Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернулась до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є єдиним спадкоємцем та власником майна після смерті її батька [PERSON] проте розпорядитися майном, що належало йому на праві власності вона не має можливості, оскільки відповідач, заявив, що вона була цивільної дружиною покійного та незаконно заволоділа після смерті батька спадковим майном, а саме: автомобілем Шевролет, гаражем в кооперативі та майном, що знаходиться в гаражі №216 №4, розташованому в гаражному кооперативі «Юніс» за адресою м.Маріуполь, Іллічівський район, а також сейфом для зберігання рушниці, що знаходиться в квартирі відповідача за адресою [ADDRESS]. Крім того, вказувала на перебування у володінні відповідача телевізора 3-д та фотоапарату «сони», які були придбані в кредит та належали спадкодавцю. Також вказувала на перебування у володінні відповідача свідоцтва про народження покійного батька, трудової книжки, документи на автомобіль Шевролет, страховку на машину, кредитний договір на машину, квитанції про оплату кредиту, а також свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку №52 по вул.Первомайської в сел.Каменськ м.Маріуполя, в підтвердження чого посилається на аудіо запис судового засідання Апеляційного суду Донецької області від 11.08.2015 року та предявлення всіх вказаних документів в судовому засіданні апеляційного суду Донецької області. Відповідач зверталася до суду про встановлення факту проживання однією сімєю з померлим та визнання майна спільною сумісною власністю, проте рішенням Апеляційного суду Донецької області від 11.08.2015 року відповідачу було відмовлено. Попри це відповідач продовжує утримувати спірне спадкове майно. Крім того, позивач вказувала на спричинення їй моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., оскільки відповідач порушує її право власності та незаконно володіє спадковим майном після смерті батька, позивач, маючи трьох неповнолітніх дітей, вимушений змінити свій звиклий спосіб життя, витрачати час на вирішення спору в судовому порядку, нести витрати на правову допомогу. На підставі зазначеного просила витребувати у відповідача та передати належний на праві власності позивачу автомобіль Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER]., який знаходиться в гаражі №216 в блоці №4 автогаражного кооперативу «Юнис» по вул.Сорочинской, 143 в м.Маріуполі, а також майно зварювальний апарат, мотоблок, набір ключів та головок, 4 каністр, болгарки, дрилі, резинового човна, риболовецьких сітей, 5 молотків, 2 домкратів, нового газового котла, чеканки виробів кустарного виробництва, кухонної сокири з відбивним молотком та інше майно, згідно опису державного виконавця; сейф для зберігання рушниці, телевізор 3 Д та фотоапарат «Сони», які знаходяться в квартирі відповідача за адресою м.Маріуполь, вул.Машинобудівельна, 84/29; витребувати у відповідача трудову книжку та свідоцтво про народження [PERSON], документи на автомобіль «Шевролет», кредитний договір на автомобіль, квитанції про погашення кредиту, свідоцтво про право власності, по поверховий план та інші документи на ? частину будинку №52 по вул.Первомайській в сел.Каменськ м.Маріуполя; Стягнути моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. та витрати на оплату судового збору, юридичної допомоги. Уході розгляду справи позивач та її представник уточнили позовні вимоги та просили залишити без розгляду позовні вимоги щодо витребування майна: зварювального апарату, мотоблоку, набору ключів та головок, 4 каністр, болгарки, дрилі, резинового човна, риболовецьких сітей, 5 молотків, 2 домкратів, нового газового котла, чеканки виробів кустарного виробництва, кухонної сокири з відбивним молотком та інше майно, згідно опису державного виконавця; сейфу для зберігання рушниці, телевізора 3 Д та фотоапарат «Сони», які знаходяться в квартирі відповідача за адресою м.Маріуполь, вул.Машинобудівельна, 84/29. В іншій частині позовні вимоги підтримали. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши письмові матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-НО№280359, виданим Іллічівським відділом ЗАГС 19.03.1976 року, та свідоцтвом про укладення шлюбу серії VІ-НО№281582 від 17.07.1993 року. 30 липня 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №800705 від 01.08.2014 року. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09.07.2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку спільного майна було задоволено. Встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] з 1998 року по день смерті [PERSON] 30.07.2014 року. Визнано автомобіль марки Chevrolet «AVEO SF69Y», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], номер шасі KL1SF69YE8W014604, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобілю марки Chevrolet «AVEO SF69Y», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], номер шасі KL1SF69YE8W014604. Згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2015 року рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09.07.2015 року скасовано у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку спільного майна відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Апеляційного суду Донецької області від 11.08.2015 року залишено без змін. Пізніше рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2015 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на автомобіль Chevrolet «AVEO SF69Y», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], номер шасі KL1SF69YE8W014604, після смерті [PERSON], померлого 30.07.2014 року, а також право власності на 41/100 частку житлового будинку № 52-б по вул. Першотравневій в м. Маріуполі, до складу якої входить житлова прибудова літ. А1-1, а саме жила кімната 1-4, площею 7,3 кв.м, частина нежилої прибудови літ. А2-І, а саме на першому поверсі частина котельної 1-5, площею 8,6 кв.м, туалет 1-6, площею 1,1 кв.м, на другому поверсі коридор 2-2, площею 18, 4 кв.м, жила мансарда літ. А М, а саме коридор 2-1, площею 3,9 кв.м, жила кімната 2-3, площею 10,2 кв.м, жила кімната 2-4, площею 16,3 кв.м, паркан літ. №3. Вказане рішення суду набрало законної сили 23.11.2015 року. Отже на підставі останнього рішення Іллічівського районного суд м.Маріуполя Донецької області позивач [PERSON] була визнана одноособовим власником автомобіля Chevrolet «AVEO SF69Y», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], номер шасі KL1SF69YE8W014604, який вона просить витребувати у відповідача із автогаражного кооперативу «Юнис» по вул.Сорочинськой, 143 з гаражу №216 в блоці №4. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.2 ст 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Позивач просить суд витребувати спірне майно у відповідача, посилаючись в якості правової підстави своїх позовних вимог на ст 387 ЦК України. Зазначеною нормою ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто, позивачем заявлено віндикаційний позов - позов не володіючого власника до незаконно володіючого не власника з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі. Відповідно до вимог ст 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до вимог ст 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За положеннями ст 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У розумінні ст 387 ЦК України позивач повинен довести, а суд встановити факти, які не тільки доводять право власності позивача на майно, а і його право на витребування цього майна; вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідачем майном позивача; відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна. Пунктами 19, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що застосовуючи положення ст 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до ст 387 ЦК України та частини 3 ст 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбаченим процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. З рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 09.07.2015 року по справі №264/9871/14-ц вбачається, що [PERSON] після смерті [PERSON] утримувала у себе у володінні спірний автомобіль Шевролет та відмовлялася віддавати його [PERSON], оскаржуючи при цьому право власності на даний автомобіль. Після відмови у позові [PERSON] та визнання судом права власності на автомобіль Шевролет за [PERSON], доказів повернення транспортного засобу та документів на нього до суду відповідачем представлено не було. Відповідач самоусунувся від участі в розгляді даної справи, хоча мав інформацію про наявність даного спору в суді, про що свідчить неодноразові клопотання про відкладення справи від 26.01.2016 року та від 01.02.2016 року. Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на висловлення ставлення до позову та представлення доказів на його спростування. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і за якими у сторін та інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. У відповідності до ст 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. З урахуванням викладеного позивач, як власник рухомого майна автомобіля Chevrolet «AVEO SF69Y», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], номер шасі KL1SF69YE8W014604, представив до суду належні та достатні докази, які свідчать як про наявність у нього права власності на дане майно, так і факт безпідставного перебування та утримання майна у відповідача після смерті [PERSON] З огляду на непорушність права власності воно підлягає захисту шляхом витребування спірного майна: автомобіля Chevrolet «AVEO SF69Y», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], номер шасі KL1SF69YE8W014604. Стосовно витребування у відповідача іншого майна, а саме: трудової книжки, свідоцтва про народження [PERSON], кредитного договору на автомобіль, квитанції про погашення кредиту, свідоцтва про право власності, поверхового плану та інших документів на 1/2 частину будинку №52 по вул.Першотравневій в сел.Каменськ м.Маріуполя, суд відзначає наступне. Позивачем не було представлено до суду будь-яких доказів існування вказаних документів і перебування їх саме у відповідача. Крім того, вказане майно не є індивідуально визначеним, зокрема, кредитний договір на автомобіль, квитанції на погашення кредиту, що виключає можливість застосування положень ст. 387 ЦК України, оскільки майно, про яке може бути поставлене питання про його витребування повинно містити всі індивідуально визначені ознаки, які чітко відрізняють його від інших видів родового майна. Більше того, позивач в своєму позові наполягав на витребуванні свідоцтва про право власності, поверховий план та інших документів на 1/2 частину будинку №52 по вул.Першотравневій в сел.Каменськ м.Маріуполя. Проте позивач не довів, що саме на це майно він має право власності, оскільки з рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2015 року у справі №264/5919/15-ц слідує, що позивачу належить право власності на 41/100 частку житлового будинку № 52-б по вул. Першотравневій в м. Маріуполі, тобто розмір частки майна та адреса є різними. Таким чином, позивач не надав суду належних доказів, які б свідчили про доведеність позовних вимог в частині витребування у відповідача майна: трудової книжки, свідоцтва про народження [PERSON], кредитного договору на автомобіль, квитанції про погашення кредиту, свідоцтва про право власності, поверхового плану та інших документів на 1/2 частину будинку №52 по вул.Першотравневій в сел.Каменськ м.Маріуполя, у звязку з цим у задоволені позову в цій частині слід відмовити. Розглядаючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з противоправною поведінкою щодо неї самої. Виходячи з положення ст. 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до скоєного злочину. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана із розміром цього відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже внаслідок незаконних дій [PERSON] щодо утримання та неповернення майна, яке належить на праві власності позивачу [PERSON] останній було заподіяно моральну шкоду. Позивач [PERSON] розмір моральної шкоди оцінює у 5000 грн., який просить стягнути з відповідач. Суд розглядає позовні вимоги позивача по відшкодуванню моральної шкоди з урахуванням положень п.п.9, 17-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами та у відповідності статей 23, 1167 ЦК України: розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, з урахуванням характеру, обсягу і глибини страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) і з урахувань інших обставин стану його здоровя, істотності вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому судом враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер дій відповідача, повязаного з порушенням прав власності [PERSON] та незаконним утриманням автомобіля, глибину та тривалість моральних страждань позивача, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок неможливості користування власним майном. З врахуванням викладених обставин суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди позивачу в сумі 500 гривень, яка на думку суду, відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних обставин не може вважатися завищеною чи надмірною. Відповідно до вимог ст. ст. 79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Розмір сплаченого позивачем судового збору за подання до суду позову з майновими та немайновими вимогами становить 1102,40 грн., а також судовий збір за подачу заяви про забезпеченню позову 275,60 грн. Представлені позивачем витрати на оплату правової допомоги за консультацію адвокатом, вивчення ним матеріалів, складання позовної заяви та участь в судових засіданнях адвоката складає 3241,00 грн., про що було надано відповідну довідку з розрахунком наданих послуг. Проте витрати на правову допомогу в повному обсязі доведені не були. При визначені обсягу витрат на правову допомогу, суд виходить із приписів частини 2 статті 84 ЦПК України, за якою граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З урахуванням зазначених обмежень та часу фактично витраченого адвокатом на участь в судових засіданнях відповідно до журналу судових засідань доведений розмір витрат на правову допомогу складає 1828,00 грн. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог майнового характеру в сумі 275,60 грн., немайнового характеру 55,12 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 914.00 грн., а всього судові витрати в сумі 1244,72 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial