Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

в грудні 2019 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про встановлення факту та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначено, що 12.10.2019 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та після укладення шлюбу змінила прізвище із [PERSON] на [PERSON] . Позивач [PERSON] зареєстрована та постійно проживає у квартирі [ADDRESS] понад шість років. В зазначену квартиру позивач вселилась за згоди її батька [PERSON] . З метою реалізації свого права на приватизацію зазначеної квартири, позивач в травні 2019 року звернулась до Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, однак, їй усно було відмовлено в прийнятті заяви, оскільки, подана заява не була посвідчена КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва». Звернувшись до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» з проханням засвідчити заяву, позивачу усно було відмовлено в цьому, оскільки, при передачі до ЖЕД документації не було передано ордер на вселення в цю квартиру її батька [PERSON] . В зв`язку із зазначеними усними відмовами, позивач з метою реалізації свого права на приватизацію направила поштою на адресу органу приватизації житлового фонду - Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації заяву за формою згідно додатку № 2 до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, та копіями документів. Листом від 04.06.2019 року, відповідач повідомив позивача, що для приватизації квартири необхідно надати заяву на приватизацію, яка має бути засвідчена керівником експлуатуючої організації та повинна бути надана завірена копія ордеру на житло. Позивачем ще до подачі заяви на приватизацію вживались заходи щодо встановлення місця знаходження чи видачі ордеру, на підставі якого її батько вселився 17.03.1989 року в кімнату [ADDRESS] , але виявилось, що ордер і документи, на підставі яких він був виданий, - були втрачені. Позивач вказує, що її батько [INFO] помер, та за життя на законних підставах вселився до житлового приміщення, та вона, в свою чергу, також вселилась в квартиру зі згоди батька, як наймача квартири, законність її вселення ніким не оспорюється, та втрата ордеру на вселення в жиле приміщення не позбавляє її права на приватизацію цього житла. Оскільки, на даний час будинок [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності та переведений в статус житлового будинку, позивач має право на приватизацію не кімнати у гуртожитку, а квартири [ADDRESS] . Однак, позивач не має можливості отримати в органі приватизації житлового фонду зразок бланка заяви, так як цей бланк видається тільки за погодженням з керівником підприємства по обслуговуванню житла та має бути засвідчений печаткою цієї установи. Відповідач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» відмовив позивачу в посвідченні заяви, оскільки, у неї був відсутній ордер на житло, а також позивач вказує на те, що її участі в приватизації державного житла не позбавляє її права на участь в приватизації зазначеної квартири. З огляду на викладене, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та просить суд встановити факт вселення [PERSON] , [INFO] у кімнату сімейного гуртожитку [ADDRESS] 17.03.1989 року на підставі спеціального ордеру, виданого 08.03.1989 року Будівельно-монтажним управлінням ТЕЦ-6 Тресту «Південенергобуд»; зобов`язати Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» посвідчити заяву [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS] згідно Додатка № 2 до Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян; зобов`язати Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації прийняти від [PERSON] згідно Додатку № 2 до Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян з доданими документами та здійснити на користь [PERSON] приватизацію квартири [ADDRESS] , та видати свідоцтво про право власності. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21.12.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 09.01.2020 року від відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач просить в задоволенні позову відмовити, оскільки, відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним квартиру має звернутись в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Керівник підприємства по обслуговуванню житла виключно засвідчує підпис наймача квартири. В період із 01.05.2015 року по сьогодні позивач договір із відповідачем на утримання будинків та територій не укладала, та документів про право користування вказаною житловою площею не надавала. Позивач не зверталась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» з проханням посвідчити її підпис у заяві про оформлення передачі у власність квартири, а тому вимоги до керуючої компанії є безпідставними, та в їх задоволенні слід відмовити. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2020 року, було вирішено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, до розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив. Представник відповідача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» в судове засідання не з`явився. Подав суду письмовий відзив, відповідно до якого просив в задоволенні позовних вимог до керуючої компанії відмовити. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, [PERSON] народилась [INFO] в м. Києві та її батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . 12.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, та прізвище після державної реєстрації шлюбу дружині було присвоєно - [PERSON] . Позивач [PERSON] із 17.05.2013 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта, копією довідки про місце проживання особи від 16.12.2019 року та копіями довідок КП «Центр комунального сервісу». Крім того, з копії довідки «Центр комунального сервісу» від 13.11.2015 року № 778, в квартирі [ADDRESS] із 17.03.1989 року був зареєстрований та проживав батько позивача [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] . В обґрунтування позовної вимоги про встановлення факту вселення батька позивача [PERSON] в житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , позивач вказує, що відповідний ордер на вселення було втрачено та на даний час вона немає можливості довести цей факт в іншому порядку, а відтак і реалізувати своє право на приватизацію житла. Перевіряючи обгрунтування позову в цій частині позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до положень глави 4 ЖК України, єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку (ст. 129ЖК України, п. 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки). Так, судом встановлено, що батько позивача [PERSON] працював із 31.12.1987 року на посаді художника-виконувача оформлювальних робіт в СМУ Київської ТЕЦ-6 Трест «Юженергострой», та 03.04.1989 року його було звільнено, в зв`язку із реорганізацією та скороченням шатату. 17.03.1989 року [PERSON] було вселено в кімнату [ADDRESS] на підставі спеціального ордеру, виданого 08.03.1989 року БМУ ТЕЦ-6 Тресту «Південенергобуд» за підписом керівника Данильченка В.А., у відповідності до рішення прийнятого на спільному засіданні профкому та адміністрації будівельно-монтажного управління Київської ТЕЦ-6, протокол № 2 від 28.02.1989 року. З наданих позивачем доказів вбачається, що останньою вживались заходи щодо пошуку копії зазначеного ордера, протоколу або будь-якого іншого рішення про надання її батьку [PERSON] житлової площі за адресою: [ADDRESS] , однак, оригіналів документів та/або їх копій, відшукано не було. Слід зазначити, що на осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог Закону № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Батько позивача 17.03.1989 року у встановленому законом порядку зареєстрував своє постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , а також позивач 17.05.2013 року була зареєстрована у встановленому законом порядку в зазначеному помешканні, що підтверджується відповідними відмітками в паспортах та довідками житлово-експлуатаціних організацій. Крім того, в матеріалах справи наявні копії договорів про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладених: 04.04.2011 року між КП «ЖЕО-111» та [PERSON] , та 13.12.2013 р. між КП «ЖЕО-111» та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які проживають у гуртожитках, що є об`єктами права державної чи комунальної власності, мають право на приватизацію займаного житла у вигляді окремої кімнати (кількох кімнат, жилих блоків, секцій). Крім того, згідно із ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Передача займаних житлових приміщень здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, постійно проживаючих в цьому житловому приміщенні. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Крім того, відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон), приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків). Частиною 10 ст. 8 Закону, органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. З матеріалів справи вбачається, що позивач 16.05.2019 року зверталася із заявою до органу приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, якою просила оформити передачу в приватну власність квартири, яку вона на даний час займає. Однак, листом УЖКГ Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.06.2019 року № 100/02-563, позивачу було повідомлено про надання неповного пакету документів, передбаченого Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, - для передачі у приватну власність квартири, зокрема, позивачем не було надано завірену копію ордеру на житло. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Слід зазначити про те, що законність вселення позивача та її батька в житлове приміщення на час розгляду даної справи ніким не оспорюється, дослідженими у судовому засіданні доказами не встановлено факту реєстрації у зазначеній квартирі інших осіб, окрім позивача, батьку позивача було надане приміщення в гуртожитку адміністрацією підприємства, та питання про звільнення ним кімнати на час перебування цього гуртожитку на балансі підприємства та в подальшому не ініціювалось. На думку суду, стороною позивача доведено вселення, реєстрація та фактичне проживання позивача та її батька (до дня смерті) в житловому приміщення на законних підставах, як і доведено факт втрати оригіналу ордеру, на підставі якого батько позивача мав право вселитись в це приміщення. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відсутність (втрата) оригіналу та/або копії ордеру перешкоджає позивачу в реалізації нею своїх прав щодо приватизації майна, в якому вона зареєстрована та проживає фактично, а в інший спосіб встановити цей факт не вбачається можливими, суд вважає, що позовні вимоги в частині встановлення факту вселення на підставі спеціального ордеру є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про зобов`язання посвідчити заяву позивача та зобов`язання прийняти заяву та здійснити на користь позивача приватизацію, слід зазначити наступне. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначає Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України, згідно до ст. 1 Закону України Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» Відповідно до ст. 8 вказаного Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Міністерством з питань житлово-комунального господарства України 16 грудня 2009 року видано наказ №396 про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Відповідно до п. 14 Положення № 396, передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках які на момент набрання чинності Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно із п. 17 Положення № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Згідно з пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396 (далі Положення), громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копія документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Як вже зазначалось вище, 16.05.2019 року позивач звернулась із заявою до органу приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, якою просила оформити передачу в приватну власність квартири, яку вона на даний час займає. Однак, листом УЖКГ Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.06.2019 року № 100/02-563, позивачу було повідомлено про надання неповного пакету документів, передбаченого Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, - для передачі у приватну власність квартири, зокрема, позивачем не було надано заяву про приватизацію квартири оформлену належним чином, оскільки, остання не містила засвідчення керівником експлуатуючої організації підпису заявника. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В обґрунтування позовних вимог до відповідача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» позивач вказує на те, що їй було відмовлено в засвідченні підпису керівником експлуатуючої організації, однак, доказів наведеним твердженням матеріали справи не містять, а відтак до уваги судом не приймаються та не можуть свідчити про порушення прав позивача в цій частині з боку відповідача. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не доведено належними доказами факт звернення до експлуатуючої організації із проханням засвідчити підпис на заяві, та, відповідно, не доведено факт такої відмови, суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов`язання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» посвідчити заяву позивача, є передчасними та безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Крім того, в обґрунтування позовних вимог про зобов`язання прийняти заяву та здійснити приватизацію на користь позивача, зазначено, що дії відповідачів порушують право позивача на приватизацію. Однак, слід зазначити, що подана позивачем заява була розглянута відділом приватизації, та надана відповідь про те, що позивачем не було подано всіх достатніх та передбачених Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, документів, а саме: заяву на приватизацію квартири, оформлено із порушенням; відсутня завірена копія ордера на житло, відсутня інформація про місця попереднього проживання позивача, а також вказано, що після надання цього пакету документів відділ приватизації повторно розгляне звернення позивача щодо видачі свідоцтва про право власності на житло. При дослідженні поданих позивачем документів, судом було встановлено, що дійсно позивачем було подано не весь пакет документів, передбачених Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, зокрема, позвиачем не було надано інформації щодо місць попереднього проживання позивача, що прямо передбачено положенням, а відтак, на думку суду, права позивача відділом приватизації порушені не були та їй було обґрунтовано повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право власності за відсутності, передбачених положенням документів. Крім того, позивачем в даному позові не пред`явлено позовних вимог про визнання відмови відділу приватизації неправомірною, а також на даний час відсутній спір щодо перевищення норми безоплатної приватизації, а тому, на думку суду, вимоги позивача про зобов`язання здійснити на користь позивача приватизацію є також передчасними, оскільки спір між сторонами відсутній з даних питань. Окремо слід звернути увагу позивача на те, що з огляду на предмет та підстави позову, суд не має можливості зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення, оскільки в такому випадку буде мати місце перебирання на себе функції органу, який законом уповноважений на прийняття таких рішень за результатами розгляду відповідних матеріалів, відповідно до вимог закону, а також позивач не позбавлена можливості звернутись до відділу приватизації для повторного вирішення питання про приватизацію, надавши, передбачені положенням документи та дане рішення, в якому суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог про встановлення факту, та в разі неправомірної відмови звернутись до суду за захистом своїх прав із відповідним позовом. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи було встановлено, що позивачем не було подано до відділу приватизації всіх, передбачених законом та положенням документів, та відповідача не може бути зобов`язано здійснити приватизацію, оскільки на час надання відповіді про відмову у видачі свідоцтва про право власності відповідач діяв в межах закону, не маючи даних про причини відсутності необхідного для здійснення приватизації переліку документів, а тому суд вважає, що вимоги про зобов`язання здійснити приватизацію є також передчасними та безпідставними, а відтак в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити.

Outcome: partial