Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання їх спільних дітей: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO], щомісячно в розмірі 25% зі всіх видів заробітку (доходу), щомісячно на кожну дитину, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітей повноліття та стягнення аліментів на утримання позивачки до досягнення дитиною 3-го віку, посилаючись на те, що з відповідачем по справі вона перебуває в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей, які проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Позивачка вказує на те, що їй одній важко утримувати дітей, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Крім того, позивачка зазначає, що потребує матеріальної допомоги так як знаходиться у відпустці по догляду з дитиною до досягнення нею 3-го віку. Також, позивачка вказує, що з відповідачем виник спір про місце проживання дітей у зв'язку з чим позивачка звернулася до органу опіки та піклування в результаті чого отримала висновок згідно якого визнано доцільним проживання дітей разом з позивачкою та просила суд визначити місце проживання дітей з позивачкою. Відповідач проти позову позивачки заперечував та звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до відповідачки про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що 27 січня 2007 року вони з відповідачкою уклали шлюб. Від цього шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачкою не склалося внаслідок того, що в них з відповідачкою різні склади характеру; спільні інтереси відсутні; спільне господарство не ведеться та шлюбні відносини фактично припинені з 2012 року. Крім того, позивач зазначає, що більше року проживає з іншою жінкою. Таким чином, позивач прийшов до висновку, що подальше спільне життя з відповідачкою та збереження шлюбу не можливе і наполягає на розірванні шлюбу. Також, позивач зазначає, що спроможний належним чином виховувати та утримувати старшу дитину, оскільки останній не проживає з відповідачкою, а проживає з бабусею [PERSON] та дитина не отримує належної батьківської турботи та уваги, а позивач має постійний заробіток, може забезпечити належне виховання і її розвиток. Також позивач зазначає, що рівність прав батьків відносно дітей буде забезпечена тим, що молодша дитина залишиться проживати з відповідачкою. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом, яка є відповідачкою за зустрічним позовом та її представник заявлені вимоги позивачки підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] визнали частково та не заперечували проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу без надання строку для примирення, визначення місця проживання дитини [PERSON] з відповідачкою, а позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] з позивачем не визнали та просили суд відмовити в задоволенні, пояснивши, що діти не повинні розлучатися та мають проживати разом з матір'ю. Відповідач за первісним позовом, який є позивачем за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги [PERSON] визнали частково не заперечували проти задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] з позивачкою, а позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] з позивачкою, стягнення аліментів не визнали та просили суд відмовити в задоволенні. Заявлені вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити, пояснивши, що визначення місця проживання дитини [PERSON] має бути визначено з позивачем за зустрічним позовом так як дитина не проживає з відповідачкою за зустрічним позовом, а відповідач може забезпечити належне виховання і розвиток дитини. Представник третьої особи в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Зустрічний позов підтримали частково, просила задовольнити вимоги в частині розірвання шлюбу та визначенні місця проживання дитини [PERSON] з відповідачкою за зустрічною позовною заявою, а в частині визначення місця проживання дитини [PERSON] з позивачем за зустрічною позовною заявою просила відмовити. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні висловив своє бажання надалі проживати з матір'ю. Судом було визнано не доцільним заслуховування думки дитини [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що на думку суду, остання за станом свого здоров'я, віку та розвитку не зможе оцінювати ситуацію та висловити думку щодо питання визначення місця проживання. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, допитавши свідків, а також заслухавши думку неповнолітнього [PERSON], вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що первісний позов та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з припиненням шлюбу між подружжям, з обов'язком батьків утримувати малолітніх дітей, з правом дружини на утримання від чоловіка, щодо рівності прав та обов'язків матері та батька щодо дитини і при вирішенні спору, що виник між сторонами у справі слід керуватися Сімейним кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Зі свідоцтва про шлюб вбачається, що 27 січня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб між сторонами, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 04 (а.с. 7). Шлюб у сторін перший. Сторони мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], доньку - [PERSON], [INFO], в свідоцтвах про народження яких позивачка за первісним позовом зазначена матір'ю, а відповідач за первісним позовом - батьком ( (а.с. 5, 6). Згідно довідок № 572 від 13.11.2013р., № 52 від 24.01.2014р., виданих КП «Житловик» малолітні діти: [PERSON], [PERSON] проживають разом з матір'ю - [PERSON] та знаходяться на її утриманні (а.с. 8, 55). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання малолітнього [PERSON] від 24.02.2014р. для малолітнього в квартирі матері - позивачки за первісним позовом створені усі необхідні умови для нормального проживання та розвитку дитини (а.с. 43, 47). Рішенням № 1 комісії з питань захисту прав дитини Арцизької районної державної адміністрації Одеської області від 27.02.2014р. визначено місце проживання дітей разом з матір'ю - позивачкою за первісним позовом (а.с. 44). Арцизькою районною державною адміністрацією Одеської області, як органом опіки та піклування надано висновок № 01/01-08/1580 від 04.03.2014р. згідно якого визначення місця проживання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] визнано доцільним разом з матір'ю [PERSON] - позивачкою за первісним позовом, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 41). Як вбачається з довідки № 5 від 14.02.2014р., виданої дошкільним навчальним закладом № 6 ясла-садок загального типу «Росинка» [PERSON] - відповідач за первісним позовом, не приводив і не забирав сина [PERSON] з дитячого садочку, батьківські збори не відвідував (а.с. 54). З довідки № 68 від 14.02.2014р., виданої Арцизьким навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 1-гімназія» [PERSON] є учнем 1 класу та за час відвідування навчального закладу мати приводила сина на заняття і забирала його, відвідувала батьківські збори, займається вихованням дитини (а.с. 56). За місцем проживання [PERSON] - позивачка за первісним позовом, характеризується позитивно, виховує двох малолітніх дітей, скарг від сусідів не надходило, що підтверджується характеристикою (а.с. 53). Згідно довідок № 180, № 181 від 27.01.2014р., виданих Арцизьким УСЗН Одеської області, [PERSON] - позивачка за первісним позовом, знаходиться на обліку і отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею 3-го віку (а.с. 51, 52). З договору оренди жилого приміщення від 12.10.2012р. вбачається, що відповідач за первісним позовом орендує житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). [PERSON] має неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.а. 27). Відповідно до актів обстеження житлово-побутових умов проживання малолітнього [PERSON] від 26.02.2014р. для малолітнього в квартирі батька - відповідача за первісним позовом створені усі необхідні умови для нормального проживання та розвитку дитини (а.с. 42). Згідно довідки № 1 від 13.01.2015р., виданої ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» ДП «Одеський облавтодор» [PERSON] - відповідач за первісним позовом, працює у філії «Арцизька ДЕД» з 2013 року на посаді машиніста навантажувальної машини та його заробітна плата за липень-грудень 2014 року становить 18202,63 грн. (а.с. 11, 84). Згідно квитанцій № 1520140 від 15.08.2012р., № 1414922 від 17.12.2012р., № 1951766 від 24.01.2013р., № 3070522 від 15.04.2013р., № 3492674 від 17.05.2013р. відповідач за первісним позовом проводив оплату знаходження [PERSON] в дитячому садку (а.с. 48, 49, 50, 85, 86, 87). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що діти постійно проживають разом з позивачкою за первісним позовом. Допитані в якості свідка позивач за зустрічною позовною заявою [PERSON], свідки [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що [PERSON] пропонував відповідачці за зустрічною позовною заявою, щоб старша дитина проживала разом з батьком, але відповідачка відмовилася. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Згідно ст. 141 СК України батько, мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони в шлюбі між собою. Статтею 151 СК України передбачає право батьків на виховання дитини, право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції по права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Також Європейський суд з прав людини зазначив, що руйнування родинних зв'язків означає відсікання дитини від її коріння й може бути виправдане лише за виняткових обставин. Закон України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Крім того діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Отже, виходячи з наведеного, враховуючи обставини, встановлені судом, бажання малолітнього [PERSON] проживати разом з матір'ю, вимоги національного та міжнародного законодавства щодо захисту прав дитини, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітніх [PERSON], [PERSON] разом з їх матір'ю [PERSON] У зв'язку з задоволенням позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дітей [PERSON], [PERSON] разом з їх матір'ю, підлягає частковому задоволенню позовна вимога про стягнення аліментів на утримання дітей, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивачки мають бути стягнуті аліменти на утримання їх спільних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні ж розміру аліментів суд також у відповідності до ст. 182 СК України враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, а також інші обставини, що мають істотне значення. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на те, що доцільним буде стягнення з відповідача за первісним позовом аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж мінімум, передбачений ч. 2 ст. 182 СК України, на кожну дитину, тобто не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Тому з урахуванням зазначених норм суд вважає за необхідне стягувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки до досягнення старшою дитиною, тобто [PERSON], повноліття, тобто до [INFO] року, а потім у випадку, якщо ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, аліменти слід стягувати за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, до повноліття [PERSON], тобто до [INFO] року. Отже суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей підлягає частковому задоволенню, оскільки позивачкою не доведений розмір аліментів, які вона просила стягнути з відповідача на її користь, чим позивачка не виконала вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тому по наявній справі аліменти з відповідача за первісним позовом мають бути присуджені з 15.11.2013р. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Принципове положення законодавця, що викладене в ч. 4 ст. 84 СК України полягає у тому, що право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, тому чоловік має їй компенсувати втрату можливостей повноцінно себе реалізовувати у кар'єрному зростанні, громадському та світському житті. Однак, для виникнення вищезазначеного аліментного зобов'язання ч. 4 ст. 84 СК України передбачає наявність такої обов'язкової умови, як спроможність чоловіка надавати таку матеріальну допомогу дружині. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для стягнення аліментів з відповідача за первісним позовом на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки позивачка не довела суду наявність юридичних фактів її потреби у матеріальній допомозі та наявності у чоловіка можливості надавати їй матеріальну допомогу, чим позивачка не виконала вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України, які на думку суду мають виступати в їх сукупності і лише при наявності такої сукупності можливо задовольнити позов про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. В той же час, з огляду на вищевикладені факти, враховуючи приписи ст. 84 СК України, суд вважає, що у відповідача відсутні матеріальні та фінансові умови, за яких відповідач - чоловік позивачки може надавати їй матеріальну допомогу на її утримання, а тому в задоволенні цієї частини позову слід відмовити. Суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог зустрічного позову про розірвання шлюбу виходячи з наступного. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. У відповідності до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, шлюб носить формальний характер. Сторони фактично припинили подружні стосунки, відносини не підтримують, спільно не проживають. Суперечки матеріального характеру, майнових претензій один до одного в них немає, спору про поділ майна, що є спільною власністю, немає. За таких обставин суд вважає, що сім'я розпалася, подальше спільне проживання сторін і збереження їхньої родини неможливо, родина розпалася остаточно й шлюб між ними варто розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із свідоцтва про шлюб у зв'язку з реєстрацією шлюбу відповідачка за зустрічною позовною заявою змінила прізвище, у якої до шлюбу було прізвище «[PERSON]». Позивачка не виявила бажання, після припинення шлюбу змінити своє наявне прізвище на дошлюбне, про що заявила в судовому засіданні у зв'язку з чим суд не вбачає підстав після припинення шлюбу між сторонами змінювати прізвище позивачці. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз'яснити, що згідно абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: partial