Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, розмір ціни якого збільшив під час судового розгляду, до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення заборгованості за договором депозитного вкладу, який уклав з відповідачем 8 січня 2014 року. В позові зазначив, що після спливу строку дії зазначеного договору, а саме: 9 лютого 2015 року, звернувся до фінансової установи з завою про повернення суми вкладу та процентів по вкладу, але не отримав будь-якої відповіді. Аналогічні звернення позивач направляв банку 16, 22 лютого, 27 квітня 2015 року, проте співробітники банку у видачі вкладу відмовили, запропонувавши продовжити строк дії договору. 13 березня 2015 року позивач отримав листа від відповідача з пропозицією отримати грошові кошти в касі банку чи в банкоматі у сумі, що не перевищує 150000 грн., між тим позбавлений можливості отримати належні йому грошові кошти у сумі 40000 грн. до терішнього часу. У звязку з викладеним в заяві про збільшення позовних вимог просить про стягнення суми вкладу в розмірі 40000 грн., упущену вигоду із розрахунку 26 відсотків депозиту в сумі 6154 грн. 72 коп., втрати внаслідок знецінення коштів у сумі 710 грн. 16 коп., пеню у сумі 2592000 грн., втрати від інфляції в сумі 15274 грн. 29 коп., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Відповідно до умов договору у випадку його дострокового розірвання остаточний розрахунок проводиться у день розірвання договору. Оскільки відповідач не виконав свої зобовязання, позивач просить стягнути з нього на його користь грошові кошти в зазначеній сумі, а також вартість отриманої ним правової допомоги зі складання позову у сумі 1450 грн. Позивач в судове засідання не зявився. Його представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, вирішення справи у його відсутність, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. За таких обставин суд у відповідності до ст. ст. 158, 169 ЦПК України вважає за можливе вирішувати справу без участі позивача. Представник відповідача, належним чином повідомленого про час та місце вирішення спору, до суду не зявився з невідомих причин. Заперечень проти позову не надав. За згаданих обставин суд зі згоди позивача, висловленої у його письмовій заяві, у відповідності до ст. 224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що 8 січня 2015 року сторони уклали договір строкового банківського вкладу на суму 50000 грн. з оплатою 25 процентів річних строком до 8 лютого 2015 року (а. с. 7). 9 лютого 2015 року позивач направив відповідачеві письмову вимогу про виплату банківського вкладу у звязку із закінченням строку дії договору депозиту (а. с. 12). Аналогічні звернення були надані суду 16 лютого 2015 року(а. с. 13), а також 22 і 27 квітня 2015 року (а. с. 14-15). Згідно із ст. ст. 1058, 1059 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. В преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закону регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, а споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника . Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором, тому суд знаходить за можливе при вирішенні спору застосовувати правила законодавства про захист прав споживачів. В силу ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу за спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, а умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемними. Відповідно до ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. Надані суду письмові докази, зокрема: договір банківського вкладу, розрахунок заборгованості, заяви позивача банку з вимогою дострокового розірвання договору і повернення вкладу, вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову. В силу ст. ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на наданих ним фактичних даних, а встановлені судом обставини та відповідні норми права, що регулюють спірні правовідносини, дають суду підстави для покладення на відповідача відповідальності за порушення обовязків, які передбачені договором і стягнення з нього на користь позивача суми залишку банківського вкладу в розмірі 40000 грн. (а. с. . Що стосується відповідальності у вигляді неустойки, яка передбачена ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд погоджуючись з ґрунтовністю цих вимог, не вбачає підстав для їхнього повного задоволення, виходячи з принципу розумності цивільного законодавства та змісту статті 551 ЦК України, в силу якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Оскільки розмір неустойки у вигляді пені значно перевищує розмір невиконаних зобовязань за договором, ураховуючи те, що банківська установа добровільно частково в розмірі 10000 грн. виконала свої зобовязання, а ця обставина, на думку суду, має істотне значення, суд знаходить за можливе знизити розмір неустойки до 4000 грн. В силу ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» обєктами індексації є грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, які не мають разового характеру, а саме: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об'єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті. Соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв'язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат. Оскільки доходи від банківських вкладів, як і самі вклади не є обєктом індексації в силу наведених положень законодавства, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача в цій частині. Вирішуючи вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. \~Відповідно до ч.1\~ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. \~Відповідно до п. 4\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених\~ст. 137 ЦПК, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. \~ \~ Крім цього, даною постановою роз'яснено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то необхідно з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. \~ \~Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли договірні правовідносини на підставі кредитного договору, за умовами якого можливість відшкодування моральної шкоди сторонами не передбачена. \~ \~ Не передбачено стягнення моральної шкоди на користь позивача і Законом "Про захист прав споживачів", на положення якого як на підставу свого позову посилається позивач, оскільки п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону передбачено, що моральна шкода підлягає відшкодуванню лише якщо вона заподіяна внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції), відповідно до закону, а позивач заявив про заподіяння йому моральної шкоди внаслідок невиконання стороною відповідача умов договору щодо строку повернення його коштів, тобто з підстав, що випливають з кредитного договору. \~Передбачених Законом підстав для відшкодування моральної шкоди судом не встановлено, а тому позов в цій частині, на думку суду, задоволенню не підлягає. Суд не вбачає і підстав для задоволення вимог про стягнення вартості наданої правової допомоги у сумі 1450грн., виходячи з таких міркувань. В силу Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Так як представник за довіреністю не надає розрахунку вартості наданої ним допомоги, обмежуючись лише наданням квитанції у сумі 450 грн., хоча ціна позову в цій частині становить 1450 грн., суд позбавлений можливості оцінити ґрунтовність наданих доводів, що виключає ухвалення рішення на користь позивача. Всупереч правил змагальності цивільного процесуального законодавства позивачем не надано і доказів в обґрунтування інших позовних вимог, тому суд і в цій частині ухвалює про залишення позову без задоволення. Судовий збір, від попередньої сплати якого позивача звільнено на підставі закону як споживача, у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства має бути стягнутим з відповідача на користь держави.

Outcome: partial