Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

В червні 2020 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Чернігова з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд визнати спільним сумісним майном подружжя квартиру, що розташована в [ADDRESS] , поділити вказану квартиру, визнавши за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Зазначає, що вказана квартира придбавалась в період шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя, однак її частина становить лише 28/100, разом з тим, враховуючи, що з нею проживають троє неповнолітніх дітей, відповідач аліменти в повному розмірі не сплачує, просить збільшити її частку до Ѕ. Відповідач надав відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову заперечує. Провадження у справі відкрито ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 07.07.2020 року. В судовому засіданні позивач, її представник позов підтримали. Представник відповідача визнала позов лише в частині визнання за позивачем права власності на 1,03% спірної квартири, про що зазначила в додаткових поясненнях. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст..16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ст..13 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що 14.05.2004 року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають трьох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 19.12.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. 19.09.2019 року Деснянським районним судом м.Чернігова було виданий судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі Ѕ частини його заробітку (доходу) щомісяця. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту . Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя . Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При розгляді справи встановлено, що до вступу у шлюб у власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом знаходилась квартира за адресою [ADDRESS] . 23 березня 2007 року на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Коваленком В.В. вищезазначена квартира була обміняна на будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . За згодою сторін квартиру [ADDRESS] оцінено в 21250 грн., а будинок [ADDRESS] - 29204 грн. Вказана міна здійснена з доплатою 30300 грн. Вказані кошти були отримані [PERSON] як кредит в ВАТ «Банк Універсальний», а отже є спільною сумісною власністю. Отже, враховуючи, вартістю квартири, що є особистою власністю [PERSON] ( 21250 грн.), залучення кредитних коштів, отриманих в період шлюбу (30300) грн., вартістю придбаного за договором міни будинку (29204 грн.) Частка позивача в придбаному будинку становила 3/10, а відповідача - 7/10. В подальшому згідно рішення Чернігівської міської ради від 04.02.2008 року [PERSON] безоплатно отримав у власність земельну ділянку площею 0,100 га за адресою [ADDRESS] . Отже, в силу ст..57 СК України вказана земельна ділянка є його особистою приватною власністю. 14.03.2008 року [PERSON] було укладено договір міни, що посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Коваленком В.В., відповідно до умов якого [PERSON] обміняв будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказана міна здійснена з доплатою 50500 грн. За згодою сторін будинок [ADDRESS] оцінено в 53479 грн., земельну ділянку - 104740 грн., а квартиру [ADDRESS] - 76397,04 грн. Враховуючи вищевикладене, той факт, що частка позивача в будинку [ADDRESS] становила 3/10, а відповідача - 7/10, його загальна вартість на час міни - 53479 грн., а вартість придбаної квартири [ADDRESS] - 76397,04 грн., і предметом міни була також земельна ділянка вартістю 104740 грн., що була особистою власністю відповідача, суд приходить до висновку про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] та визнання за [PERSON] право власності на 1/10 частку квартири [ADDRESS] . Щодо позовних вимог в частині збільшення розміру частки [PERSON] у спільній сумісній власності до Ѕ частини, суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, 13 Справи у спорах, що виникають із розподілу майна подружжя Огляд судової практики КЦС ВС духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дітей з позивачем, з огляду на положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Аліменти відповідачем сплачуються, доказів його ухилення від сплати аліментів не надано. Доказів того, що дійсно вартість майна істотно збільшилась внаслідок спільних затрат сторін не надано. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивач не довела. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial