Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], станом на 1991рік відносився до суспільної групи «колгоспний двір» і його членами були: він (позивач), його баба - [PERSON], яка померла [INFO], його батько - [PERSON], який помер [INFO], його брат [PERSON], який помер [INFO], а також його матір [PERSON] та син [PERSON] (треті особи у справі). Отже на момент припинення колгоспного двору зазначені особи мали по 1/6 частці у майні колгоспного двору кожен. Вказує, що після смерті батька [PERSON] та баби [PERSON] на їх 1/6 частку в колгоспному дворі ніхто не претендував та згідно ст. 543 ЦК УРСР у редакції 1963 року спадщину прийняв він (позивач) так як постійно проживав разом із ними на час їхньої смерті. Зазначає, що його мати [PERSON] та син [PERSON] (треті особи у справі) на свої 1/6 частку в колгоспному дворі не претендують та відмовляються від такої в його (позивача) користь, що підтверджується їхніми заявами. Також вказав, що його брат [PERSON], який помер [INFO] був одиноким. Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на спірний житловий будинок він не має можливості, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому звернувся до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в цілому (1/6 частки - як члена колишнього колгоспного двору, 2/6 частки будинковолодіння після смерті батька [PERSON] та бабці [PERSON], 1/6 частки після смерті брата [PERSON], який помер [INFO], 1/6 частки будинковолодіння сина [PERSON] як члена колгоспного двору та 1/6 частки будинковолодіння матері [PERSON] як члена колгоспного двору). В судове засідання позивач не з'явився, проте подав заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує. Представник відповідача - Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте подали заяви в яких просять справу розглянути у їх відсутності та зазначають, що не заперечують проти позову. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у справі можливо ухвалити рішення про часткове задоволення позову. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON](голова двору), її син [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (позивач), [PERSON], [PERSON] (треті особи у справі) та [PERSON] (брат позивача). Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/6 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Судом встановлено, що 05.09.1992року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (батька позивача). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004року. А у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема правила Цивільного кодексу Української РСР, в тому числі щодо прийняття спадщини. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] помер у 1992 році, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року. В спадкову масу померлого [PERSON] входить 1/6 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого по [ADDRESS]. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №726/2016, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав, своєю часткою у майні колгоспного двору не розпорядився. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом був син померлого [PERSON] (позивач у справі), який у відповідності до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року вважається таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON], оскільки постійно проживав разом із ним на час відкриття спадщини та вів спільне господарство. У зв'язку з цим частка позивача у майні колгоспного двору, з урахуванням його 1/6 частини у майні колгоспного двору, збільшилися до 1/3 частин такого. Інший спадкоємець майна померлого [PERSON], а саме його дружина [PERSON] спадщину після смерті свого чоловіка не прийняла і на таку не претендує, що вбачається із поданої нею до суду заяви. [INFO] відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] (баби позивача). Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. П.5 Перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не булла прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. З врахуванням п.5 Перехідних положень ЦК України допускається застосування положень ст.1268 ЦК України, згідно якої вважається, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли її внуки - [PERSON] та [PERSON] (позивач), оскільки разом з нею проживали на момент смерті. Таким чином, частка [PERSON] у будинковолодінні, з урахуванням його 1/6 частини у майні колгоспного двору, збільшилася до 1/4, а частка позивача [PERSON] з урахуванням його 1/3 частини у майні колгоспного двору успадкованої після смерті батька [PERSON] - до 5/12. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №51142041 від 05.03.2018року вбачається, що спадкова справа після смерті спадкодавця [PERSON] в нотаріальній конторі не заводилася, що свідчить про те, що із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті останнього до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Тобто, інших спадкоємців після смерті [PERSON], які б претендували на спадщину, крім [PERSON] та [PERSON] немає. [INFO] відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] (брата позивача). Як вбачається із матеріалів спадкової справи №117/06, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області, за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав, своєю часткою у майні колгоспного двору не розпорядився. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом є матір померлого - [PERSON] (третя особа у справі, яка у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого сина [PERSON], оскільки постійно проживала разом із ним на час відкриття спадщини. В результаті цього, частка [PERSON] в майні колгоспного двору з урахуванням її 1/6 частини у майні колгоспного двору збільшилася до 5/12. Інших спадкоємців після смерті [PERSON], які б прийняли спадщину чи претендували б на таку, крім третьої особи по справі немає. При цьому, суд не бере до уваги заяви третіх осіб по справі [PERSON] та [PERSON], які містяться в матеріалах справи про відмову від спадщини за законом на користь [PERSON], оскільки відмова осіб, які мають право на частку у колгоспному дворі на користь іншої особи за заявою під час розгляду цивільної справи стосовно спору про частки в колгоспному дворі чинним законодавством не передбачено. В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане спадкове майно (спірний житловий будинок) позивач не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] та [PERSON]; копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між гр. [PERSON] та гр. [PERSON]; копією свідоцтва про народження позивача [PERSON]; довідками, виданими виконавчим комітетом Довгомостиської сільської ради Мостиського району Львівської області №3516 від 09.12.2016 року, №2852, №2850 та №2851 від 21.10.2016року; копією спадкової справи №117/06, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області після смерті [PERSON].; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців [PERSON] та [PERSON] та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведені положення закону та з урахуванням того, що спірне будинковолодіння належить до суспільної групи - колгоспний двір, є спільною власністю усіх його членів, кожен з яких має рівну частку у ньому, позивач є членом колгоспного двору та не втратив права на частку в його майні, та враховуючи встановлені судом обставини справи, а саме те, що треті особи по справі також є членами колгоспного двору та не втратили права на частку в його майні, суд вважає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є підстави для задоволення позову частково та визнання за [PERSON] право власності на 5/12 частини будинковолодіння [ADDRESS].

Outcome: partial