Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

Представник Акціонерного товариство Комерційний банк «Приватбанк», [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 30.06.2016 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 4441,02 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими позивачем Умовами та правилами, тарифами складають між ним та банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Зазначено, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Кредитним договором. В порушення умов договору Відповідач своєчасно не надав позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, внаслідок чого станом на 18.11.2019 року має заборгованість в сумі 11761,45 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3732,11 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 1765,40 грн.; заборгованості за комісією в сумі 0,00 грн. ;заборгованості за пенею в сумі 5374,64 грн.; штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди в сумі 889,30 грн. Посилаючись на викладене, Позивач просив суд стягнути із Відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 11761,45 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 гривень. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2019 року відкрито провадження в справі за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Визначено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання по справі. Відповідачу надано строк протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали надіслати до суду відзив на позовну заяву, письмові докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позову. Сторони в судове засідання не прибули. Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглянути у його відсутність та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до вимог ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду невідомі. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності зі ст. 223 ч. 3 п. 1 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що сторони будучи повідомлені належним чином про день та час судового засідання, не з`являлись в судове засідання, враховуючи тривалість розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності Відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов таких висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що 30.03.2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно з умовами якої п. 2.1 розділу 2 «Приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт», банк надав відповідачу строковий кредит в сумі 4441,04 грн. на строк 24 місяців з 30.03.2016 року по 31.03.2018 року в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплаті процентів в зазначені у заяві, умовах та правилах строки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими позивачем Умовами та правилами, тарифами складають між ним та банком кредитний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Зазначена угода є чинною та жодною із сторін не оспорена. Статтями 204, 227 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.1ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором. Відповідно до ч.1 ст.1049, ст.1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором. Згідно положенням статей 627, 631 ЦК України, сторони є вільними при укладенні договору щодо визначення його умов з урахуванням вимог цього кодексу, як щодо строку його дії так і щодо наслідків закінчення цього строку. Відповідно до укладеної між сторонами Генеральної угоди від 30.03.2016 року сторони по справі домовилися про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором №SAMDN52000074857354 від 23.01.2013 року. Відповідно до п.2.5. Генеральної угоди позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, відсотків, винагороди згідно з Генеральною угодою та Умовами та правилами. Згідно п.2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт сторони домовились, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 222,23 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості по кредиту, процентів а також інших платежів згідно Умов та правил. Дата останнього платежу не пізніше 31.03.2018 року. Згідно п.2.2. Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день по зобов`язанням термін яких не настав, сторони погодили, що термін повернення кредиту враховується 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи з 32 дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 889,30 грн. Відповідно до п.2.3 Генеральної угоди для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карточку відповідно до умов п.2.1 Генеральної угоди. Пунктом 2.1. Генеральної угоди встановлено проценти за користування кредитом в розмірі 18,00% на рік, що обліковується на суму залишку заборгованості за кредитом. Таким чином, сторонами було погоджено істотні умови, що відсотки нараховуються за умови користування кредитом та отримання платіжної картки. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Факт порушення термінів виконання зобов`язання за угодою та розмір заборгованості відповідач не спростував. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем не сплачено 3732,11 грн. - заборгованість за кредитом; 1765,40 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 5374,64 грн. - заборгованість за пенею; 889,30 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, які підлягають стягненню. Суд вважає, що в разі, якщо Відповідач взяв на себе зобов`язання, то воно підлягає виконанню з його боку, а в разі порушення зобов`язання, кошти повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача. Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем не сплачено тіло кредиту в розмірі 3732,11 грн., яке підлягає стягненню. Щодо процентів, то вони підлягають стягненню в розмірі, який відповідачем не сплачено на момент закінчення строку договору, тобто на 31.03.2018 року, що відповідно до розрахунку заборгованості на цю дату відповідає розміру 2538,32 грн., стягненню підлягає також штраф, який передбачений п.2.2 Генеральної угоди в розмірі 889,30 грн. В частині стягнення заборгованості за пенею в розмірі 5374,64 грн., суд вважає, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено, так нормами ст.61 Конституції України, визначено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому вимога позивача у цій частині, є незаконною. Вищевказана норма Конституції України кореспондована у Постанові Верховного суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15. З урахуванням викладеного, вимоги позивача про стягнення пені в сумі 5374,64 грн. не можуть бути задоволенні. Таким чином, заборгованість за Генеральною угодою від 30.03.2016 року, яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача становить 7159,73 грн., виходячи з розрахунку: 3732,11 грн. (заборгованість за кредитом) +2538,32 грн. (заборгованість по відсоткам за користування кредитом, який відповідачем не сплачено на момент закінчення строку договору, тобто на 31.03.2018 року) + 889,30 грн. (штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди) = 7159,73 грн. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1169,40 грн.,виходячи з розрахунку: 7159,73 грн.*1921,00 грн. /11761,45 грн. = 1169,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial