Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на утримання дитини та пені за прострочення сплати аліментів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.07.2015 р. рішенням Деснянського районного суду м. Києва було стягнуто з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO] в розмірі 1000 грн., але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04.03.2015 р. до досягнення дитиною повноліття. Станом на 13.09.2017 р. відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини для забезпечення гідних умов життя та розвитку, позивачка одна несе витрати по утриманню дочки, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по утриманню дочки. В зв'язку з цим позивачка вважає за доцільне збільшити розмір стягнутих з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої доньки до 1500,00 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також позивачка зазначає, що законодавством встановлений обов'язок батька брати участь у додаткових витратах на дитину, викликаних розвитком її здібностей в певній сфері, проте батько не приймає участь у таких витратах, а станом на 13.09.2017 р. нею було витрачено додаткове утримання дитини в розмірі 3130,32 грн. Також, відповідно до листа державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Києва станом на 31.09.2017 р. заборгованість по невиплаті аліментів становить 7100 грн. На підставі наведеного просить: 1) збільшити розмір аліментів до 1500,00 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; 2) стягнути з відповідача додаткові витрати на доньку у розмірі 3130,32 грн.; 3) стягнути пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 2166,00 грн. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відповити в задоволенні позову повністю. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 р. з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO] у розмірі 1000 грн., але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04.03.2015 р. і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 03.08.2015 р. (а.с. 8). Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, в розумінні ст. 192 СК України особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я платника аліментів. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них… У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Щодо вимог про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. У відповідності з ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за № 3 від 15 травня 2006р. - передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Згідно розрахунку заборгованості по аліментіх, зробленого Деснянським районним відділом ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві на підставі виконавчого листа виданого Деснянським районним судом м. Києва 27.07.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1000 грн., щомісячно, станом на 31.09.2017 року заборгованість становить 7100,00 грн. Таким чином, станом на 31.09.2017 р. пеня за прострочення сплати аліментів становить 2166,00 грн. Щодо стягнення додаткових витрат. Згідно зі ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. В пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за № 3 звертається увага судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991 р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Таким чином, обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Звертаючись до суду із вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину, позивачка просить стягнути з відповідача [PERSON] витрати пов'язані з придбанням одягу, взуття, канцтовари). Самостійно забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини позивач не в змозі. В підтвердження зазначених витрат позивач надала відповідні підтверджуючі документи (а.с. 10, 11, 12). За підрахунками позивача додаткові витрати на дитину склали 3130,32 грн., яку вона і просить стягнути з відповідача. Що стосується витрат на придбання одягу, взуття, ранця, то в цій частині суд вважає, що позивачем були придбані природно необхідні товари, які в розумінні положень ст.185 СК України, не є додатковими витратами на дитину. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з урахуванням їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання доньки підлягають частковому задоволенню в сумі 146 грн. 51 коп. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial