Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

В серпні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась в суд із позовною заявою до [PERSON], яка діє від свого імені та як законний представник від імені неповнолітнього [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідченого Вакарєвою О.В., приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу від 25 вересня 2003 року за р. № 2682. Дане право зареєстроване в Старокостянтинівському бюро технічної інвентаризації 05 листопада 2003 року за № 2798133. У вказаному будинку зареєстровані також співвідповідачі, які з серпня 2015 року не проживають у будинку, ним не користуються та не беруть участі у витратах на утримання будинку. В позасудовому порядку співвідповідачі не бажають вирішити дане питання, а тому вона звернулася до суду. Позивачка та її представник - адвокат в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та обставини, заявлені на їх обґрунтування. Не заперечили проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних в справі доказів. Крім того позивачка сказала, що співвідповідачка [PERSON] після розірвання шлюбу з її сином [PERSON], забрала всі речі і разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] виїхала з будинку, наразі має іншу сім'ю, постійно винаймають житло. Знає, що [PERSON] по заповіту має право на житловий будинок в селі, місце розташування якого та про оформлення даної спадщини їй невідомо. Співвідповідачі повторно в судове засідання не з'явились, хоч про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Протокольною ухвалою від 17 листопада 2016 року суд постановив заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачки, її представника - адвоката, показання свідка та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що згідно даних договору купівлі - продажу, посвідченого Вакарєвою О.В., приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу 25 вересня 2003 року за р. № 2682 позивачка [PERSON] являється власником житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] Право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 листопада 2003 року за № 2798133 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане Старокостянтинівським бюро технічної інвентаризації від 05 листопада 2003 року за № 1908944). Згідно довідки (Ф-4) про склад сім'ї та реєстрацію громадян, виданої Старокостянтинівським комбінатом комунальних підприємств від 28 липня 2016 року № 3740 співвідповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також син позивачки [PERSON] зареєстровані у [ADDRESS]. Згідно акта депутата Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області Афанасьєва К.В., складеного 28 липня 2016 року за участю позивачки [PERSON], сусідів [PERSON] та [PERSON], співвідповідачі зареєстровані у вказаному будинку, але не проживають в ньому з вересня 2015 року. Вказані обставини в судовому засідання підтвердила також свідок [PERSON], вказавши, що у дійсності співвідповідачі більше року не проживають у [ADDRESS], ним не користуються. Зі змісту заочного рішення Старокостянтинівського районного суду від 10 грудня 2015 року (справа № 683/2852/15-ц; 2/683/1193/2015) вбачається, що [PERSON] при розгляді її позову про розірвання шлюбу з [PERSON], вказала про те, що більше року сторони не підтримують сімейні відносини, тривалий час проживають окремо, мають окремий бюджет, не ведуть спільного господарства. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. У відповідності до ст. 156 ч. 1 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 1 статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. ст. 3, 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили, є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання у цьому будинку. Оскільки між позивачкою та співвідповідачами відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням, останні не проживають та не користуються заявленим будинком більше року, суд вважає, що співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] втратили право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Разом з тим згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником та наймачем. Відповідно до ст. 176 Сімейного кодексу України права батьків та дітей на користування житлом, яке не є власністю когось із них, встановлюються законом. Проаналізувавши дані норми права, суд прийшов до висновку про те, що держава захищає права дітей на користування цим житловим приміщенням та позбавлення дитини права користування житлом може призвести до порушення прав неповнолітнього. Судом встановлено, що співвідповідачка [PERSON] власного житла на праві власності немає, права власності чи права користування на інше житло не набула, як не набув таких прав і неповнолітній [PERSON], постійно змінює місце свого проживання, проживаючи в найманих квартирах. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що визнання неповнолітнього [PERSON] втратившим право на користування житлом, призведе до позбавлення його такого права, при досягненні повноліття він стане бездомною особою, тобто особою, яка перебуває в соціальному становищі бездомності, а це згідно ст. 2 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» - соціальне становище людини, зумовлене відсутністю в неї будь - якого житла, призначеного та придатного для проживання, а також порушить його права, передбачені законодавством. Враховуючи вищевказане, суд пришов до переконання, що в задоволенні позовних вимог про визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування заявленим житловим приміщенням не підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про зняття з реєстрації співвідповідачів за адресою їх реєстрації, суд вважає її передчасною, оскільки дані правовідносини можливі лише після вирішення позовних вимог про право користування житловим приміщенням, крім того позивачкою не залучався до участі орган державної влади, в компетенцію якого входять дані повноваження, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. При розподілі судових витрат суд виходить із положень ст. 88 ЦПК України, згідно яких, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial