Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів разом з дитиною [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником [ADDRESS]. У вказаній квартирі на даний час зареєстрована вона з дочкою, відповідачі та їх дитина [PERSON], [INFO]. Відповідачі у вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають з травня 2016 року. Відповідачі участі в утриманні майна не приймають, на них нараховуються комунальні платежі, які позивач змушена сплачувати самотужки. У зв'язку із чим позивач звернулась до суду із позовною заявою. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення рішення в заочному порядку. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, однак у судове засідання не з'явились, заяв до суду не надали. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, кожен окремо надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, рішення залишили на розсуд суду. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача та її представника, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини і визначив відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами ЦК України. Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12.12.2005 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.В., [PERSON] є власницею [ADDRESS] (а.с. 9,8). Згідно акту від 27.09.2017 року, складеного мешканцями [ADDRESS], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з травня 2016 року не проживають в [ADDRESS] (а.с. 7), проте на відповідачів продовжують нараховуватись комунальні платежі (а.с. 5,6). Суд, розглянувши в судовому засіданні цивільну справу, повно і всебічно з'ясувавши обставини цієї справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Отже судом встановлено, що позивач є власником [ADDRESS], відповідачі у вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають, створюючи позивачу перешкоди у користуванні належним їй майном, тому суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Стосовно позовних вимог в частині визнання дитини - [PERSON], [INFO], втратившим право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Згідно статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України), правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно частини 2 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Суд приходить до висновку, що визнання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] таким, що втратив право на користування житлом буде суперечити його інтересам, оскільки доказів стосовно того, що він забезпечений іншим житлом та має можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є такими, що задоволенню не підлягають. Разом з тим, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів сплачений позивачем судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 426,26 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: partial