Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивачі [PERSON] та ТОВ «Торговий дім «ІСТА» звернулися до суду з позовними вимогами до Державної служби інтелектуальної власності України, [PERSON], [PERSON] та просили: - визнати повністю недійсними свідоцтва України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] на знаки для товарів та послуг; - зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності України опублікувати в офіційному бюлетені «Промислова власність» відомості про визнання недійсними повністю свідоцтв України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] та внести відповідні відомості до Державного реєстру свідоцтв на знаки для товарів та послуг. В обґрунтування заявлених вимог позивачі посилаються на те, що знаки для товарів і послуг за свідоцтвами України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати з раніше зареєстрованим знаком позивачів «[INFO]» за свідоцтвом України № [NUMBER], а також є оманливими або такими, що можуть ввести в оману споживачів щодо особи, яка виробляє товари, що свідчить про не відповідність знаків за оскаржуваними свідоцтвами України умовам надання правової охорони встановлених абз. 5, п. 2 ст. 6, п. 3 ст. 6 ЗУ «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», що є підставами для визнання свідоцтв України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] недійсними повністю відповідно до п. 1 ст. 19 ЗУ «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». Позивачі зазначають, що [PERSON] є власником свідоцтва України № [NUMBER] від 25.10.2007 року на знак для товарів і послуг «[INFO]» для товарів 09 класу МКТП (заявка № m200605093, дата подання 06.04.2006). В свою чергу, ТОВ «Торговий дім «ІСТА» є власником невиключної ліцензії на користування знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] від 15.10.2007 року стосовно товарів 09 класу МКТП на підставі Ліцензійного договору № 17/10 від 01.04.2010 року, укладеного між власником знаку [PERSON] та ТОВ «Торговий дім «ІСТА». ТОВ «Торговий дім «ІСТА» є найбільшим в Україні виробником акумуляторів та акумуляторів електричних до транспортних засобів з 1995 року. Заводи ТОВ «Торговий дім «ІСТА» мають можливість виробляти близько 5-5,5 мільйона батарей. Компанія отримала міжнародні сертифікати з екології виробництва ISO 14001: 2004 та менеджменту якості ISO / TS 16949: 2009. ТОВ "ІСТА" мають потужності виробляти батареї для легкового транспорту різних класів та типів, а також для сільськогосподарської техніки. ТОВ «Торговий дім «ІСТА» постачає свою продукцію в країни Європи та Азії і постійно збільшує свої потужності та ринки збуту. Позивачі зазначають, що Державною службою інтелектуальної власності України на ім'я відповідача- 2 та відповідача- 3 були зареєстровані знаки для товарів і послуг, та видані свідоцтва України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. Домінуючим елементом у знаках для товарів і послуг за вказаними свідоцтвами України є словесний елемент «[INFO]» та/або «[INFO]», який повністю тотожний знаку для товарів і послуг «[INFO]» за свідоцтвом України № [NUMBER], власником якого є [PERSON], заявка на реєстрацію якого, була подана раніше, ніж відповідачів на їх знаки. Крім того, позивачі звертали увагу суду на те, що свідоцтво України № [NUMBER] на знак для товарів і послуг «[INFO]», власником якого є [PERSON], вже було визнано у судову порядку недійсним повністю. Враховуючи зазначені вище обставини, позивачі вважали, що використання відповідачем - 2 та відповідачем - 3 позначень за свідоцтвами України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], зокрема застосування їх для найменування виробів, розміщення даних найменувань на продукції, використання в діловій документації та в рекламі, які є схожими до ступеню змішування з раніше зареєстрованим знаком для товарів та послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] від 25.10.2007 року, а також є такими, що можуть ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари або надає послуги - є порушенням прав інтелектуальної власності позивачів, що є підставою для визнання оскаржуваних свідоцтв України недійсними повністю у судовому порядку. 10.10.2016 представником позивачів було подано, а судом задоволено, клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON] та [PERSON], яке обґрунтовували тим, що [PERSON] є співвласником свідоцтв України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] разом із відповідачем - 2 та відповідачем - 3, а [PERSON], в свою чергу, є співвласником свідоцтва України № [NUMBER] разом із відповідачем - 2, про що позивачі помилково не вказали в поданій позовній заяві. 30.08.2017 представник позивачів подав до суду заяву про залучення до участі у справі співвідповідача - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, та позовну заяву у новій редакції, обґрунтовуючи її тим, що 18.05.2017 року була опублікована та одразу набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України № 320 від 11.05.2017 «Питання Міністерства економічного розвитку і торгівлі», відповідно до якої Міністерству економічного розвитку і торгівлі України були передані функцій і повноваження Державної служби інтелектуальної власності, що ліквідується. З урахуванням поданої заяви про зміну позовних вимог, позивачі просили : - визнати повністю недійсними свідоцтва України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] на знаки для товарів та послуг; - зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України опублікувати в офіційному бюлетені «Промислова власність» відомості про визнання недійсними повністю свідоцтв України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] на знаки для товарів та послуг та внести відповідні відомості до Державного реєстру свідоцтв на знаки для товарів та послуг. В судовому засіданні представники позивачів підтримали позов у новій редакції та просили суд його задовольнити на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Представник Державної служби інтелектуальної власності України в судове засідання не з'явився про місце, дату та час повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Подав до суду заперечення проти позову, в яких посилався на результати експертизи заявок на видачу оскаржуваних свідоцтв України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] на знаки для товарів і послуг, відповідно до висновку якої встановлено, що знаки за оскаржуваними свідоцтвами відповідають умовам надання правової охорони. Зокрема, представник посилався на те, що експертиза заявок на торговельні марки за спірними свідоцтвами була проведена у повній відповідності із ст. 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» та Правилами складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг (ділі також Правила), затвердженими наказом Державного патентного відомства України від 28.07.1995 року № 116 з наступними змінами та доповненнями. За результатами експертизи заявок було встановлено, що заявлені позначення відповідають умовам надання правової охорони, встановлених ст. 5 Закону, та на них не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені ст. 6 Закону. На підставі зазначеного висновку було прийнято рішення про реєстрацію знаків для всіх заявлених товарів і послуг, та видані оскаржувані свідоцтва України. Крім того, зазначив, про те, що позивачами не надано жодних доказів спорідненості товарів і послуг 01, 03, 04, 07, 12, 35, 37, 39 класів МКТП, для яких зареєстровані знаки за оскаржуваними свідоцтвами України з товарами, для яких зареєстрований знак позивача 1 за свідоцтвом України № [NUMBER], а також про те, що позивачами не надано доказів щодо того, що спірні знаки відповідачів асоціюються у споживачів саме з товарами і послугами, які виробляє та надає позивач 2. З огляду на зазначені обставини представник відповідача Державної служби інтелектуальної власності просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в судовому засіданні подав відзив на позов, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. У відзиві, серед іншого, як і представник відповідача Державної служби інтелектуальної власності зазначив про те, що оскаржувані свідоцтва України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] на знаки для товарів і послуг виданні правомірно, оскільки, при перевірці заявлених на реєстрацію позначень було зроблено висновок про їх відповідність умовам надання правової охорони, встановлених ст. 5 Закону, а також про те, що позивачами не було надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, у своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача - 6 надав пояснення щодо висновку судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності № 306/16 від 24.01.2017 року, вважав проведене експертне дослідження методологічно не коректним, а зроблені в результаті дослідження висновки хибним та необґрунтованими. Відповідачі 2, 3, 4, 5 неодноразово в судові засідання не з'являлися, про місце, дату та час повідомлялись належним чином, на підтвердження чого, в матеріалах справи містяться зворотні поштові повідомлення та/або конверти з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». Своїх заперечень проти позову не подали, та про причини неявки суд не повідомили. Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. До того ж, ч. 3 вказаної статті встановлено, що учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів 2,3,4,5. Суд, заслухавши пояснення представників позивачів та представника відповідача 6, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Державною службою інтелектуальної власності України на ім'я відповідачів 2,3,4 видані свідоцтва України: № [NUMBER] від 25.06.2008 на знак для товарів і послуг 1,3,4,7,12,39 класів МКТП (заявка № m200804610, дата подання - 11.03.2008), № [NUMBER] від 10.09.2008 на знак для товарів 9,12 класів МКТП (заявка № m200701586, дата подання - 05.02.2007), № [NUMBER] від 27.04.2009 для товарів 4,7,12 класів МКТП (заявка № m200701578, дата подання - 05.02.2007) , № [NUMBER] від 11.04.2011 на знак для товарів 9 класу МКТП (заявка № m200912390, дата подання - 28.09.2009), на ім'я відповідача 3 свідоцтво України № [NUMBER] від 12.05.2015 для послуг 35,37 класів МКТП (заявка № m201400868, дата подання - 24.01.2014), на ім'я відповідачів 2, 5 свідоцтво України № [NUMBER] від 10.03.2016 на знак для товарів 9 класу МКТП (заявка № m201514870, дата подання - 03.09.2015). Так судом встановлено, що відповідачі 2,3,4,5, не є співвласниками за всіма оскаржуваними свідоцтвами України, однак позовні вимоги викладені до них, пов'язані між собою як підставою - порушенням прав інтелектуальної власності позивачів на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України [NUMBER], так і предметом позову - вимогою припинити порушення прав інтелектуальної власності позивачів на зазначений знак, з огляду на те, що всі знаки для товарів і послуг за оспорюваними свідоцтвами України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] мають спільний словесний елемент «[INFO]» та/ або «[INFO]», що також наявний в знаку для товарів і послуг позивачів за свідоцтвом України № [NUMBER]. Наведене підтверджується наявними в матеріалах справи виписками з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо свідоцтв України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. Отже, станом на дату вирішення спору по суті, власниками спірних свідоцтв та, відповідно, особами, які мають право доводити суду правомірність реєстрації спірних знаків є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 494 ЦК України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Ст. 499 ЦК України визначено, що права інтелектуальної власності на торговельну марку визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом. У відповідності до підпункту «а» п. 1 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво на знак для товарів і послуг може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони. Згідно п. 3 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» від 23.12.1993 р. відповідність знаків умовам їх реєстрації визначається згідно з законодавством, що діяло на дату подання заявки. Як вбачається з виписок з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, заявки на реєстрацію знаків для товарів і послуг за оскаржуваними свідоцтвами України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] були подані до Держслужби в 2007, 2008, 2009, 2014 та 2015 роках. Отже, на дату подання заявок на реєстрацію знаків для товарів і послуг за свідоцтвами України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], чинним був Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 15 грудня 1993 р. № 3689-ХІІ з останніми змінами від 10.04.2008 р., на дату подання заявки на реєстрацію знака для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] - Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 15 грудня 1993 р. № 3689-ХІІ з останніми змінами від 05.12.2012 року, на дату подання заявки на реєстрацію знака для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] - Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 15 грудня 1993 р. № 3689-ХІІ з останніми змінами від 21.05.2015 року. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом. Згідно абзацу 5 п. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу. За приписами ж абзацу 2 п. 3 ст. 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати зі знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім'я іншої особи для однорідних товарів і послуг. Так, судом встановлено, що позивач 1 є власником свідоцтва України № [NUMBER] від 25.10.2007 на знак для товарів і послуг «[INFO]», зареєстрованим для товарів 9 класу МКТП (заявка m200605093, дата подання 06.04.2006). Наведене підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо свідоцтва України № [NUMBER], а позивач 2 є власником невиключної ліцензії на використання знака для товарів і послуг «[INFO]» за вказаним свідоцтвом України, що підтверджено наявним в матеріалах справи Ліцензійним договором № 17/10 від 01.04.2010 . Таким чином, на дату подання відповідачами 2,3,4,5 заявок на реєстрацію позначень в якості торговельних марок, вже була заявлена на реєстрацію торговельна марка позивача 1 за свідоцтвом України № [NUMBER] для таких самих та споріднених товарів 9 класу МКТП. Згідно п. 4 ст. 25 Закону про знаки: з дати, на яку за визначенням Апеляційної палати чи суду знак став добре відомим в Україні, йому надається правова охорона така сама, якби цей знак був заявлений на реєстрацію в Україні. При цьому вона поширюється також на товари і послуги, що не споріднені з тими, для яких знак визнано добре відомим в Україні, якщо використання цього знака іншою особою стосовно таких товарів і послуг вказуватиме на зв'язок між ними та власником добре відомого знака і його інтересам, ймовірно, буде завдано шкоди таким використанням. Відповідно до п. (1) ст. 6 bis Паризької конвенції про охорону промислової власності: Країни Союзу зобов'язуються чи з ініціативи адміністрації, якщо це допускається законодавством даної країни, чи за клопотанням зацікавленої особи відхиляти або визнавати недійсною реєстрацію і забороняти застосування товарного знака, що становить відтворення, імітацію чи переклад іншого знака, здатні викликати змішування зі знаком, що за визначенням компетентного органу країни реєстрації чи країни застосування вже є у цій країні загальновідомим як знак особи, що користується привілеями цієї Конвенції, і використовується для ідентичних або подібних продуктів. Це положення поширюється і на ті випадки, коли істотна складова частина знака становить відтворення такого загальновідомого знака чи імітацію, здатну викликати змішування з ним. Так, судом встановлено, що рішенням Апеляційної палати Державної служби інтелектуальної власності України від 26.12.2016 року знак «[INFO]» був визнаний добре відомим в Україні відносно [PERSON], ТОВ «ТД «Іста», ТОВ «ДДЗ «Енергоавтоматика», ПрАТ «Іста-Центр» щодо товару 09 класу МКТП: «акумуляторні батареї» та послуг 35 класу МКТП: «продаж акумуляторів електричних» станом на 01.01.2010. Вказане Рішення Апеляційної палати Державної служби інтелектуальної власності від 26.12.2016 року суд розцінює як доказ того, що знак для товарів і послуг «[INFO]» використовується і активно просувається позивачами протягом тривалого часу, та асоціюється споживачами акумуляторних батарей виключно з особами останніх. Зазначене слугує підтвердженням того, що знаки для товарів і послуг за оскаржуваними свідоцтвами України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], що належать відповідачам 2,3,4,5 не відповідають умовам надання правової охорони, а також є такими, що можуть ввести в оману споживачів щодо особи-виробника таких товарів. Абзацом 2 п. 3 ст. 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» визначено, що не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати зі знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім'я іншої особи для однорідних товарів і послуг. Порядок визначення схожості позначень, зареєстрованих в якості знаків для товарів і послуг регулюється Правилами складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджених наказом Держпатенту України від 28 липня 1995 р. № 116 з наступними змінами та доповненнями (далі - Правила). Згідно п. 4.3.2.4. Правил позначення вважається схожим настільки, що його можна сплутати з іншим позначенням, якщо воно асоціюється з ним в цілому, незважаючи на окрему різницю елементів. У відповідності до п. 4.3.2.6. Правил словесні позначення, заявлені як знаки, порівнюються з словесними та комбінованими позначеннями, до композиції яких входять словесні елементи. При встановленні схожості словесних позначень враховується звукова (фонетична), графічна (візуальна) та смислова (семантична) схожість. Відповідно до п. 4 ст. 5 Закону, обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг. Згідно з абз. 1, 2 п. 4.3.2.5 Правил, при встановленні однорідності товарів або товарів і послуг визначається принципова імовірність виникнення у споживача враження про належність їх одній особі, що виготовляє товар або надає послугу. Для такої однорідності слід врахувати рід (вид) товарів і послуг; їх призначення; вид матеріалу, з якого товари виготовлені; умови та канали збуту товарів, коло споживачів. Відповідно до ст. 103 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи, та необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу. З урахуванням того, що питання щодо того, чи є знаки для товарів і послуг за оскаржуваними свідоцтвами України №№ [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] схожими зі знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER], власником якого є позивач 1 настільки, що їх можна сплутати, та щодо того, чи можуть знаки для товарів і послуг за оскаржуваними свідоцтвами України вводити в оману споживачів щодо ТОВ «Торговий дім «ІСТА», як особи яка виробляє товар, судом було призначено судову експертизу об'єктів інтелектуальної власності, проведення якої доручено комісії експертів Науково дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності, а саме - судовим експертам [PERSON] і [PERSON] Згідно висновку судової експертизи № 306/16 від 24.01.17 вбачається, що при визначенні схожості спірних позначень за свідоцтвами України №№ [NUMBER], № [NUMBER], [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] з раніше зареєстрованим знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] експерти виходили з того, що досліджувані позначення є комбінованими, однак з домінуючим словесним елементом «[INFO]» та/або «[INFO]», який є основним, оскільки він легше запам'ятовується, і саме на ньому акцентується увага споживача при сприйнятті позначення в цілому, а тому наявність або відсутність фонетичної (звукової) та семантичної (смислової) схожості є визначальною при становленні схожості, при цьому входження до їх складу спільного центрального елементу, призводить до того, що знаки асоціюються між собою в цілому, незважаючи на окрему різницю елементів. На підставі проведеного дослідження судовими експертами визначено, що за фонетичними, графічними та семантичними ознаками знаки для товарів і послуг за свідоцтвами України №№ [NUMBER], № [NUMBER], [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] є схожими настільки, що їх можна сплутати зі знаком для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER]. Відповідно до п.4.3.1.9. Правил складання і подання заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, передбачено, що до позначень, що є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу, відносяться позначення, які породжують у свідомості споживача асоціації, пов'язані з певною якістю, географічним походженням товарів або послуг або з певним виробником, які насправді не відповідають дійсності. Позначення може бути визнане оманливим або таким, що здатне вводити в оману, коли є очевидним, що воно в процесі використання як знака не виключає небезпеку введення в оману споживача. Так, з висновку судової експертизи № 306/16 від 24.01.17 вбачається, що при визначенні ймовірності введення в оману споживача експерти виходили з того, що сукупність досліджуваних обставин вказує на реальність можливості виникнення у споживачів помилкового враження про те, що товари і послуги, марковані знаками за свідоцтвами України №№ [NUMBER], № [NUMBER], [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] є товарами, які виробляє позивач 2 - ТОВ «Торговий дім «ІСТА» з використанням знака для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] зареєстрованим раніше, стосовно споріднених товарів 9 класу МКТП, оскільки протиставлені знаки мають спільний елемент ««[INFO]» та/або «[INFO]». Зазначені обставини вказують на те, що при використанні споріднених товарів 09 класу МКТП за спірними позначеннями, може вводити в оману споживачів щодо особи виробника товару - ТОВ «Торговий дім «ІСТА». Ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Однак, відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Оцінивши наведені висновки експертного дослідження в сфері інтелектуальної власності № 306/16 від 24.01.2017 року за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли відхилити даний висновок, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Ст. 77 ЦПК України встановлено, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оцінивши Висновок судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності № 306/16 від 24.01.2017 року в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, зокрема з Рішенням Апеляційної палати Державної служби інтелектуальної власності України від 26.12.2016, відповідно до якого знак для товарів і послуг «[INFO]» визнаний добре відомим знаком відносно [PERSON], ТОВ «Торговий дім «ІСТА», ТОВ «Дніпропетровський дослідний завод «ЕНРГОАВТОМАТИКА», ПАТ «ІСТА-ЦЕНТР» щодо товару 09 класу МКТП: «акумуляторні батареї» та послуг 35 класу МКТП: «продаж акумуляторних батарей» станом на 01.01.2010 року, суд приходить до висновку, що позначення «[INFO]» та «[INFO]», яке входить в оспорюванні знаки відповідачів 2,3,4,5 не може асоціюватись з ними, та внаслідок їх використання може вводити в оману споживачів щодо особи виробника товарів - позивача 2. До того ж, знаки для товарів і послуг за свідоцтвами України №№ [NUMBER], № [NUMBER], [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] є схожими настільки, що їх можна сплутати з раніше заявленою на реєстрацію в Україні торговельною маркою позивача 1 за свідоцтвом України № [NUMBER]. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що знаки для товарів і послуг за свідоцтвами України №№ [NUMBER], № [NUMBER], [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] не відповідають умовам надання правової охорони встановленим абз. 5 п. 2 ст. 6, абз. 2, п.3 ст. 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг, та як наслідок, визнає обґрунтованим позовні вимоги позивачів, та приходить до висновку про визнання недійсними повністю свідоцтва України №№ [NUMBER], № [NUMBER], [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER] на знаки для товарів і послуг на підставі ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг» . Відповідно до п. 2.3. Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 10.01.2002 року №10, у процесі ведення реєстру до нього вносяться відомості щодо визнання свідоцтва недійсним повністю або частково, і такі відомості (зміни щодо правового статусу свідоцтва) в силу п. 1.3 вказаного положення, Державна служба інтелектуальної власності України публікує в офіційному бюлетені «Промислова власність». Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 320 від 11.05.2017 «Питання Міністерства економічного розвитку і торгівлі», яка була опублікована 18.05.2017 року та одразу набрала законної сили, Міністерству економічного розвитку і торгівлі України були передані функцій з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності, а отже, функції і повноваження Державної служби інтелектуальної власності, що ліквідується. Отже, судом встановлено, що на даний час функції з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності, зокрема, щодо ведення Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, та опублікування в офіційному бюлетені «Промислова власність» відомостей щодо визнання недійсними повністю або частково свідоцтв України, здійснює Міністерство економічного розвитку і торгівлі України. З огляду на зазначене, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов'язання Міністерство економічного розвитку України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо визнання недійсними повністю свідоцтв України №№ [NUMBER], № [NUMBER], [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], та здійснення публікації про це в офіційному бюлетені «Промислова власність», та приходить до висновку відмовити в задоволенні позовних вимог про зобов'язання Державної служби інтелектуальної власності України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо визнання недійсними повністю свідоцтв України №№ [NUMBER], № [NUMBER], [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], № [NUMBER], та здійснення публікації про це в офіційному бюлетені «Промислова власність». Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачі довели ті обставини на які посилалися як на підставу своїх позовних вимог. З огляду на викладене вище, позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 1,2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно Закону України «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Встановлено, що при зверненні до суду позивачем 1 був сплачений судовий збір в розмірі 4060, 00 грн, позивачем 2 в розмірі 10150, 00 грн (за подання позовної заяви), та за подання заяви про забезпечення позову позивачем 1 було сплачено 290, 00 грн, позивачем 2 - 725, 00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що Державна служба інтелектуальної власності України та Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, відповідно до покладених на них повноважень, не відслідковують порушення прав власників торгівельних марок, суд вважає, що з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача-1 в рівних частинах підлягає стягненню судовий збір у розмірі 275,60 грн. з кожного, та відповідно на користь позивача-2 у розмірі 689,00 грн. з кожного.

Outcome: partial