Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON], в особі представника [PERSON], звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (далі Відділення Фонду), та просив суд стягнути з відповідача 22940,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що під час виконання трудових обов'язків прохідника 21 березня 2002 року у 5 год. 10 хв.. на дільниці № 8 , штрек - полок 183 вісі горизонту 1042 м шахти ім. Артема КДГМК «Криворіжсталь» внаслідок падіння арки кріплення Позивачу було завдано виробничу травму у вигляді забитої рани тильної сторони кисті і ушкодження сухожилок 3-го пальця лівої руки, про що складено акт за формою Н-1, в зв'язку з яким йому встановлено 10% стійкої втрати професійної працездатності. У судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав з мотивів викладених у позові, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник Відповідача - Чупла І.С., позовні вимоги не визнала. В обгрунтування заперечень зазначали, що довідка МСЕК про відсоток втрати працездатності та акт розслідування професійного захворювання не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. У зв'язку з чим просила у задоволенні позову відмовити. До матеріалів справи долучено письмові заперечення Відповідача. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності докази, подані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В ст.4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON], працював прохідником на дільниці №8, штрек - полок 183 вісі горизонту 1041 м. шахти ім.. Артема КДГМК «Криворіжсталь» 21 березня 2002 року, маючи при цьому стаж роботи за професією (посадою) 6 років /а.с. 3/. Під час виконання трудових обов'язків з [PERSON] стався нещасний випадок, внаслідок якого останній отримав виробничу травму. Згідно з Акту форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві № 17 від 26 березня 2002 року, випадок, що стався з [PERSON] 21 березня 2002 року визнано таким, що пов'язаний з виробництвом /а.с. 3-4/. Крім того, згідно з п. 4 Акту форми Н-5 про розслідування нещасного випадку, що стався 21 березня 200 року 5 годин 10 хвилин № 17 причиною нещасного випадку стало незадовільне функціонування системи управління праці, яке виразилося в незабезпеченні безпечної організації робіт з боку керівників дільниці №8 /а.с.5-7/ Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках до довідки серії № 027981 від 21.12.2004 року позивачу встановлено відсоток втрати професійної працездатності 10%, первинно з 20 грудня 2004 року у зв'язку з трудовим каліцтвом від 21.03.2002 року, акт № 17 /а.с.8/. Згідно з довідки МСЕК серії 10ААА № 003013 за результатами повторного огляду від 19 січня 2010р. позивачу встановлено 10% втрати професійної працездатності - безстроково з 01 січня 2010 року /а.с. 9/. Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві та пов'язана з цим діяльність Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України регулюється, зокрема Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закону). Відповідно до ст.1 Закону завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Нещасний випадок - це обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов'язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров'ю або настала смерть (ч. 1 ст. 14 Закону). В силу положень ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачці вперше стійкої втрати працездатності, передбачено, що відшкодувати заподіяну працівникові моральну шкоду, отриману внаслідок ушкодження його здоров'я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Із рішенням Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004 року, вбачається, що громадяни, котрим встановлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Факт заподіяння моральної шкоди позивачеві у зв'язку з професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Позивач переніс зменшення обсягу трудової діяльності, був змушена пройти курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, тому доводи відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві у зв'язку з відсутністю доказів щодо наявності моральних страждань у позивача є необґрунтованими й суперечать ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між сторонами, так як такий висновок відповідного медичного органу є необхідним тільки для тих працівників, яким заподіяно моральної шкоди, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності. Рішеннями Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 09.07.2007, №10-п/2008 від 22.05.2008 р. встановлено, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасувати їх з об'єктивних причин, це створює протиріччя у законодавстві і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. Враховуючи вищенаведене, доводи Відділення Фонду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог безпідставні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з 20 грудня 2004 року, тобто до набрання чинності, як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законами України «Про державний бюджет України на 2007 та 2008 роки», якими було зупинено дію чинності норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності на 2006, 2007 роки, а на 2008 рік - дію цих норм припинено. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. При цьому, спори про відшкодування шкоди вирішуються за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, а право на відшкодування шкоди виникає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати працездатності. У даному випадку право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з 20 грудня 2004 року, - тобто від дня, коли Позивачу первинно встановлено 10 % втрати працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом. Крім того, слід зазначити, що положенням п.3 ч.1 ст.268 ЦК України, встановлено, що позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховує роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі. Виходячи з цих обставин, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й, беручи до уваги конкретні обставини по справі, тяжкість тілесних ушкоджень, характер, інтенсивність і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивач 3000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які Позивач пережив протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Відповідно до п. 18 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України звільнені від сплати судового збору, Позивач також звільнений від сплати судового збору, тому з урахуванням ст. 88 ЦПК України судові витрати мають бути компенсовані за рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: partial