Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 31.07.2013 року він прийшов на співбесіду з керівником БУ №3 ПАТ «Криворіжідустрбуд» Катькіним В.Є. і був ним направлений до інспектора відділу кадрів для подальшого працевлаштування на посаду водія 2 класу. Інспектор відділу кадрів прийняла від нього заяву про працевлаштування і пакет необхідних документів. Однак оформити відмовилась, та запропонувала укласти цивільно-правову угоду на надання авто послуг водія легкового транспорту нібито на час випробувального терміну. З 01.11.2013 по 25.12.2013 року він продовжував виконувати свої трудові обов'язки на підприємстві вже без письмових угод, і вважав це як офіційне працевлаштування. 26.12.2013 року він був поставлений до відома про те, що термін Цивільно-правової угоди, яка не укладалась , між ним та керівником БУ №3 ПАТ «Криворіжіндустрбуд» Катькіним В.Є. скінчилась і йому було запропоновано укласти ці договори заднім числом, на що він відповів відмовою. Тоді йому було запропоновано прийти 13.01.2014 року для врегулювання трудової суперечки шляхом працевлаштування, однак цього не було зроблено. У зв'язку з протизаконними діями керівника БУ №3 ПАТ «Криворіжіндустрбуд» йому було завдано моральної шкоди, що виразилась в погіршенні його здоров'я, а також в погіршенні стосунків у сім'ї. Тому він просить встановити факт трудових відносин між ним та підприємством БУ №3 ПАТ «Криворіжіндустрбуд» в період з 01.08.2013 року по 25.12.2013 року. Зобов'язати керівника підприємства БУ №3 ПАТ «Криворіжіндустрбуд» Катькіна В.Є. внести в трудову книжку запис про прийом його на роботу з 01.08.2013 року. Стягнути з підприємства БУ №3 ПАТ «Криворіжіндустрбуд» за період вимушеного прогулу заробітну платню згідно з тарифами підприємства. Стягнути з підприємства БУ №3 ПАТ «Криворіжіндустрбуд» на його користь в рахунок компенсації моральної шкоди 100 000 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позов та надав пояснення відповідно змісту позовної заяви та просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні так як була домовленість позивачем та керівником про надання послуг, за що позивач буде отримувати заробітну плату, яку й отримував. Вважає, що не зобов'язані його працевлаштовувати. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.60 ч.1, ч. 4 ЦПК України, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 ЦПК України. Доказування не повинно ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, та підтверджено сторонами позивач працював з 01.11.2013 року по 25.12.2013 року на підприємстві БУ №3 ПАТ «Криворіжіндустрбуд». Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За змістом ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 роз'яснив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця. Залучення фізичних осіб до праці (крім укладення трудового договору) можливе також шляхом укладення з ними договорів цивільно-правового характеру. Зазвичай це договір підряду на виконання певної роботи або договір про надання послуг. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 208 ЦКУ такі договори між фізичною та юридичною особою мають укладатися в письмовій формі. Відносини, що виникають з укладенням таких договорів, є цивільно-правовими і регулюються нормами цивільного права. Таким чином, у разі надання фізичною особою послуг за договором цивільно-правового характеру, укладеним в усній формі, суд має підстави вважати, що фізичну особу фактично було допущено до роботи, а отже, з нею укладено трудовий договір в усній формі, хоча і наказу або розпорядження видано не було. Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. В п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди" роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин(незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної(немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial