперішнього часу відповідач не сплатив. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 7363,45 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 715,77 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн. Позивачка в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заперечення, у якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що заборгованість по заробітній платі підприємства перед позивачем складає 7063,45 грн. Щодо вимоги про стягнення компенсації зазначив, що вимоги є необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодними доказами, оскільки позивач не звертався до відповідача із вимогою про виплату компенсації. Крім того, позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Щодо витрат на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. відповідач вказав, що акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) не є процесуальною дією, вартість якої відповідно до закону підлягає компенсації. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], 29.07.2013 року була прийнятий на роботу до ПАТ«Азовелектросталь» та працює по теперішній час, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до довідки № 748 від 03.04.2015 року, наданої відповідачем, заборгованість за підприємством по заробітній платі перед [PERSON] за період з вересня 2014 року по лютий 2015 року станом на 03.04.2015 року становить 7063,45 грн. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період з вересня 2014 року по лютий 2015 року становить 7063,45 грн. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться у випадку затримки на один та більше календарний місяць виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цього Закону. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації нараховується шляхом помноження суми нарахованого, але не сплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період виплати доходу. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації розраховується шляхом помноження суми нарахованого, але не сплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період виплати доходу. Згідно довідки № 749 від 03.04.2015 року, наданої відповідачем сума компенсації втрати частини доходу в зв'язку з порушенням строків їх виплати станом на 03.04.2015 року становить за: вересень 2014 року - 186,33 грн., жовтень 2014 р. - 155,09 грн., листопад 2014 р. - 128,97 грн., грудень 2014 р. - 99,15 грн., січень 2015 р. - 85,93 грн. а всього 655,47 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Суд не приймає до уваги розрахунок позивачки про стягнення компенсації за час затримки розрахунку із заробітної плати за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року у розмірі 715,77 грн., оскільки заборгованість заробітної плати за серпень 2014 року у розмірі 300,00 грн. виплачена, про що свідчить платіжне доручення № 14 від 02.03.2015 року. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачці частини заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000,00 грн. є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 100 грн. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Як вбачається із матеріалів справи, витрати на правову допомогу, понесені позивачем, а саме консультація, підготовка позовної заяви до суду, складення запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт та розрахунок середнього заробітку всього складають 292,32 грн. Позивач має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи з наведеного, суд вважає обґрунтованим кількість часу витраченого на надання правової допомоги та суму у відшкодування судових витрат у розмірі 292,32 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial