Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить усунути [PERSON] від права на спадкування спадщини за законом за померлою [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом в розмірі 71/100 частин будинку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є онуком та спадкоємцем за заповітом за [PERSON] , [INFO] , який був складений 31.08.2011 року та посвідчений приватним нотаріусом Яровинською К.В. [PERSON] на праві власності належало 71/100 частин будинку [ADDRESS] . При зверненні до нотаріуса для оформлення спадщини йому стало відомо, що його батька має право на обов`язкову частку у спадковому майні. За життя [PERSON] мала дуже погані стосунки з відповідачем. Відповідач [PERSON] неодноразово шкодив здоров`ю [PERSON] , піднімав на неї руки, ображав та знущався. В своїй заяві від 18 жовтня 2001 року до Виконавчого комітету Московської районної ради у м. Харкові [PERSON]. просить призначити їй опікуном онука [PERSON] , оскільки її стосунки з сином не склались, з 1997 року син її не навідує, на надає їй ніякої допомоги. З заяви вбачається, що бабуся позивача вважала, що в неї не залишилось родичів, окрім онука. Рішенням Виконавчого комітету Московської районної ради у м. Харкові № 306/31 від 06.11.2001 року було призначено позивача піклувальником над [PERSON] . Позивач сумлінно та добросовісно виконував свої обов`язки щодо догляду за бабусею до самої її смерті у 2018 році. Натомість, відповідач не докладав жодних зусиль по догляду за [PERSON] . Відповідач жорстоко поводився з останньою та дозволяв собі вчиняти побиття матері. За таких обставин, позивач вважає, що відповідачич повинен бути усунений від обов`язкової участі у спадкуванні за законом в силу приписів ст.1224 ЦК України. Відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов, в якому просить визнати за ним право власності на обов`язкову частку у спадку, що відкрився після смерті матері [PERSON] , яка складається з 71/200 ч. житлового будинку з надвірними прибудовами за адресою: [ADDRESS] . Зустрічний позов обґрунтовує тим, що його батькові [PERSON] , померлому [INFO] , на підставі договору забудови, належав будинок за адресою: [ADDRESS] . Після смерті батька, як спадкоємці першої черги по закону відповідно до ст.1268 ЦК України спадок розподілили між собою дружина померлого - [PERSON] та син [PERSON] . Матері, як дружині спадкодавця, стало належати 3/4 частини спадку, йому, як синові спадкодавця - 1/4 частини спадку за вищевказаною адресою. Мати в 49 років стала вдовою, тяжко переживала смерть чоловіка, сумувала за ним, тому всю любов, доброту, увагу, турботу перенесла на онука [PERSON] . Йому довелось турбуватись і забезпечувати свою мати і свого сина позивача по справі. Мати турбувалась, щоб онука, після його повноліття, не призвали до служби у армії. Саме цими переживаннями пояснюються клопотання мами з приводу оформлення ряду документів, в яких не було ніякої потреби. Наприклад, звернення до райвиконкому Московського району м. Харкова про призначення опіки, про порядок користування будинком, для забезпечення окремою кімнатою онука та інше. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.01.1997 року за позовом його матері [PERSON] до нього [PERSON] було зроблено виділ частки із загального майна, був встановлений порядок користування земельною ділянкою та проведено перерозподіл ідеальних часток в праві власності співвласників. Згідно цього рішення [PERSON] , померлій [INFO] , стало належати 71/100 частини спадкового майна замість 3/4, а [PERSON] - 29/100 частини, замість 1/4 частини спадкового майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Фактично вказане рішення суду не виконувалось, воно було формальним. З сином у нього склались напружені стосунки, так як він працював періодично, з великими, довготривалими перервами на відпочинок, вживав алкогольні напої, проти чого він категорично заперечував. Після смерті матері відкрилась спадщина, яка складається з 71/100 частини спірного будинку з надвірними прибудовами. 31.08.2011 року його матір`ю на користь свого онука було складено заповіт. Оскільки на день відкриття спадщини, тобто на [INFO] , він досяг пенсійного віку, то вважає, що його право, яке передбачено ч. З ст.1235 ЦК України на обов`язкову частку у спадщині порушується. Матері належала 71/100 або 142/200 частки спірного будинку з надвірними прибудовами, тому вважає, що йому та синові повинно належати по 71/200 частина кожному. Позивач та його представник позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечували. Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні підтримали вимоги зустрічного позову та заперечували проти задоволення первісного позову. Представник третьої особи Третьої Харківської державної нотаріальної контори надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1223 ЦК України передбачає право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст.ст. 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, а у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ст. 1241 ЦК України повнолітні непрацездатні діти сподкоємця спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 293 ЦПК України визначено, що судом може бути встановлено факти, що мають юридичне значення, тобто такі, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (в порядку окремого провадження). Згідно з ч. 6 ст. 294 ЦПК України у разі наявності спору про право, встановлення факту, що має юридичне значення, повинно розглядатися у порядку позовного провадження. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Вона постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . До складу спадкоємців [PERSON] входять: [PERSON] та [PERSON] , місце проживання яких зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] був складений 31.08.2011 року та посвідчений приватним нотаріусом Яровинською К.В. заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 1098, за яким вона все своє майно рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповідала своєму онуку [PERSON] . [PERSON] на праві власності належало 71/100 частин будинку [ADDRESS] , а відповідачу [PERSON] - 29/100 частин, що стронами не оспорюється та підтверджується рішенням Московського районного суду м.Харкова від 30.01.1997 р. та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. [PERSON] , [INFO] , станом на [INFO] досяг пенсійного віку, що підтверджується свідоцтвом про народження та пенсійним посвідченням, в зв`язку з чим має право на обов`язкову частку у спадщині, яка визначається у розмірі половини від тієї частки, яка належала б кожному з спадкоємців, що мають право на неї, при спадкуванні за законом, незалежно від змісту заповіту. Доводи позивача [PERSON] щодо недосягнення [PERSON] на час відкриття спадщини пенсійного віку є необгрунтованими. Таким чином, [PERSON] як особі, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належить 71/200 частина, і [PERSON] як спадкоємцю за заповіом належить 71/200 частина. У встановлений законом шестимісячний строк позивач та відповідач звернулися до Третьої Харківської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, в зв`язку з чим вважаються спадкоємцями, які прийняли спадщину. Свідоцтво про право власності позивач та відповідач не отримали через те, що між ними виник спір, за вирішенням якого вони звернулися до суду. Суд, дослідивши та перевіривши докази по даній справі вважає, що є підстави для визнання за позивачем та за відповідачем права власності в порядку спадкування по 71/200 частині житлового будинку [ADDRESS] за кожним. При цьому, суд вважає, що доводи позивача [PERSON] щодо необхідності усунення [PERSON] від права на спадкування є неообгрунтованими та недоведеними. Так, відповідно до положень ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом повнолітні діти , які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадньому стані. Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує сторонього догляду, допомоги та піклування. Суд вважає, що позивачем [PERSON] не було надано достатніх та переконливих доказів того, що відповідач [PERSON] ухилявся від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця [PERSON] , або ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві [PERSON] , яка через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво була у безпорадньому стані. Так, в судовому засіданні встановлено, що спадкодавець [PERSON] не знаходилася в безпорадньому стані, була завжди під піклуванням сина відповідача [PERSON] - її онука [PERSON] , з яким постійно проживала, і який надавав їй необхідну домомогу і усіляко турбувався про неї, так само, як необхідну допомогу надавав їй син [PERSON] , який також проживав з нею у одному бидинку, розділеному на окремі квартири. Зазначені обставини підтверджені показами свідків [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які в суді показали, що [PERSON] померла у віці 88 років, мала ряд хронічних захворювань, таких як: серцева недостатність, гіпертонія, атеросклероз, але майже до останніх днів життя могла себе самостійно обслуговувати, не потребувала постійної сторонньої допомоги, була забезпечена всім необхідним, про неї опікувалися як син, так і онук із своєю дружиною, з якими [PERSON] проживала разом. Крім показів свідків, ці обставини підтверджуються наданими письмовими доказами: довідкою про причини смерті [PERSON] , довідкою про склад сім`ї, повідомленнями про призначення субсидії власникам будинку [PERSON] , [PERSON] , оформленням якої займався син спадкодавця [PERSON] , договором-замовленням на організацію поховання, з якої вбачається, що похованням займався [PERSON] , квитанціями та договорами про оплату комунальних послуг по будинку, з яких вбачається, що [PERSON] здійснював дані оплати, тим самим допомогаючи матері. Докази, надані позивачем [PERSON] про те, що він був призначений піклувальником [PERSON] (рішення Виконавчого комітету Московської районної ради м.Харкова від 06.11.2001 р. та копія акту судово-медичного дослідження № 2032с від 29.06.1996 р., згідно якого [PERSON] зверталася для встановлення ступеня тяжкості тілесних пошкоджень, де зазначено, що вона має синці і пояснювала, що тілесні пошкодження наніс їй син, не спростовують висновків суду, так як сам по собі факт встановлення піклування над [PERSON] і призначення онука її піклувальником свідчить про наявність за нею сторонього догляду та надання необхідної допомоги, тобто відсутність безпораднього стану у неї, а висновки експерта не є доказом вини відповідача, при тому, що такі факти він не визнає, крім того, це не свідчать про ухилення від надання попомоги особі, яка перебуває у безпорадньому стані. За даних обставин суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити повністю. Судові витрати суд розподіляє відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладенного,

Outcome: partial