Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач 17.01.2018р. звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачки, який мотивує тим, що між ними 19.10.2011р. було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав, а відповідачка отримала в кредит грошові кошти в сумі 5000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідачка належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків, у звязку з чим утворилась заборгованість станом на 25.12.2017р. в сумі 28278,42грн., яка складається з заборгованості за кредитом 14210,16грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 4327,84грн., заборгованості за пенею 7917,64грн., штрафу (фіксована частина) 500,00грн., штрафу (процентна складова) 1322,78грн. Просить стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00грн. Ухвалою суду від 01.02.2018р. відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено відкрите судове засідання. 20.02.2018р. від відповідачки [PERSON] до суду надійшли заперечення на позов, в яких вона позов визнала частково, зазначила, що не згодна з розрахунком суми заборгованості, оскільки в жовтні 2016р. отримала кредит в розмірі кредитного ліміту 3000,00грн., які використала на побутові потреби. Погашення кредиту здійснювала регулярно. Останній платіж вона здійснила 02.06.2017р. Кредит в сумі 14 210,16грн., як зазначено в позові, вона не отримувала. Розмір заборгованості є значно меншим ніж той, що зазначений банком. Крім того, вона зверталась до Банку для укладання договору реструктуризації заборгованості, однак Банком їй було в цьому відмовлено. 05.04.2018р. від представника ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] надійшла відповідь на заперечення, в яких зазначено, що 15.11.2016р. відповідачка за допомогою кредитної картки скористалась сервісом «Оплата частинами». Оплата товару або послуги здійснюється шляхом списання щомісячних платежів з картки клієнта. Оскільки під час списання чергового щомісячного платежу по оплаті частинами відповідачкою [PERSON] було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснено за рахунком овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту. Щодо розрахунку заборгованості, то з банківської виписки вбачається, що відповідачка знімала кредитні кошти, частково погашала заборгованість та знову користувалась кредитними коштами. Крім того, проведення реструктуризації заборгованості за зверненням клієнта здійснюється на розсуд Банка, оскільки це не обовязок, а право Банка. Представник позивача в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав повністю, просить його задовольнити. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково зх. підстав, викладених в запереченнях, та додатково суду пояснила, що на підставі заяви від 13.10.2011р., підпис на якій належить їй, вона отримала не кредитну, а особисту дебетову картку, яку використовувала у власних потребах, оплачуючи покупки. В 2015р. через закінчення строку дії цієї, вона отримала нову картку. В жовтні 2016р. на вказану картку їй було встановлено кредитний ліміт 3000,00грн., які вона використала також у власних потребах. Повернення кредиту повинно було здійснюватись щомісячно по 125,00грн. до 25 числа кожного місяця. Вона кожного місяця сплачувала кредит. Якщо декілька місяців не сплачувала, то в наступний місяць вносила подвійну плату. Останній раз погашення кредиту здійснила 02.06.2017р. 01.04.2017р. вона знову отримала нову картку, оскільки строк попередньої закінчився. Про те, що на новий картці встановлений кредитний ліміт 5000,00грн., вона не знала. Послугою «оплата частинами» вона ніколи не користувалась. На її мобільний телефон постійно приходили смс-повідомлення про списання кожного дня по 125грн. Однак звідки такі суми, вона не знає. Вважає, що Банк навмисно збільшив суму кредиту, таких коштів вона не отримувала. З Умовами надання банківських послуг, на які посилається банк, вона не ознайомлювалась, заяву підписала, не читаючи. Крім того, жодних договорів 19.10.2011р. із встановленням кредитного ліміту 5000,00гнр, як зазначено в позові, вона не отримувала. Просить позов задовольнити частково. Суд, вислухавши пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню за такими підставами. За змістом ст.3,6,627,629 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.526,530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики. Так, згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Суд встановив, що 13.10.2011р. відповідачка звернулась до позивача із заявою про отримання особистої дебетової картки (арк.9), Відповідачка, підписавши Анкету-заяву, приєдналась до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які становлять собою договір про надання банківських послуг і взяла на себе зобовязання за вказаним договором. Датою укладання кредитного договору є дата підписання позичальником Заяви позичальника. На виконання своїх зобовязань за вказаним договором Банк видав 19.10.2011р. відповідачці платіжну картку «Універсальна» № 676262056050526 зі строком дії до 08/2015р. 08.09.2015р. у звязку з закінченням строку дії зазначеної картки Банком відповідачці була видана нова платіжна картка №4149437857207847 зі строком дії до 03/2019. 29.03.2017р. Банком відповідачці була видана платіжна картка "Універсальна Голд" №5168742358432205 зі строком дії до 05/2020р. (арк..92) Крім того, судом встановлено, що 05.10.2016р. на платіжну картку №4149437857207847 банком було встановлено кредитний ліміт в сумі 3000,00грн., а 29.03.2017р. він збільшений до 5000,00грн. (арк..78) Згідно розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів на банківському рахунку, наданих позивачем, відповідачка користувалась кредитними коштами, здійснювала оплату продуктів харчування, поповнення мобільного телефону, переказ коштів, а також поповнення карткового рахунку. При цьому, останній платіж здійснила 02.06.2017р. Станом на 25.12.2017р. заборгованість за кредитним договором становить 28278,42грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 14210,16грн., заборгованості за процентами за користування кредитом 4327,84грн., пені 7917,64грн., штрафу (фіксована частина) 500,00грн., штрафу (процентна складова) 1322,78грн.(арк..79-82) Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозвязку, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони, діючи вільно, на власний розсуд, уклали кредитний договір. При цьому, суд виходить з того, що за змістом ст.638,639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо договір укладається в письмовій формі, він є укладеним з моменту його підписання сторонами. Згідно з ст.1054,1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі і його істотними умовами, як правило, є розмір кредитних коштів, процентів за користування ними, інших платежів, умови його надання та повернення, інші права та обовязки сторін. Отже, моментом укладання кредитного договору є момент підписання сторонами письмового документу, в якому містяться істотні для даного виду договорів умови. Як встановлено судом, кредитний договір було укладено сторонами в письмовому вигляді шляхом підписання відповідачкою Анкети-заяви, яка разом зУмовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна», становлять кредитний договір. При цьому, суд враховує, що відповідачка в судовому засіданні не заперечувала факту свого звернення 13.10.2011р. до Банку з відповідною заявою, її підписання. Доводи відповідачки про те, що вона не читала Умов та правил надання банківських послуг і її не ознайомлювали з умовами кредитного договору, спростовуються її особистим підписом на Анкеті-заяві, яким вона підтвердили факт свого ознайомлення та погодження з такими Умовами. Крім того, суд вважає, що власна недбалість особи, яка не читала умов договору, але підписала його, не є підставою для звільнення такої особи від юридичної відповідальності за порушення умов кредитного договору. Посилання відповідачки на те, що 19.10.2011р. вона з жодними заявами не зверталась та в цей день договорів з Банком не укладала, суд не бере до уваги, оскільки за наданими суду матеріалами справи її заява і відповідно кредитний договір датовані 13.10.2011р., посилання позивача в позовній заяві на 19.10.2011р як на дату укладання кредитного договору є технічною помилкою. Отже, правомірність укладеного між сторонами кредитного договору як правочину ким-небудь із сторін не оспорена, тому він є чинним і обовязковим для виконання. Як встановлено судом, первісно Банк видав відповідачці дебетову особисту картку, кредитний ліміт на неї було встановлено 05.10.2016р., що підтверджується сукупністю наданих суду доказів, а також не заперечується відповідачкою. В судовому засіданні остання підтвердила, що користувалась кредитом, здійснювала його повернення, іноді нерегулярно, з 02.06.2017р. взагалі припинила здійснювати платежі на повернення кредиту. Таким чином, судом встановлено, що відповідачка порушила умови укладеного кредитного договору, оскільки належним чином не виконувала свого зобовязання щодо сплати в рахунок повернення кредиту щомісячних платежів, вносила платежі в меншому розмірі та несвоєчасно, у звязку з чим утворилась заборгованість. Розмір заборгованості за кредитом в сумі 14210,16грн. та за відсотками в сумі 4327,84грн. підтверджується розрахунком та випискою з банківського рахунку про рух коштів на рахунку, наданими позивачем. Вказані документи є повними, чіткими, обєктивними, узгоджуються з умовами кредитного договору. Тому суд вважає їх належними та допустимими доказами і бере за основу при винесенні цього рішення. При ухваленні рішення суд не бере до уваги доводи відповідачки щодо незгоди з розміром заборгованості за тілом кредиту, який на її думку, значно перевищує встановлений кредитний ліміт в сумі 3000,00грн., оскільки ці доводи жодними належними та допустимими доказами не підтверджуються, альтернативного розрахунку заборгованості відповідачка суду не надала, з клопотання про призначення експертизи не зверталась, в той час, коли згідно вимог ст.12,81 ЦПК України зобовязана довести суду обставини, на які посилається як на підставу своїх заперечень. Разом з тим, доводи відповідачки про невідповідність розміру заборгованості фактичним обставинам справи, зокрема, через те, що послугою «Оплата частинами» вона ніколи не користувалась, спростовуються сукупністю належних та допустимих доказів, які надані представником позивача, а саме розрахунком заборгованості, випискою з банківського рахунку про рух коштів, довідками про встановлення та зміну кредитного ліміту, довідкою про видачу та перевипуск банківських карток, які повністю підтверджують заявлені позовні вимоги. Таким чином, стягненню з відповідачки в повному обсязі підлягає заборгованість за кредитом в сумі 14210,16грн. та відсотками в сумі 4327,84грн. Вирішуючи питання про стягнення пені, суд виходить з того, щозгідно з ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Отже, підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, що визначено ст.549,610 ЦК України. Крім того, умовами кредитного договору передбачено право банку нараховувати пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором. Факт порушення відповідачкою свого зобовязання за кредитним договором знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду. З розрахунку заборгованості вбачається, що банк почав нараховувати пеню з 01.08.2017р. і станом на 25.12.2017р. вона становить 6867,64грн. Пеня нарахована в межах строку позовної давності в один рік. Крім того, при постановленні рішення, суд враховує, що Банком заявлено вимогу про стягнення з відповідачки штрафів сумі 500,00грн. (фіксована частина), 1322,78грн. (процентна складова). Разом з тим, підстав для задоволення цих позовних вимог суд не знаходить через таке. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Суд встановив, що відповідно до п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною кредитного договору, укладеного між сторонами, за порушення строків внесення платежів, передбачених цим кредитним договором, позичальник сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування, а відповідно до п.2.1.1.7.6 вказаних умов при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому грошовому зобовязанню більш ніж на 30 днів позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500,00грн. (фіксована частина) та 5% від суми позову (процентна складова). Таким чином, умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено штраф і пеню за одне й те саме порушення порушення позичальником строків внесення платежів, тому вимога позивача про їх одночасне стягнення з відповідача свідчить про застосування подвійної відповідальності, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України. За вказаних обставин підстав для стягнення штрафу (як в фіксованому, так і процентному вигляді) суд не знаходить і в цій частині позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного, позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитом в сумі 14210,16грн., заборгованість за відсотками 4327,84грн., пеню в сумі 6867,64грн., усього 25405,64грн. Згідно з ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Так, судом прийнято рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості в загальному розмірі 25405,64грн, що складає 90% заявлених вимог (25405,64грн. х 100% : 28278,42грн). За подання даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1762,00грн. Судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно задоволеним вимогам на суму 25405,64грн. становить 1584,00грн (1762,00грн х 90% : 100%).

Outcome: partial