Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що 28.06.2013 року померла мати її чоловіка [PERSON] - [PERSON]. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку №3 по провулку Ближньому в смт. Володарське, який згідно заповіту [PERSON] заповідала своєму сину [PERSON]. За життя її чоловік до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом або за законом після смерті матері не звертався, свідоцтва про право на спадщину не отримував, однак прийняв її фактично, оскільки проживав разом зі спадкодавцем на момент смерті. Крім цього мати чоловіка [PERSON] з грудня 2012 року хворіла та знаходилась на утриманні свого сина. Просила встановити наступні юридичні факти: факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факт перебування на утриманні. Також зазначила, що оскільки в прізвищах її чоловіка та свекрухи є розбіжності, а саме прізвище чоловіка Олійников, а його матері - Олейнікова просила встановити юридичні факти родинних відносин та приналежності заповіту. Крім цього, вказує на те, що 06.01.2015 року помер її чоловік [PERSON]. При зверненні до нотаріуса для прийняття спадщини після смерті чоловіка, їй стало відомо, що свідоцтво про право на спадщину на будинок №3 по провулку Ближньому в смт. Володарське видано сину її чоловіка тобто онуку [PERSON] відповідачу [PERSON]. Проте вважає, що оскільки її чоловік фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері, то відповідач, як онук спадкодавця права на спадщину не набув, свідоцтво про право на спадщину, яке він отримав, необхідно скасувати як недійсне, припинити його право власності на домоволодіння №3 по провулку Ближньому в смт. Володарське. Крім того, посилається на те, що вчасно відповідач з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі до нотаріальної контори не звернувся, рішенням Володарського районного суду Донецької області йому було визначено додатковий строк для прийняття спадщини. Відповідач скористався своїм правом на прийняття спадщини, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, однак в подальшому дане рішення було скасоване, рішенням апеляційного суду Донецької області в позові [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини було відмовлено. Також просила усунути відповідача від права на спадкування після смерті його батька оскільки він з батьком не спілкувався, ніякої допомоги під час хвороби йому не надавав. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка на домоволодіння № 3 по провулку Ближньому в смт. Володарське, припинити право власності [PERSON]. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов по вищезазначеним підставам підтримала у повному обсязі, додала, що [PERSON] було складено заповіт на імя свого сина [PERSON], а оскільки у написанні прізвищ є розбіжності необхідно встановити факт родинних відносин сина з матірю та належності заповіту саме [PERSON]. Факт знаходження [PERSON] на утриманні сина [PERSON] необхідно встановити для того, щоб позивачка мала можливість в подальшому предявити вимоги до відповідача про відшкодування витрат на лікування та поховання [PERSON]. Факт постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] на час відкриття спадщини підтверджений у судовому засіданні і повинен бути встановлений, оскільки інакше спадкове майно буде визнане відумерлим. Щодо скасування свідоцтва про право на спадщину, видане на імя відповідача, зазначила, що його необхідно скасувати з двох підстав: по-перше, єдиним спадкоємцем був [PERSON] оскільки він проживавав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та фактично прийняв її, а після його смерті спадщину фактично прийняла позивачка [PERSON], по-друге, відповідач звернувся з заявою про прийняття спадщини, та в подальшому отримав свідоцтво про право на спадщину, на підставі рішення суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, яке було скасоване рішенням апеляційного суду Донецької області. Таким чином відповідач права на спадщину не набув, а його набула позивачка, тому право власності [PERSON] на домоволодіння необхідно припинити, а за позивачкою визнати в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON]. Крім того, відповідача повинно бути усунуто від спадкування, оскільки він не допомагав батькові коли той тривалий час тяжко хворів, при цьому будучи обізнаним про його хворобу, батько в свою чергу сплачував аліменти на утримання сина відповідача по справі до його повноліття. Просила позов задовольнити в повному обсязі, вирішити питання про судові витрати. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов визнали лише в частині вимоги про встановлення факту родинних відносин, тому що [PERSON] дійсно є сином [PERSON], і іншій частині позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні. Відповідач суду пояснив, що [PERSON] є його бабусею, до того як вона захворіла вона працювала лікарем в БСМП міста Маріуполя, отримувала заробітну плату та пенсію, мала певні заощадження, додаткової матеріальної допомоги не потребувала і ніколи не просила, тому проти встановлення факту перебування її на утриманні свого сина його батька [PERSON]. Щодо встановлення факту приналежності заповіту також заперечував, оскільки у прізвищах зазначених в ньому є помилки, і він не впевнений що заповіт належить саме його батькові, крім того батько не реалізував право на спадщину, до нотаріусу з заявою про прийняття спадщини за заповітом не звертався. Заперечував проти встановлення факту проживання зі спадкодавцем, оскільки до смерті його бабуся [PERSON] була зареєстрована у Володарську, а її проживання в місті Маріуполі за місцем реєстрації його батька [PERSON] було тимчасове на час хвороби, оскільки вона самостійно не могла себе обслуговувати. Вважав, що прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину у встановленому законом порядку після смерті бабусі, оскільки його батько після смерті матері спадщину не прийняв та не оформив. Просив в частині скасування свідоцтва про право на спадщину, припинення права власності на домоволодіння відмовити, відмовити також у визнанні права власності в порядку спадкування за позивачкою з вищенаведених підстав, а також тому що це спадкове майно залишилося після смерті його бабусі і позивачка не має до нього відношення. Просив також залишити без задоволення вимогу про усунення від спадкування, оскільки батько по допомогу до нього не звертався, коли вони випадково зустрічалися то бачив його хворобливий вигляд, але батько про хворобу не казав, на стан здоровя не скаржився. Позивачка також ніколи не казала про хворобу батька та навіть не повідомила про його смерть. Про смерть батька він дізнався випадково від сторонніх людей через 3-4 дні після поховання. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії 1-ЯК №050825, виданого 30.09.1967 року Володарським бюро РАГС, [PERSON] народився 11.09.1967 року, його матірю зазначена «Олейникова Любовь Даниловна» (російською мовою), актовий запис №77 (а.с.16). 22.06.2006 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб І-НО №047035, виданим Іллічівським відділом РАЦС Маріуполського МУЮ Донецької області від 22.06.2006 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу «Олійникова», актовий запис №227 (а.с.12). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-НО № 711214, виданим 02.07.2013 року Відділом державної РАЦС реєстраційної служби Володарського РУЮ у Донецькій області, [PERSON] померла 28.06.2013 року, актовий запис №74 (а.с.14). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Володарське БТІ» №13248895 від 17.01.2007 року [PERSON] на підставі рішення Володарського районного суду Донецької області № 2-457/06 від 29.08.2006 року на праві приватної власності належить домоволодіння №3 по провулку Ближньому в смт. Володарське (а.с.27). Згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Володарської державної нотаріальної контори 29.06.1996 року, [PERSON] все належне їй майно, а також все те, що буде їй належати на день її смерті заповіла [PERSON] (а.с.15). [PERSON] помер 06.01.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть І-НО № 809689, виданим повторно 13.01.2015 року Іллічівським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Маріупольського МУЮ у Донецькій області, актовий запис №26 (а.с.94). Статями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Щодо вимог позивачки про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та перебування на утриманні суд приходить до наступного. Так, відповідно до п.2 ч.1, ч. 2 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Позивачка зазначає, що встановлення зазначених юридичних фактів їй необхідно для прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON]. Відповідно до п. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На підтвердження доводів позивачки щодо постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини у судовому засіданні було допитано свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які пояснили, що [PERSON] стала проживати з сином [PERSON] та невісткою позивачкою по справі з грудня 2012 року, тобто з того часу як захворіла, вони доглядали її до самої смерті, яка настала влітку 2013 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є матірю [PERSON], яка була дружиною [PERSON] другого сина [PERSON], позивачку та відповідача знає. Їй відомо, що [PERSON] постійно проживала в смт. Володарське, однак наприкінці 2012 року захворіла, тривалий час знаходилася в лікарні в місті Маріуполі, а потім її забрали до себе син з невісткою, які проживали в Маріуполі, і вони доглядали її до смерті. Про смерть [PERSON] вона дізналася від онуки Катерини, а їй повідомила позивачка. Зі слів онуки Катерини їй відомо, що відповідач спілкувався з бабусею, допомагав їй, приїздив навідувати до лікарні. На похованні [PERSON] відповідача не було. Про хворобу [PERSON], а також про те, чи допомагав відповідач батькові під час хвороби, не знає. Про смерть [PERSON] дізналася у Володарську від сторонніх осіб. Також позивачкою надано акт №230 від 25.07.2015 року, складений КСН «Машиностроитель», де зазначено, що [PERSON], [INFO], проживала за адресою: [INFO] з грудня 2012 року по липень 2013 року (а.с.18). Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України, ст.3 ЗУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Постійним місцем проживання є зареєстроване з дотримання встановленого порядку реєстрації на території адміністративно-територіальної одиниці, в якій особа проживає понад 6 місяців протягом року. Реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документи, до яких вносяться відомості про місце поживання та місце перебування особи, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні. Тобто місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Зазначені норми права знайшли своє відображення в Ухвалах ВССУ від 19.03.2014 р., 14.05.2014 р., 23.07.2014 р., 03.09.2014 р.. Як розяснено в п. 3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Крім цього, з Постанови ВССУ Про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування №6 від 01.03.2013 року вбачається, що заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи. Відповідно до інформації Володарського РВ ГУ ДМС України в Донецькій області від 03.06.2015 року за № 39-880 [PERSON], яка померла 28.06.2013 року, на день смерті була зареєстрована за адресою: [INFO], що також підтверджується відміткою в її паспорті (а.с.87, 44). З копії паспорту [PERSON] вбачається, що з 29.11.2005 року він зареєстрований за адресою: [INFO] (а.с.43), що також підтверджується довідкою ЖКП від 30.03.2015 року (а.с.97). Таким чином, суд не бере до уваги акт №230 від 25.07.2015 року, оскільки він згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, може бути доказом постійного проживання із спадкодавцем лише в разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання. Не підтверджується також факт постійного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] поясненнями свідків, оскільки з них вбачається, що [PERSON] проживала разом з сином та невісткою в місті Маріуполі в звязку із погіршенням стану її здоровя, тобто тимчасово. З огляду на викладене у вставленні факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини слід відмовити. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Заяву про прийняття спадщини в порядку передбаченому ст. 1269 ЦК [PERSON] після смерті матері не подавав, спадкові права не оформлював, що свідчить про відсутність наміру прийняти спадщину в порядку передбаченому законодавством. Обєктивних і належних доказів, обумовлених ч.3 ст. 1268 ЦК, позивачкою суду не надано. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.08.2015 року за № 148/02-31 приватний нотаріус Володарського районного нотаріального округу Донецької області відмовив [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії по видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилось після смерті її чоловіка [PERSON], померлого 06.01.2015 року (а.с.128-129). Таким чином, враховуючи, що померлий чоловік позивачки [PERSON] не прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], а вимога позивачки щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння №3 по провулку Ближньому в смт. Володарське після смерті чоловіка перебуває у прямому звязку із набуттям ним права на спадщину після смерті [PERSON], вимога позивачки про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка не підлягає задоволенню і в цій частині позову їй необхідно відмовити. Вимога про встановлення факту перебуванні [PERSON] на утриманні сина [PERSON] на думку суду не доведена з боку позивачки і не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до довідки УПФУ у Володарському районі Донецької області від 18.09.2015 року (а.с.79) розмір пенсії [PERSON] з 2012-2013 роках становить близько 1900 гривень. З довідки про розмір заробітної плати [PERSON] від 29.09.2015 року (а.с.148) вбачається, що середньомісячна заробітна плата в 2011-2013 роках складає близько 3 тисяч гривень. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] у судовому засіданні поясняв, що у звязку з хворобою [PERSON] та [PERSON] позивачкою неодноразово бралися кошти у борг в тому числі кредити в банківських установах і сам факт отримання кредитів підтверджується наданими доказами, однак на думку суду не підтверджено цільове використання даних коштів, тому суд критично ставиться до пояснень свідка в цій частині. Таким чином доводи позивачки, що дохід її чоловіка [PERSON] був значно більший ніж дохід його матері [PERSON], а також, що допомога, яка надавалась, була для [PERSON] постійним і основним джерелом засобів до її існування, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому факт перебування [PERSON] на утриманні свого сина не доведений у звязку з чим в цій частині позову слід також відмовити. Не підлягають, на думку суду, задоволенню вимоги позивачки щодо встановлення факту родинних відносин її чоловіка [PERSON] та його матері [PERSON] та факту належності правовстановлюючого документу заповіту, в якому різняться прізвища матері та сина: «Олейнікова» та «Олійников» відповідно. В позовній заяві позивачка посилається на те, що встановлення даних юридичних фактів їй необхідно для прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON]. Проте, як встановлено судом, сторони заповіту [PERSON] та її син [PERSON], померли, спадкування за заповітом не відбулося, крім того, судом відмовлено у вимогах про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та у визнанні за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом, а тому встановлення фактів родинних відносин та належності правовстановлюючого документу не породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивачки. Щодо вимоги про усунення відповідача від права спадкування за законом після смерті його батька [PERSON], суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Таким чином суд повинен установити і факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи. Лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може не може самостійно забезпечувати умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає зясуванню питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Згідно виписки №2, №2784/216 із медичної картки (стаціонарного) хворого [PERSON] мав діагноз цироз печінки, варикозне розширення вен стравоходу, хронічний холецистит та хронічний панкреатит (а.с.19-22) . Відповідно до довідки МСЕК серії 10 ААВ № 471832 від 24.03.2014 року [PERSON] з 21.03.2014 року встановлена друга група інвалідності за загальним захворюванням, може виконувати роботу на дому (а.с.23). Таким чином, суду не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивачки стосовно знаходження померлого [PERSON] у безпорадному стані та необхідності постійного стороннього догляду за ним, навпаки, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з дружиною [PERSON], вона здійснювала його догляд під час хвороби, крім того до серпня 2014 року він працював. Неодноразово під час судового розгляду відповідач наголошував на тому, що його батько не скаржився на стан здоровя, за матеріальною або будь-якої іншою допомогою до нього не звертався. При цьому посилання представника позивачки на те, що [PERSON] сплачував аліменти на утримання сина [PERSON] до його повноліття хоча і підтверджений у судовому засіданні, але на думку суду свідчить лише про належне виконання батьківських обовязків по утриманню дитини з боку [PERSON]. Таким чином, суд дійшов висновку, що доводи позивачки [PERSON], щодо свідомого та умисного ухилення відповідача від надання допомоги своєму батькові [PERSON], та що останній через хворобу перебував у безпорадному стані, не знайшли підтвердження у судовому засіданні, а тому позовні вимоги про усунення від права на спадкування задоволенню не підлягають. Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 01 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені в статті 1219 ЦК України (статті 1218,1231 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Для оформлення права на спадщину необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Якщо спадкоємець у зазначений строк не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч.1 ст. 1272 ЦК України). Рішенням Володарського районного суду Донецької області № 222/489/15-ц від 18.05.2015 року відповідачу [PERSON] встановлено додатковий строк на 3 місяці для прийняття спадщини, що залишилась після смерті бабусі [PERSON], яка померла 28.06.2013 року (а.с.89-90). 11.06.2015 року відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON], на житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами, розташованими на земельній ділянці належній Володарській селищній раді Володарського району Донецької області за адресою: Донецька область, Володарський район, смт. Володарське, провулок Ближній, №3, посвідчене приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області 11.06.2015 року та зареєстроване в реєстрі за №480 (а.с.118). Право власності на зазначене домоволодіння зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] 11.06.2015 року (а.с.132-133). Таким чином відповідач [PERSON] реалізував своє право на спадкування, прийняв спадщину після смерті бабусі [PERSON], шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в порядку ч.1 ст.1272 ЦК України. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 22.09.2015 року скасовано рішення Володарського районного суду Донецької області від 18.05.2015 року, в задоволенні позову [PERSON] до Володарської селищної ради Володарського району Донецької області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON], яка померла 28.06.2013 року, відмовлено а.с.(172-174). Вбачаючи на те, що відповідач, будучи спадкоємцем [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини з пропуском установленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку для прийняття спадщини, а рішенням апеляційного суду Донецької області від 22.09.2015 року скасовано рішення Володарського районного суду Донецької області від 18.05.2015 року на підставі якого останній отримав свідоцтво про право на спадщину, згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК України він вважається таким, що не набув прав та обовязків спадкодавця. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, у звязку з тим, що відповідач [PERSON], згідно діючого законодавства, не прийняв спадщину після померлої [PERSON], свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11.06.2015 року приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області [PERSON], на його імя на підставі ст. 1301 ЦК України слід визнати недійсним та скасувати, задовольнивши в цій частині вимоги позивачки [PERSON]. При цьому посилання представника позивачки на те, що відповідач не мав права на спадкування як спадкоємець пятої черги, як на підставу для скасування виданого йому свідоцтва про право на спадщину, суд вважає безпідставними, оскільки померлий [PERSON], як спадкоємець за заповітом чи спадкоємець першої черги не прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], відповідно до спадкової справи наданої суду, заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті бабусі була єдиною, порушень черговості спадкування не відбулося, інших підстав не видавати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріуса не було. Підстави для припинення права власності зазначені в ст. 346 ЦК України і їх перелік не є вичерпним. Підставами припинення права власності є юридичні факти (певні обставини), з якими закон повязує ліквідацію права власності взагалі або перехід його до іншої особи. При цьому одні й ті ж самі юридичні факти можуть одночасно бути підставами припинення права власності у однієї особи, й підставами виникнення права власності у іншої. Вимогу про припинення права власності за відповідачем на домоволодіння №3 по провулку Ближньому в смт. Нікольське Володарського району Донецької області позивачка повязує з набуттям цього права за собою в порядку спадкування після смерті чоловіка та з вимогою про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом видане на імя відповідача 11.06.2015 року. Слід зазначити наступне: у звязку з відмовою в задоволенні позову в частині вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка за [PERSON] припинення права власності за [PERSON]В не відбувається. Однак відповідно до ст. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п.3 ч.1 ст.27 цього ж закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі зокрема свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката. Таким чином, задовольняючи вимогу скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Володарського району Донецької області 11.06.2015 року, на підставі якого було здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON]В на домоволодіння №3 по провулку Ближньому в смт. Нікольське Володарського району Донецької області, її буде скасовано на підставі рішення суду. Тому вимога про припинення права власності в даному випадку задоволенню не підлягає, оскільки не ґрунтується на вимогах закону. На підставі ст. 88 ЦПК України, ч.3 ст.6 ЗУ Про судовий збір за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином, задовольняючи позов частково, суд вважає занеобхідне стягнути з позивачки на користь держави несплачений судовий збір в розмірі 1218 гривень, з відповідача на користь позивачки 243,60 гривень.

Outcome: partial