Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], у якому просять стягнути солідарно з останніх на свою користь завдані матеріальні збитки у розмірі 28 983, 00 грн., та моральну шкоду у розмірі 800 000, 00 грн. Позовні вимоги обгрунтовують тим, що вони доводяться родичами [PERSON], зокрема, [PERSON] та [PERSON] є його батьками, [PERSON] та [PERSON] є його братами. [INFO] [PERSON] помер. Смерть [PERSON] настала в результаті тяжких тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозгової травми, які були заподіяні відповідачем [PERSON] Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 03.09.2015, скасованого в частині вирішення цивільних позовів, а врешті залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2016, [PERSON] визнано винним в нанесенні потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого [PERSON], тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а також у крадіжці майна потерпілого [PERSON], тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Крім того, цим же вироком суду, визнано винним відповідача [PERSON] у вчиненні умисних дій, які полягали у ненаданні потерпілому [PERSON], який перебував у небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомленні про такий стан особи належним установам, тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 136 КК України. Позивачі зазначають, що на поховання [PERSON] було витрачено 8 033, 00 грн., в тому числі, поминання в кафе «Майамі» - 2 919, 00 грн.; транспортні послуги - 2 300, 00 грн; одяг та взуття - 1 000, 00 грн; ритуальні послуги - 1 614, 00 грн; пам'ятник - 10 200, 00 грн. Крім того, на поїздки до суду для участі у судових засіданнях по розгляду кримінальної справи відносно [PERSON] та [PERSON], було куплено більше 70 залізничних і більше 30 автобусних квитків на суму 6 000, 00 грн. Зазначені витрати позивачі вважають збитками, просять їх відшкодувати за рахунок відповідачів у солідарному порядку. Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивачі зазначають, що злочинними діями відповідачів їм завдано моральної шкоди. Смерть близької людини завдала їм багато страждань, до цього часу вони не можуть змиритись з утратою. Зазначені події привнесили зміни в усталений порядок їх життя, призвели до багатьох стресових ситуацій, змусили відстоювати свої права у суді. Позивачі [PERSON], [PERSON], та [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В судовому засіданні позивач [PERSON], який одночасно є представником позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 13.09.2016 відповідачем [PERSON] подано до канцелярії суду заперечення, у яких останній проти позову заперечує в повному обсязі, просить відмовити в його задоволені через необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. За таких обставин, оскільки відповідачі про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з заявами про розгляд справи у їх відсутності до суду не звертались, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в даному судовому засіданні, в заочному порядку, проти чого не заперечувала сторона позивачів. Заслухавши пояснення [PERSON], [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи і оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 03.09.2015, скасованого в частині вирішення цивільних позовів, а врешті залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2016, [PERSON] визнано винним в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого [PERSON], тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, у крадіжці майна потерпілого [PERSON], тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Крім того, цим же вироком суду, визнано винним відповідача [PERSON] у вчиненні умисних дій, які полягали у ненаданні потерпілому [PERSON], який перебував у небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомленні про такий стан особи належним установам, що спричинило смерть потерпілого. Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 03.09.2015, скасованого в частині вирішення цивільних позовів, а врешті залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2016, зокрема встановлено, що відповідач [PERSON] 22.10.2009 в період часу з 02.50 години до 03.15 години, знаходячись біля будинку [ADDRESS], де в цей час знаходився і відповідач [PERSON], під час конфлікту з раніше йому не знайомим [PERSON], на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, підійшов до останнього і умисно наніс йому не менше 2-3 ударів руками в область голови. Після чого, [PERSON], продовжуючи свої протиправні дії, відвів [PERSON] за ріг будинку [ADDRESS], де умисно наніс йому удар ліктем правої руки в ліву область голови, від чого [PERSON] впав на асфальт на спину та не підіймався. Внаслідок протиправних дій [PERSON] потерпілому [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми (пошкодження м'яких покривів голови, перелому кісток зводу та основи черепу, крововиливи під оболонки, в речовину та шлуночки головного мозку, обумовивших розвиток крововиливів в ствол головного мозку), які згідно з висновками судово-медичних експертиз № 83/2297/3 від 12.01.2010 року та № 31/2273/2 від 16.03.2012 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя потерпілого в момент заподіяння і від яких [PERSON] помер [INFO] в 11 год. 30 хв. в Київській лікарні швидкої медичної допомоги. [PERSON], усвідомлюючи, що потерпілий [PERSON], після отриманих ударів у область голови, перебуває в небезпечному для життя стані, не надав йому допомоги при можливості надати таку допомогу та не повідомив про такий стан потерпілого належним установам. Таким чином, зважаючи на положення ст. 61 ЦПК України, судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], вчинили дії, які у розумінні цивільного законодавства є протиправними, оскільки є кримінально караними, а вина відповідачів у вчиненні вищевказаних дій встановлена вироком суду, який набрав законної сили. Судом також встановлено, що позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] доводяться родичами [PERSON], зокрема, [PERSON] та [PERSON] є його батьками, [PERSON] та [PERSON] є його братами. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на поховання [PERSON] було витрачено 8 033, 00 грн., в тому числі, поминання в кафе «Майамі» - 2 919, 00 грн.; транспортні послуги - 2 300, 00 грн; одяг та взуття - 1 000, 00 грн; ритуальні послуги - 1 614, 00 грн; пам'ятник - 10 200, 00 грн. Крім того, позивачі стверджують, що на поїздки до суду для участі у судових засіданнях по розгляду кримінальної справи відносно [PERSON] та [PERSON], було куплено більше 70 залізничних і більше 30 автобусних квитків на суму 6 000, 00 грн. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом згаданої норми права, умовами покладення обов'язку по відшкодуванню шкоди (майнової відповідальності) є неправомірність дій заподіювача, наявність між ними і шкодою безпосереднього причинного зв'язку, а також вина зазначеної особи. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. Стаття 23 ЦК України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб'єктивних цивільних прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені часті, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. п. 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", особа має право на відшкодування моральної шкоди лише у випадках прямо передбачених законодавством. Умовами для покладення на особу відповідальності за шкоду, заподіяну іншій особі, є протиправна дія чи бездіяльність, наявність шкоди, причинний зв'язок між дією (бездіяльністю) і негативними наслідками та вина заподіювача. Отже, для застосування деліктної відповідальності на підставі статті 1167 ЦК України необхідною є наявність складу правопорушення, а саме: 1) наявність шкоди; 2) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. При цьому, згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Згідно роз'яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 №3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об'єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій. Так, як вбачається із змісту позовної заяви, позивачі [PERSON], [PERSON] посилаються на те, що [PERSON] проживав разом із [PERSON] на момент його смерті, а [PERSON] тривалий час (2003 - 2005) навчався у Київському геологоразвідувальному технікумі разом з [PERSON], а пізніше перевелися на заочну форму навчання (2005-2007) та проживали разом за адресою: [ADDRESS], і з 2007 до 2009 (включно) по [ADDRESS]. Частина друга ст. 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно частини четвертої цієї ж статті, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [PERSON] не надано доказів, які підтверджують факт їх проживання однією сім'єю з [PERSON] на момент смерті останнього, зокрема, того, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Таким чином [PERSON], [PERSON] не є належними позивачами у даній справі, а тому в задоволенні позову в частині вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди належить відмовити. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачами не надано доказів, які підтверджують, що смерть потерпілого [PERSON] настала в результаті діяннь [PERSON], [PERSON] які були об'єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій. В той же час наявні у справі письмові докази достовірно підтверджують, що відповідачі [PERSON], [PERSON] хоча і притягнуті до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини, не пов'язані спільним наміром. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що підстави для покладання на відповідачів солідарного обов'язку по відшкодуванню шкоди та збитків відсутні. Таким чином, позовні в вимоги щодо покладання обов'язку по відшкодування шкоди і збитків на відповідачів у солідарному порядку є необґрунтованими і задоволенню в цій частині не підлягають. Вирішуючи позов в частині покладання обов'язку відшкодувати збитки і шкоду на відповідача [PERSON], суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено судом, [PERSON] визнаний винним у вчиненні умисних дій, які полягали у ненаданні допомоги потерпілому [PERSON], який перебував у небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу, та неповідомленні про такий стан особи належним установам, тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 136 КК України. Таким чином, письмовими доказами у справі дають суду підстави для висновку про доведеність факту вчинення [PERSON] зазначених вище дій, та його винуватість у їх вчиненні. Зазначені дії з точки зору цивільного законодавства є протиправними. Разом з цим, аналіз підстав цивільно-правової відповідальності визначених законодавством, дає суду підстави стверджувати, що покладення обов'язку відшкодувати шкоду та інші збитки спричинені протиправними діями на їх заподіювача можливе за умови, якщо дії заподіювача і шкода перебувають у безпосередньому причинному зв'язку. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Пунктом 6 згаданої постанови роз'яснено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Беззаперечним для суду є факт, що причиною смерті [PERSON] стали тяжкі тілесні ушкодження, нанесені відповідачем [PERSON] В той же час, як вбачається з вироку Солом'янського районного суду м. Києва від 03.09.2015, скасованого в частині вирішення цивільних позовів, а врешті залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2016, в ході розгляду кримінального провадження не було встановлено, що дії відповідача [PERSON] перебувають у причинному зв'язку зі смертю потерпілого [PERSON] З цього приводу, Апеляційний суд м. Києва у своїй ухвалі зазначив, що моментом закінчення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 136 КК України, у вчиненні якого визнано винним [PERSON], є ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу або неповідомлення про такий стан особи належним установам. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивачами не надано доказів, які підтверджують, що шкода та інші збитки перебувають у безпосередньому причинному зв'язку саме з протиправними діями відповідача [PERSON] Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, враховуючи, що позивачами не надано доказів, які підтверджують, що шкода та інші збитки, обов'язок по відшкодуванню яких позивачі просять покласти на [PERSON], перебувають у безпосередньому причинному зв'язку з його протиправними діями, які виразилися в умисному ненаданні потерпілому [PERSON] допомоги при можливості надати таку допомогу та неповідомленні про такий стан потерпілого належним установам, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи позов в частині покладання обов'язку відшкодувати збитки і шкоду на відповідача [PERSON], суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено судом, [PERSON] визнаний винним в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого [PERSON], тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а також у крадіжці майна потерпілого [PERSON], тобто у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Таким чином, письмовими доказами у справі дають суду підстави для висновку про доведеність факту вчинення [PERSON] зазначених вище дій, та його винуватість у їх вчиненні. Зазначені дії з точки зору цивільного законодавства є протиправними. Виходячи з обставин справи, у суду наявні достатні підстави вважати, що зазначені неправомірні, винні дій відповідача [PERSON], спричинили душевні переживання та моральні страждання позивачів [PERSON] та [PERSON] Грунтовними в даному випадку є посилання позивачів на те, що смерть близької людини завдала їм багато душевних страждань через неможливість змиритись з утратою, привнесили зміни в усталений порядок їх життя та до багатьох стресових ситуацій. Так, допитані в якості свідка [PERSON], [PERSON] надали суду показання, у яких стверджували, що смерть [PERSON] його рідні переносять тяжко, зазначена подія завдала останнім значних душевних страждань, вони тривалий час не могли прийти до звичайного життєвого укладу, і до цього часу не можуть змиритись з утратою сина. Таким чином суд знаходить обґрунтованими вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди, та згідно вимог ст. 1167 ЦК України вважає за необхідне покласти на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду. В судовому засіданні встановлено, що визначаючи розмір позовних вимог, позивачі виходили з того, що відповідачами має бути відшкодовано моральна шкода по 200 000, 00 грн. кожному. Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що позивачами не зазначено, з чого вони виходили, визначаючи розмірі відшкодування в саме такому розмірі, а також не надано доказів на підтвердження зазначених обставин. За таких обставин, при визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує обставини справи у їх сукупності, зокрема характер, тривалість порушення та його наслідки, ступінь вини відповідача, та вважає, що характеру та обсягу моральних переживань позивачів [PERSON] та [PERSON], їх тривалості, тяжкості вимушених змін у їх житті, у відповідності до вимог розумності і справедливості відповідає розмір моральної шкоди у грошовому еквіваленті по 100 000, 00 грн. кожному. Таки чином, суд дійшов до висновку про те, що позов в частині позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди належить задовольнити частково, стягнувши з відповідача [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у зазначеному вище розмірі. Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого , зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. За таких обставин суд важає, що матеріальні збитки понесені на поховання потерпілого [PERSON] та спорудження надгробного пам'ятника підлягають відшкодуванню відповідачем [PERSON], оскільки у суду наявні достатні підстави вважати, що ці збитки безпосередньо втікають із злочинних дій відповідача, а їх розмір доведений наявними у справі доказами. Разом з цим, у розумінні ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються особі, яка їх понесла. В той же час, згідно представлених позивачами платіжних документів вбачається, що витрати на поховання потерпілого [PERSON] та спорудження надгробного пам'ятника понесені позивачем [PERSON] Отже, виходячи з вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині належить задовольнити частково, стягнувши з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] витрати на поховання [PERSON] у загальному розмірі 8 033, 00 грн., а також витрати на спорудження пам'ятника - 10 200, 00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на поїздки до суду на суму 6 000, 00 грн., то суд дійшов висновку, що в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки зазначені витрати є супутніми, в той час як згідно положень цивільного законодавства відшкодуванню підлягають лише прямі збитки. Таким чином, в цілому позов належить задовольнити частково, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] належить стягнути судові витрати. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial