Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вони є співаниками квартири [ADDRESS], в якій на даний час зареєстровано місце проживання колишніх співвласників даного жилого приміщення - [PERSON] та [PERSON], які в даній квартири не мешкають та їх речей в ній не має, через що у позові, оскільки реєстрація місця проживання інших осіб позбавляє позивачів в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своєю власністю, й заявлено вимогу про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], та про зобов'язання зняття відповідачів з реєстрації місця проживання. У судовому засіданні позивачі вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов. Разом з тим, відповідно до пояснень позивачів реєстрація місця проживання відповідачів створює відповідні незручності, оскільки позивачі вимушені також оплачувати комунальні послуги, оплата за які нараховується в залежності від кількості осіб, місце проживання яких зареєстровано в даному житловому приміщенні, та нести через зазначене зайві витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, тому за згодою позивача справа розглядалася у порядку заочного розгляду. Суд, заслухав пояснення позивачів та дослідив письмові докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS]; в даній квартирі на даний час також зареєстровано місце проживання колишніх співвласників даного жилого приміщення - [PERSON] та [PERSON], які в даній квартири не мешкають та їх речей в ній не має. Відповідачі не є членами сім'ї позивачів, право власності [PERSON] ? частину квартири підтверджується свідоцтвом (а.с. 7), яке було видано приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] на підставі ст. 47 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта про проведення публічних торгів по реалізації арештованого майна, що є предметом іпотеки, затвердженого начальником Амур-Нижньодніпровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції від 18.05.2013 р., право власності [PERSON] на іншу ? частину даної квартири підтверджується договором дарування (а.с.5). Правовідносини в даній справі склалися між власниками та колишнім власником ([PERSON]) житла. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Отже, на переконання суду, доводи позивачів є слушними: судом було встановлено на підставі наданих суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів, що відповідач [PERSON] втратила право власності на ? частину зазначеної вище квартири, [PERSON] є членом її сім'ї, та відповідачі не мешкають вданій квартирі, їх речей в ній не має, позивачі є співвласниками даної квартири та житлове приміщення використовується ними за призначенням, через що для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Разом з тим, частково задовольняючи поданий позов, суд з огляду на зміст позовних вимог та характер спірних правовідносин виходить з відсутності підстав для ухвалення рішення про зобов'язання третьої особи (ГУ ДМС України в Дніпропетровській області) зняти відповідачів з реєстрації місця проживання, оскільки дана вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства, та окрім того на виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та задля запобігання продовження порушення прав позивача, на переконання суду, є правомірним застосування судом такого засобу захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial