Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки при розрахунку, моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він працював на ДП «ВК «Краснолиманська» гірничим робочим по ремонту гірничих виробок з повним робочим днем у шахті. 30.11.2019 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні йому була нарахована , але не виплачена заробітна плата в сумі 44132,88 грн., компенсація за невикористану відпустку в сумі 14030,96 грн. У зв`язку з тим, що з ним на момент подачі позовної заяви не було проведено остаточного розрахунку, позивач просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну платі в сумі 44132,88 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 14030,96 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з грудня 2019 рік по липень 2020 рік в сумі 48184 грн, моральну шкоду в сумі 22067 грн. Представник відповідача ДП «ВК «Краснолиманська» надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачу в якості сум, що підлягають при звільненні було нараховано за листопад 2019 р. - чергова відпустка 30 к.д.- 16009,20 грн., доплата л/листа за 08.2019 р.-3611,50 грн., одноразова виплата на пенсію - 55991,16 грн., усього 75611,86 грн., залишок до сплати, з урахуванням обов`язкових утримань становить 44132,88 грн. Чергову відпустку позивач повністю 30 днів відбув, невикористаних відпусток не залишилось. В день звільнення 30.11.2019 року позивач не працював, а знаходився у відпустці з 01.11.2019 року по 30.11.2019 рік, що підтверджується довідкою ВКТО від 07.08.2020 року та к/наказу № 3330/к від 30.11.2019 року. Під час отримання трудової книжки та в наступному вимог до відповідача щодо проведення остаточного розрахунку не заявляв. Позивачем не надано доказів того, у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до виникнення моральних страждань. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутність. ( а. с. 48). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутність ( а. с. 47). Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 1993 року по 2019 рік перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі, де працював в якості гірничого робочого по ремонту гірничих виробок з повним робочим днем у шахті. Наказом № 3330 від 30.11.2019 року позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України . ( а.с. 27). Як підтверджено матеріалами справи в день звільнення 30.11.2019 року позивач не працював, перебував у черговій відпустці ( а.с. 27,28). Згідно довідки за № 1337 від 18.08.2020 року при звільненні [PERSON] було нараховано за листопад 2019 р. 75611,86 грн., після обов`язкових утримань до сплати 58163,84 грн., заборгованість по заробітній платі становить 44132,88 грн. ( а. с. 24). Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» середньоденний заробіток [PERSON] становить 868,08 грн. ( а.с. 25). Матеріали справи не містять доказів на підтвердження обов`язку відповідача сплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку . Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, підставою відповідальності власника відповідно до ст.. 117 КЗпП, на яку посилається позивач, обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факта: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі № 1-5/2012. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 27.01.2020 року в справі № 682/3060/169 дійшов висновку, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП ( якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача : отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання ( за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця ( власника або уповноважений ним орган). Матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернення позивача з вимогою до підприємства про виплату йому всіх належним сум при звільненні. Оскільки невиплата звільненому працівникові власником або уповноваженим ним органом усіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, такий працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже,установивши при розгляді справи про стягнення середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України « Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнароджних договір, згода на обов`язквоість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 19 Конституції України , статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Враховуючи той факт, що на день розгляду справи остаточний розрахунок не було проведено з позивачем, суд вважає, що період затримки розрахунку при звільненні слід вважати з дня отримання представником позивача копії позовної заяви- 31.07.2020 року по день ухвалення рішення суду, тобто 19.08.2020 року і даний період, з наведених підстав, не є виходом за межі позовних вимог, оскільки відповідно до вищезазначених норм права середній заробіток стягується по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 868,08 х 13=11285,04 грн. Згідно із п. 164.2.1, п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані ( виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору ( контракту), включаються до складу загального місячного ( річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168 .1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Отже, заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача є сумою, з якою під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податків та зборів. Всього з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 44132,88 грн.( обов`язкові платежі вже утримані) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 11285,04 грн. з подальшим відрахуванням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно із статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги той факт, що внаслідок не проведення повного розрахунку при звільненні, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у втраті душевного спокою у зв`язку з неотриманням зароблених коштів та зі зміною звичного розпорядку життя, розмір якої, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає у розмірі 500 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесений судовий збір в розмірі 1037,72 грн.( 196,92 грн.( за вимогу про стягнення середнього заробітку) +840,80 грн.( за вимогу про стягнення моральної шкоди) =1037,72 грн., на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 441,32 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial