Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

В провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, третя особа: Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 1 жовтня 2013 року, її [PERSON] було прийнято на посаду заступника юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності. Наказом відповідача № 408-к від 05.09.2014 року позивачу було звільнено з займаної посади за прогул, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення позивача з її посади вона вважала незаконним та безпідставним виходячи з наступного. Також позивач вважала що відповідачем було порушено порядок звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, як одного з видів дисциплінарного стягнення. Як вбачається з копії Наказу про звільнення № 408-к від 05.09.2014, підставою звільнення є лише службова записка начальника юридичного управління [PERSON] від 05.09.2014 р. При цьому відсутні будь-які документи, якими було зафіксовано факт відсутності позивача на робочому місці. Відповідачем не було створено спеціальної комісії, уповноваженої зафіксувати вказаний факт шляхом складення відповідного акта та належним чином не зафіксовано зазначений факт. Із змісту ч. 1 ст. 149 КЗпП України випливає, що до застосування дисциплінарного стягнення відповідач повинен був відібрати від позивача письмові пояснення причин відсутності на робочому місці. Якщо після з'ясування цих причин, відповідач мав право на власний розсуд застосувати один із заходів дисциплінарних стягнень - оголосити догану або звільнити позивача. В порушення вимог статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення відповідачем не було витребувано від позивача письмових пояснень з приводу причин її відсутності на робочому місці,а також не аргументовано та не доведено необхідності обрання саме такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення. Крім того позивач зазначала що причини її звільнення, наведені в Наказі № 408-к від 05.09.2014 р., не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки починаючи з 5 вересня 2014 року і по 25 вересня 2014 року позивач була відсутня на роботі з поважних причин, а саме знаходилась на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності від 05.09.2014 року серії АГМ № 059322. 24 вересня 2014 року, в день видачі позивачу листка непрацездатності у лікарні, позивач прибула до відповідача для того щоб подати зазначений листок до відділу кадрів та повідомити, що за листком непрацездатності позивач має стати до роботи з 25 вересня 2014 року. Проте, прибувши на роботу позивача повідомили про наявність наказу звільнення її із займаної посади за прогул ще з 5 вересня 2014 року та направили до відділу діловодства для ознайомлення із зазначеним наказом. В той самий день позивачу було видано копію Наказу № 408-к від 05.09.2014 року та трудову книжку з відповідним записом. Отже причини відсутності позивача на роботі є поважними та не можуть вважатись прогулом в розумінні п. 4 ст. 40 КЗпП України, тому звільнення позивача з цієї підстави є незаконним. Крім того у відповідності до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. На підставі викладеного з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила визнати незаконним та скасувати Наказ Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності № 408-к від 05.09.2014 «Про звільнення [PERSON]». Поновити [PERSON] на посаді заступника начальника юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності. Стягнути з Відповідача Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 вересня 2014 року до дня поновлення на роботі. Зобов'язати відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 12 000 грн. та перерахувати зазначені кошти на рахунок Святошинського дитячого будинку-інтернату. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила позов задоволити. Представники відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечували, просила у позовних вимогах відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі та покази свідка, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази приходить до висновку що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, згідно копії трудової книжки позивача [PERSON] вбачається що вона на підставі наказу від 30.09.2013 р. № 454-к працювала на посаді заступника начальника юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасово втрати працездатності з 01 жовтня 2013 року. Згідно складеного акту в.о. начальника юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасово втрати працездатності від 05.09.2014 року було зафіксовано факт відсутністі 05 вересня 2014 року о 16 годині 45 хвилини [PERSON] на її робочому місці - в кабінеті № 512 Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, розташованого за адресою: Боричів Тік, 30, протягом 3 годин з 13 годин 45 хвилин до 16 годин 45 хвилин. На момент складання цього акта відомостей про поважні причини відсутності [PERSON] не надходило. Цього ж дня 05.09.2014 року в.о. начальником юридичного управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасово втрати працездатності подано в.о. директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасово втрати працездатності службову записку, в якій повідомлялось що заступник юридичного управління [PERSON], була відсутня на роботі протягом більше як 3-х годин 05 вересня 2014 року з 13 год. 45 хв. до 16 год. 45 хв., що підтверджується даними з реєстру обліку робочого часу (виходу на роботу). Наказом в.о. Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасово втрати працездатності № 408-к від 05.09.2014 року [PERSON] було звільнено з займаної посади за прогул, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі службової записки начальника юридичного управлінні [PERSON] від 05.09.2014 р. Відповідно до листка непрацездатності Серія АГМ № 059322 виданого Вишнівською міською лікарнею на ім'я [PERSON] вбачається що остання з 05.09.2014 р. перебувала на лікарняному та була звільнена від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю та знаходилась на амбулаторному лікуванні. Відповідно до п. 4 ст. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Стаття 147 КЗпП України передбачає що, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Пунктом 17 даної постанови визначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Згідно п. 24 постанови при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 № 532/274/136-ос/1406, Листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв'язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про неправомірність звільнення позивача із займаної посади оскільки таке звільнення було проведено в порушення норм Кодексу законів про працю України, а саме ч. 2 ст. 40 КЗпП України, якою не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Тому суд враховуючи позицію викладену в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вважає що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог законодавства, адже станом на 05.09.2014 року позивач перебувала на амбулаторному лікування та була звільнення від роботи зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується відповідним листом непрацездатності Серія АГМ № 059322 виданого Вишнівською міською лікарнею. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на порушення трудової дисципліни позивачем та відсутності на робочому місці в інші дні, оскільки позивача було звільнено саме на підставі відсутності на роботі протягом більше як 3-х годин 05 вересня 2014 року, а не в інші дні. Крім того, суд не приймає до уваги посилання відповідача на невідповідність листка непрацездатності наданого позивачем вимогам Інструкції «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 № 455, що засвідчено в листі Комісії із соціального страхування ВД ФСС з ТВП від 15.01.2015 р. та в довідці про результати перевірки обґрунтованості видачі листка непрацездатності [PERSON] у Вишнівській міській лікарні, оскільки даний листок непрацездатності який є по своїй суті відповідним правочином не був визнаний недійсним у відповідності до норм чинного законодавства або рішення суду. На підставі викладеного суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі підлягають до задоволення. Визнавши звільнення позивача з роботи незаконним, суд у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП вважає за необхідне стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, провівши його нарахування у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) з середньоденного заробітку позивача за два останніх місяця роботи, беручи до уваги середньоденну заробітну плату позивача зазначену в довідці № 80 від 24.11.2014 р. про доходи [PERSON] наданої відповідачем, враховуючи момент звільнення позивача по день ухвалення судового рішення. Стаття 237-1 КЗпП України визначає що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оцінюючи докази, які були надані позивачем на підставу своїх вимоги, суд не знаходиться обґрунтованими вимог щодо стягнення з відповідача компенсації за моральну шкоду нанесену позивачу, оскільки позивачем не надано доказів в чому саме полягали її моральні страждання. А тому суд відмовляє в частині вимоги щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. В силу ст. 88 ЦПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на відповідача.

Outcome: partial