Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивачка 11.02.2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що з 10.08.2012 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] Але через різні погляди на шлюб та життя, сімейне життя не склалося, шлюбні відносини припинені, у зв'язку з чим позивачка просить суд: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 10.08.2012 року виконавчим комітетом Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, а також стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору та послуг адвоката. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву, відповідно до якої свої позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, розглянувши справу у її відсутність (а.с.21). Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, надавши суду заяву, відповідно до якої визнають позовні вимоги та просять розглядати справу за їхньою відсутністю (а.с.19). У зв'язку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 серпня 2012 року сторони зареєстрували шлюб (актовий запис № 2), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Дивізійської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.6). Від цього шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області 08.01.2013 року (а.с.7). Відповідно до ст.ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивачка у своїй позовній заяві зазначає, що між сторонами фактично припинені шлюбно-сімейні відносини з лютого 2013 року, спільне господарство не ведеться, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі та суперечать інтересам кожного з подружжя та інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Що стосується вимог про стягнення з відповідача витрат за послуги адвоката суд приходить до наступного. У відповідності ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 № 4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, оскільки позивачем не наведено погодинного розрахунку суми, витраченої на правову допомогу, а отже не обґрунтовано заявлену вимогу про стягнення з відповідача суми витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тобто, виходячи з цього положення та з урахуванням того, що позов задоволено частково, суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача половину витрачених коштів, понесених нею за оплату судового сбору, тобто 121,5 грн.

Outcome: partial