Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивач у вересні 2015 року звернувся до суду та просив стягнути з Управління державної казначейської служби у Солом'янському районі м. Києва за рахунок державного бюджету на свою користь в якості відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 71471,34 гривень та судові витрати. В подальшому Позивач звернув свої вимоги безпосередньо до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що з 03.04.2009р. на виконання ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві перебували виконавчі провадження №12175705 та 12175441 з примусового виконання виконавчих листів №2-3075/08 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] боргу в сумі 7253,42 гривень (по 3626,71 гривень на кожного). Позивач вказує, що під час здійснення зазначених виконавчих проваджень з квартири за адресою: [ADDRESS], державним виконавцем було вилучено наступне належне Позивачу майно: телевізор LG 21FS4RG вартістю 3386 гривень та пральна машина LG WD-80164 вартістю 2720 гривень, всього майна на 6106 гривень. Крім того, як вказує Позивач, в порядку виконання рішення ним було внесено на рахунок державної виконавчої служби суми в розмірі: 26.09.2014р. - 200 грн.; 17.12.2014р. - 200 грн.; 24.07.2015р. - 8218,76 грн (всього - 8618,76 гривень). Відтак, переплата згідно з розрахунком Позивача складає 1365,76 гривень. На письмовий запит про повернення вилученого майна та надлишково сплачених коштів Позивач, як він вказує, відповіді не отримав, а тому просить стягнути вартість майна та надлишок сплачених ним коштів в примусовому порядку. В судовому засіданні представник Позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві (Відповідача-1) проти позову заперечувала, наполягаючи на тому, що майно, вилучене у Позивача, було передане на відповідальне зберігання компанії, яка займається реалізацією арештованого майна, і за заявою Позивача Відповідачем наразі здійснюються заходи з його повернення. Крім того, представник Відповідача-1 зазначив, що сума в розмірі 200 гривень, внесена Позивачем на рахунок ВДВС була перерахована в Державний бюджет як така, протягом року на яку не заявили претензії сторони виконавчого провадження. Сума в розмірі 8218,76 гривень була розподілена наступним чином: погашено заборгованість боржника перед стягувачами (7253,42 гривень), стягнуто виконавчий збір в розмірі 725,34 гривень та стягнуто витрати на проведення виконавчих дій в сумі 240 гривень. Представник Управління державної казначейської служби України у Солом'янському районі м. Києва (Відповідач-2) звернула увагу на те, що підстав для стягнення коштів з органу державного казначейства в даному випадку немає. Заслухавши пояснення Сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Постановою державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві від 03 квітня 2009 року було відкрите виконавче провадження №12175441 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми в розмірі 3626,71 гривень. Того ж дня постановою державного виконавця було відкрито також виконавче провадження №12175705 про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 3626,71 гривень. Зазначені виконавчі провадження було об'єднано в зведене виконавче провадження. 13 серпня 2009 року було складено акт опису й арешту майна в квартирі Позивача, згідно з яким було накладено арешт на майно Позивача, в тому числі: -пральну машину LG 80164NP, оцінену державним виконавцем в 200 гривень; -плазмовий телевізор LG 21FS4RG, оцінений в 300 гривень. Зазначене майно було передане на відповідальне зберігання [PERSON]. 16 жовтня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про заміну зберігача описаного й арештованого рухомого майна (телевізора та пральної машини) на представника за дорученням ДП «СЕТАМ» [PERSON] (а.с. 49) Відомостей про повернення зазначеного майна державному виконавцю або його реалізацію у встановленому порядку під час виконавчого провадження відсутні. Таким чином, майно перебуває на збереженні у відповідальної особи, та, враховуючи повне погашення Позивачем заборгованості перед стягувачами, підлягає поверненню у його володіння. Будь-яких перешкод для цього, а також факту знищення чи пошкодження вказаного майна судом не встановлено, а тому підстав для покладення на Відповідача обов'язку відшкодувати Позивачу його вартість немає. Судом також встановлено, що Позивачем в порядку погашення своєї заборгованості перед [PERSON] та [PERSON] було сплачено наступні платежі: -200 гривень - 26.09.2014р.; -200 гривень - 17.12.2014р.; -8218,76 гривень - 24.07.2015р. 03 серпня 2015 року Позивач звернувся до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві із заявою про повернення йому надлишково сплачених ним коштів. Встановлено, що на підставі розпорядження державного виконавця №12175705/22 від 28.10.2015р.: -3626,71 гривень було перераховано на користь [PERSON]; -3626,71 гривень було перераховано на користь [PERSON]; -725,34 гривень - стягнуто виконавчого збору; -240 гривень - стягнуто витрат на проведення виконавчих дій. Крім того, встановлено, що 200 гривень було зараховано до Державного бюджету на підставі п. 13.23 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012р. В той же час з матеріалів зведеного виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем були прийняті лише дві постанови про стягнення з боржника [PERSON] витрат на проведення виконавчих дій на загальну суму в розмірі 26,50 гривень. Відтак, стягнення витрат на проведення виконавчих дій на суму в розмірі 213,50 гривень є необгрунтованим, а тому вказана сума підлягає відшкодуванню Позивачу. Крім того, вирішуючи питання про правомірність зарахування сплачених Позивачем 200 гривень в Державний бюджет України, суд виходить з наступного. Згідно з п. 13.1 Інструкції з організації примусового виконання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012р. органи ДВС мають відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках. Пункт 13.2 Інструкції встановлює, що кошти, які внесені на депозитний рахунок органу ДВС та які не витребувані сторонами виконавчого провадження протягом року з дня їх зарахування на депозитний рахунок, зараховуються до Державного бюджету України. З наданих Позивачем копій платіжних документів вбачається, що дві суми по 200 гривень були внесені Позивачем на депозитний рахунок 29.09.2014р. та 17.12.2014р. Із заявою про повернення йому надлишково сплачених коштів Позивач звернувся до ВДВС 03 серпня 2015 року, тобто до спливу річного строку після зарахування зазначених коштів на депозитний рахунок відділу. При цьому, як вбачається, з п.13.12 Інструкції, у разі відсутності відомостей, яким чином проводити виплату коштів, державний виконавець пропонує повідомити шляхи отримання стягувачем коштів (через фінансові установи з обов'язковим зазначенням реквізитів для перерахування коштів або поштовим переказом із зазначенням повної адреси стягувача). Таким чином, зарахування державним виконавцем коштів в сумі 200 гривень в Державний бюджет України є безпідставним, і зазначена сума підлягає стягненню з Відповідача-1 в якості компенсації спричинених матеріальних збитків. Крім того, представник Відповідача-1 не зміг суду надати інформацію щодо зарахування іншого платежу Позивача в розмірі 200 гривень, внесеного на депозитний рахунок ВДВС. У зв'язку з цим, враховуючи погашення Позивачем заборгованості перед стягувачами, сплату ним виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, зазначену суму слід також вважати сплаченою надлишково, а тому, враховуючи незадоволену вимогу [PERSON] від 03.08.2015р. про її повернення, вона підлягає стягненню в примусовому порядку. Згідно з ч.2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Згідно з п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. За досліджених обставин справи встановленим є заподіяння шкоди Позивачу протиправними діями та бездіяльністю посадових осіб ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві в сумі 613,50 гривень, яка і підлягає стягненню з Відповдіача-1. У зв'язку з частковим задоволенням позову з Відповідача-1 на користь Позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з пропорційної частини від сплаченого судового збору в розмірі 39,27 гривень (478,20 х 613,50 / 7471,34) та пропорційної частини понесених Позивачем витрат на правову допомогу. Згідно зі ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що Позивачем оплачена вартість послуг адвоката Кобилецького В.В. в розмірі 3000 гривень. В той же час участь адвоката Кобилецького В.В. в судових засіданнях підтверджується лише протягом 2 годин. Таким чином, граничний розмір компенсації понесених Позивачем витрат на правову допомогу (у випадку повного задоволення позову) суд вираховує наступним чином: 2 х 1378/100 х 40 = 1102,40 грн. В той же час, враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені лише частково, пропорційна до задоволених вимог сума компенсації за витрати на правову допомогу становить: 613,50 х 1102,40 / 7471,34 = 90,52 грн

Outcome: partial