Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] у серпні 2015 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] заявила зустрічний позов до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, який ухвалою суду від 16.09.2015 об'єднано до розгляду з первісним. Позивач [PERSON] у ході судового розгляду заявив клопотання про залишення його позову без розгляду. Відповідач [PERSON] у подальшому уточнила вимоги своєї зустрічної позовної заяви та просила визнати домоволодіння по [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності сторін, визнати за нею право власності на ? частини вказаного домоволодіння та поділити його, збільшивши її частку у праві спільної сумісної власності з 1\\2 до 2\\3 ідеальної частини вказаного домоволодіння. В обґрунтування вказаних вимог зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу від 18.06.2008 сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS]. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який є інвалідом дитинства, проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно не надавав коштів на утримання неповнолітнього сина, тому рішенням Пирятинського районного суду від 02.09.2011 року з нього було стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі 500 грн. [PERSON] звернувся з позовом до суду про зменшення розміру аліментів і рішенням суду від 23.04.2012 розмір аліментів, які стягувалися на утримання неповнолітнього сина сторін, зменшено до ? частини заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте, відповідач не сплачує аліментів і у визначеному розмірі, в результаті чого станом на 14.08.2015 утворилася заборгованість у розмірі 7720,26 грн. З урахуванням вказаних обставин, з метою забезпечення житлових інтересів неповнолітнього сина, позивач просить збільшити її частку у праві спільної сумісної власності з 1\\2 до 2\\3 ідеальної частини спірного домоволодіння. У судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснили, що відповідач аліменти на дитину сплачує із самостійно визначеною ним періодичністю та у самостійно визначеному розмірі. При цьому розмір аліментів, що нараховується йому щомісячно державним виконавцем до сплати не становить навіть половини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не для забезпечують у повній мірі фізичного, духовного розвитку та лікування дитини сторін. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому заперечували щодо вимог позивача про збільшення її частки у праві спільної сумісної власності, пояснивши, що відповідач піклується про дитину, намагається регулярно сплачувати аліменти на утримання сина, хоча не має постійного заробітку, та крім того добровільно надає сину матеріальну допомогу грошима та придбанням необхідних йому речей. Представник відповідача зазначив, що позивач не надала доказів того, що несе додаткові витрати на лікування дитини, проте відповідач готовий нести такі витрати у разі звернення позивача до нього з такими вимогами. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.03.2008 до 25.02.2012 (а.с.6). У шлюбі відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18.06.2008 сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України). У відповідності до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, зазначені норми матеріального права вказують на презумпцію факту спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в період шлюбу, якщо інше не доведено одним із подружжя. Сторонами у судовому засіданні не заперечувалося, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя у період шлюбу та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Викладені обставини також підтверджені самим договором купівлі-продажу спірного домоволодіння. Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача про визнання домоволодіння по [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності сторін та визнання за нею права власності на ? частини вказаного домоволодіння обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно положень ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе при наявності певної умови - якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.7), який проживає разом з позивачем [PERSON] (а.с.46). Рішенням Пирятинського районного суду від 02.09.2011 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 500 грн (а.с.59). За позовом [PERSON], у зв'язку із зміною його матеріального становища, розмір аліментів, які стягувалися на утримання неповнолітнього сина сторін, рішенням суду від 23.04.2012 зменшено до ? частини його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.60). Всупереч ст. ст. 10, 57 - 59 ЦПК України позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження наявності обставин, які можуть бути підставою для задоволення позовних вимог щодо збільшення частки позивача у праві спільної сумісної власності з 1\\2 до 2\\3 ідеальної частини. Зокрема, позивачем не було надано доказів ухилення відповідача від утримання дитини сторін. Згідно довідки-розрахунку відділу державної виконавчої служби Пирятинського РУЮ від 08.12.2015 №03-15, станом на 08.12.2015 заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] становить 1481,08 грн (з урахуванням суми аліментів, нарахованих на грудень 2015) (а.с.149). У судовому засіданні державний виконавець Благадир Д.Г. роз'яснив, що сума заборгованості по аліментах, яка вказана у довідці-розрахунку від 14.08.2015 (а.с.55) відрізняється від суми, зазначеній у довідці від 08.12.2015, оскільки станом на 14.08.2015 боржник подав до ВДВС не всі квитанції про сплату аліментів за цей період, тому ці суми і не була враховані державним виконавцем при обчисленні заборгованості. Пояснив, що сторони в порядку виконання рішення про стягнення аліментів не погоджували на який рахунок боржник їх буде перераховувати. У судовому порядку позивач розмір заборгованості із сплати аліментів не оскаржувала. Доводи позивача щодо розміру аліментів, стягнутих з відповідача [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини, недостатнього для її фізичного та духовного розвитку, лікування, також не підтверджені належними та достатніми доказами. Матеріалами справи встановлено, що неповнолітній син сторін [PERSON] є інвалідом дитинства (а.с.45), має діагноз «вроджене правостороннє незрощення верхньої губи та альвеолярного відростка, твердого та м'якого піднебіння з порушенням функції дихання, ковтання та смоктання» (а.с.57). Позивач [PERSON] перебуває на обліку управління соціального захисту населення та отримує допомогу по догляду за дитиною інвалідом у розмірі 949 грн (а.с.139). Даних про те, що позивач несе додаткові витрати на лікування дитини у судовому засіданні не встановлено. Разом з тим, з огляду на зміст ст. 185 СК України, відповідач має нести додаткові витрати на дітей, що викликані особливими обставинами, зокрема, хворобами та необхідністю проходження лікування дітей, а у випадку відмови у наданні такої матеріальної допомоги - може бути зобов'язаний за рішенням суду понести дані додаткові витрати на дітей наперед або покривати їх після фактичного понесення разово, періодично або постійно. Тому вищевказані обставини та нарахування відповідачу аліментів у меншому розмірі, аніж встановлений законом розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, не підтверджують недостатність матеріальної участі батька шляхом сплати аліментів на утримання дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як передбачено ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Тому, з урахуванням частини задоволених позовних вимог [PERSON] (виходячи з вартості 1\\2 частини спірного домоволодіння) з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у сумі 509,97 грн . На підставі викладеного та ст.ст. 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61,63,70,71 СК України,

Outcome: partial