Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просила суд розділити майно, що є спільною сумісною власністю сторін, виділивши їй 1/2 частини квартири [ADDRESS] та визнати за нею право власності на вказане майно, та виділити відповідачу 1/2 частини квартири [ADDRESS], та залишити за ним усі меблі та побутову техніку і визнати право власності на вказане майно за ним та вирішити питання щодо компенсації різниці вартості майна, яке виділяється позивачу та відповідачу. Позивач у судове засідання 03.11.2016 року не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить її підпис у розписці про дату, час та місце наступного судового засідання відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України. До суду надійшла письмова заява позивача від 03.11.2016 року про розгляд справи за її відсутності, в якій вона підтримала позов в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Крім того, у зазначеній заяві позивач вказала, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання не зявився про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом надсилання судової повістки рекомендованою кореспонденцією за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Приймаючи до уваги, що судова повістка про виклик до суду направлена відповідачу 12.10.2016 року за вих. № 12929, що підтверджується відміткою канцелярії суду, на адресу зазначену у позовній заяві, беручи до уваги норми Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України 28.11.2013 року N 958, та враховуючи достатність часу, необхідного для пересилання рекомендованої кореспонденції, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Таким чином, суд вважає, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, своїм конституційним правом на захист не скористався, тому суд вважає, що ним виконано вимоги процесуального Закону щодо повідомлення сторін належним чином про час та місце слухання справи і реалізовано право учасника судового процесу на судовий захист. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечувала проти такого вирішення справи. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований 27 квітня 1996 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану підвідділ "Орджонікідзевський" м. Харкова, актовий запис № 162 (свідоцтво про шлюб серії 1-ВЛ 016248 від 27 квітня 1996), який був розірваний рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2016 року по справі № 645/936/16-ц (а.с. 8). Судом встановлено, що сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі була придбана квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 734. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна за № 72150440 від 03.11.2016 року, власником квартири є [PERSON]. (а.с. 45). Посилаючись на те, що вищевказана квартира була придбана сторонами в період шлюбу, за спільні кошти подружжя та їх батьків, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням того, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2003 року, в період зареєстрованого шлюбу, доказів того, що ця квартира належить [PERSON] на праві особистої власності останнім не надано, суд вважає, що вказана квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, вартість його на момент припинення шлюбних стосунків. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У позові [PERSON] однією з позовних вимог заявлено вимогу про вирішення питання щодо компенсації різниці у вартості майна, яке виділяється позивачу і відповідачу, проте позивачем не конкретизовано кому зі сторін у справі вона просить присудити грошову компенсацію вартості частки спірної квартири. З огляду на викладене, та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів попереднього внесення [PERSON] або [PERSON] на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а також у звязку з відсутністю їх згоди на присудження одному з них грошової компенсації замість їх частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, яка є предметом позову, суд дійшов висновку про необхідність визнання ідеальних часток колишнього подружжя у майні, а саме в квартирі [ADDRESS] по 1/2 за кожним, без її реального поділу і залишення цього майна у їх спільній частковій власності. Стосовно вимоги позивача про та залишення за відповідачем усіх меблів та побутової техніки і визнання право власності на вказане майно за ним, суд вважає необхідним зазначити, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про існування таких меблів та побутової техніки. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині у звязку з його недоведеністю та необґрунтованістю. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial