Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою та просить виселити [PERSON] (та будь яких інших третіх осіб, що проживають разом з ним без дозволу власників квартири) з незаконно й самоправно зайнятого/займаного ним (та згаданими третіми особами) житлового приміщення (квартири), місцезнаходження якого знаходиться за адресою: [ADDRESS] без надання відповідачеві іншого житлового приміщення та звільнити вказане вище житлове приміщення від будь-яких належних йому (та будь яким інших третім особам, що проживають разом з ним без дозволу власників квартири) особистих та/або інших речей. Позивачка посилається на те що, на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.01.1999 ВАТ "Редукторний завод" (розпорядження № 7) та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23.04.2015 п'ятою Київською державною конторою за реєстровим № 5-212 їй та її рідній доньці - [PERSON] на праві спільної часткової приватної власності належить квартира загальною площею 62,87 кв. м., яка знаходиться у Солом'янському районі м. Києва за адресою [ADDRESS]. Вказала, що за вказаною адресою з березня 1987 року зареєстровано місце проживання [PERSON], а також її малолітніх дітей, 2015 та 2013 року народження. Зазначено, що у квітні 2016 року з місць відбування покарання повернувся, неодноразово судимий, рідний брат та дядько третьої особи - [PERSON]. Позивачка посилається на те, що 24 квітня 2016 року відповідач, з посиланнями на те що він є її родичем, з'явився за адресою: адресою [ADDRESS], заявив що він має намір оселитися у квартирі, яка належить позивачці та її дочці, разом зі своєю співмешканкою, з якою останні не знайомі, на що ним було отримано відмову. Зазначено, що 14 травня 2016 року, приблизно між 11-ою та 13-ою годинами дня, після повернення до своєї квартири з прогулянки, позивачка та третя особа встановили, що відповідач разом зі своєю співмешканкою, у невідомий й незрозумілий для позивачки та третьої особи спосіб, без отримання жодної на це з їхнього боку згоди, самовільно проник до їх власної квартири та самоправно зайняв її частину. При цьому, на вимоги законних власників житла щодо негайного звільнення самоправно та без їх згоди зайнятої ним та сторонньою жінкою житлової площі, відповів категоричною відмовою, влаштувавши при цьому скандал. Пояснено, 02.06.2016 та 14.07.2016 позивачкою було подану заяву до Солом'янського УП ГУНП України в м. Києві про факт вчинення відносно неї, третьої особи та двох її неповнолітніх дітей кримінального правопорушення, передбаченого ст. 162 КК України, у зв'язку з чим 14.07.2016 за ч. 1 ст. 162 Кримінального кодексу України «Незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи», Солом'янським УП ГУНП України в м. Києві було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12016100090008174. Позивачка посилається, що нею 08 липня 2016 року отримано листа під № Вх. Кол.-2723/125/55/05/2016 за результатами її звернення до органів досудового розслідування, де зазначено, що її звернення було розглянуте, за даним фактом було проведено перевірку згідно чинного законодавства, під час проведення якої було встановлено, що ознак кримінального правопорушення передбаченого Кримінальним кодексом України виявлено не було, зазначено, між позивачкою та відповідачем склалися правові відносини, для вирішення питання по суті позивачці було рекомендовано звернутись до суду. Враховуючи вищевказане, а також з посиланням позивачки на те, що внаслідок триваючих на час подачі позову до суду, протиправних дій відповідача, що полягають у самоправному, самочинному (самовільному), без дозволу й згоди на це власників нерухомого майна, вселенні, занятті, проживанні та постійному перебуванні (знаходженні) відповідача у належному позивачці та третій особі житловому приміщенні, [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити. Позивач в судове засідання 24.01.2017 не з'явився, представник позивача подав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги повністю, просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд, за письмовою згодою представника позивача, ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до довідки форма №3 № 2965 від 17.06.2016, що видана структурним підрозділом «ЖЕД №906» комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» у квартирі [ADDRESS], власником особового рахунку та співвласником квартири є [PERSON], у квартирі зареєстровані та проживають 3 особи: [PERSON], [INFO], співвласник квартири, а також [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 13 ). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №60965954 від 08.06.2016, квартири [ADDRESS], 1/3 вищевказаної квартири належить [PERSON], 2/3 квартири належить - [PERSON] (а.с.10-12). Так, згідно вироку Солом'янського районного суду м. Києва від 10.06.2010 у кримінальній справі №1-45/10р. за обвинуваченням [PERSON], [INFO], проживаючого за адресою: [ADDRESS], останній є неодноразово судимим (а.с. 14-15). Як посилається у своєму позові позивачка, [PERSON], у квітні 2016 року, після повернення з місця відбування покарання, останній без дозволу позивача та третьої особи, власників спірної квартири, вирішив оселитися у вказаній квартирі. Як вбачається з матеріалів справи, 02.06.2016 [PERSON] та [PERSON] звернулися із заявою до Солом'янського УП ГУНП України в м. Києві про вчинене кримінальне правопорушення та інші події з ознаками кримінального правопорушення (у порядку ст. 214 КПК України) гр. [PERSON] (а.с. 16-21). Згідно листа Вх. Кол.-2723/125/55/05/2016 300616 за результатами даного звернення до органів досудового розслідування, за даним фактом було проведено перевірку згідно чинного законодавства, під час проведення якої було встановлено, що ознак кримінального правопорушення передбаченого Кримінальним кодексом України виявлено не було, між [PERSON] та [PERSON] склалися цивільно-правові відносини, для вирішення питання по суті [PERSON] рекомендовано звернутись до суду (а.с. 23). Як вбачається з копії витягу з кримінального провадження № 12016100090008174, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.07.2016 за ознаками ч. 1 ст. 162 КК України, 14.05.2016 невстановлена особа незаконно проникла до житла, що належить [PERSON] (а.с. 22). У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Згідно з статтю 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК). Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 155 Житлового кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, незаконно, без відповідної правової підстави того, що заволодів ним. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, на думку суду, [PERSON] як співвласник майна, має право вимагати захисту права власності шляхом виселення належній їй квартирі [PERSON], який без відповідних законних підстав проживає у спірній квартирі. Згідно Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.391 ЦК України, Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки в частині виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS]. З огляду на те, що спір виник між фізичними особами, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині вирішення питання щодо надання чи ненадання відповідачеві іншого житлового приміщення у зв'язку з його виселенням. Разом з тим, суд звертає увагу позивачки на те, що вимоги про виселення будь-яких інших третіх осіб, що проживають разом з [PERSON] без дозволу власників квартири не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано жодного доказу, що разом з [PERSON] у квартирі [ADDRESS], проживає інша особа, окрім того, позивачем не конкретизовано особу, яку потрібно виселити. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в розмірі 551,21 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial