Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зняття заборони з нерухомого майна. В обгрунтування позову зазначив, що після смерті дружини [PERSON] отримав у спадок житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою : [ADDRESS] . Під час оформлення документів на спадкове майно, з державного реєстру речових прав стало відомо, що на вищевказане майно накладено обтяження заборона. Підставою для реєстрації заборони являється повідомлення № 70 відділення « Ощадбанку » № 7849 від 23.10.1990 року, суб`єктом обтяження зазначена [PERSON] , яка ніколи не була власником вище зазначеного володіння, її будинок знаходився по сусідству , а саме за адресою : [ADDRESS] . Таким чином, заборона накладена на житловий будинок позивача помилково, оскільки мала бути накладена на виконання повідомлення АТ « Ощадбанк » на житловий будинок [PERSON] , що розташований по сусідству. Вказав, що являється законним власником майна, на яке накладено заборону, проте позбавлений можливості реалізувати своє право розпорядження ним. Від відповідача АТ « Державний ощадний банк України » на адресу суду надійшов відзив на позов в якому останній проти його задоволення заперечував, оскільки за відсутності вимог до банку, позов пред`явлено до неналежного відповідача. Вказав, що станом на 23.10.2020 року за даними філії Полтавське обласне управління АТ « Ощадбанк » боргові зобов`язання по наступним особам : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відсутні. Розгляд справи прохав провести у його відсутність. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позов підтримує та прохає задоволити. Від відповідача Першої Полтавської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Одночасно вказали, що відповідний державний реєстратор Полтавської міської ради, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав вносить відомості до Державного реєстру прав на нерухоме майно про звільнення майна з-під заборони, а не державна нотаріальна контора а тому прохають вилучити нотконтору з числа відповідачів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася , направивши на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.07.2020 року, являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , що розташований за адресою : [ADDRESS] . Даний житловий будинок належав спадкодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.1998 року, укладеного між [PERSON] та продавцем [PERSON] , в якому крім іншого, зазначено, що будинок нікому іншому не проданий, не подарований, в спорі та під забороною не перебуває ( а.с. 5 ). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на спірний житловий будинок Першою Полтавською державною нотаріальною конторою 14.03.2005 року накладено обтяження заборона на нерухоме майно. Підстава накладення обтяження повідомлення відділення № 7849 АТ « Державний ощадний банк України » № 70 від 23.10.1990 року , суб`єкт обтяження [PERSON] ( а.с. 4 ). На даний час [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » ( а.с. 11 ). Згідно довідки, виданої Мачухівською сільською радою Полтавського району та області від 25.11.2020 року № 02-21/3084, вбачається, що згідно запису по господарській книзі № 15 , станом на 1990 рік за [PERSON] числився житловий будинок ( особовий рахунок [NUMBER] ), що розташований за адресою : [ADDRESS] та за цією ж адресою числився інший житловий будинок ( особовий рахунок [NUMBER] ) власником якого є [PERSON] ( чоловік [PERSON] , а на даний час [PERSON] ). Таким чином, вбачається, що за однією і тією ж самою адресою станом на 1990 рік числилося два житлових будинки , які належали на праві власності різним особам : [PERSON] , яка в подальшому згідно договору купівлі продажу від 23.01.1998 року продала свій будинок [PERSON] та [PERSON] - чоловікові [PERSON] ( на даний час [PERSON] ), який був об`єктом обтяження згідно повідомлення № 70 відділення « Ощадбанку » № 7849 від 23.10.1990 року. Таким чином, аналіз встановлених судом фактів свідчить про те, що обтяження, накладене на житловий будинок ( особовий рахунок [NUMBER] ) , власником якого являється позивач, є помилковим. Згідно довідки, виданої Полтавським обласним управлінням АТ « Ощадбанк » № 47-02/13-602 від 17.09.2020 року, у [PERSON] станом на вересень 2020 року відсутні діючі кредити ( а.с. 10 ). Статтею 41Конституції\~України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно із ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав\~людини і\~основоположних свобод до якої Україна приєдналась 17 липня 1997р. відповідно до Закону від17липня\~1997року\~№475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Частиною 1ст.\~16\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319\~ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1ст.\~321\~ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а на підставі ч. 1ст. 392ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Що стосується тверджень відповідача, що Банк не є належним відповідачем у даній справі, суд вважає дане твердження помилковим,оскільки відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3червня 2016 року №5«Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Оскільки саме на підставі повідомлення відділення № 7849 АТ « Державний ощадний банк України » № 70 від 23.10.1990 року нотаріусом було накладено заборону на майно позивача, тому Банк і є належним відповідачем у справі. Що стосується позовних вимог, заявлених до Першої Полтавської державної нотаріальної контори, суд приходить до висновку, що в їх задоволенні необхідно відмовити з наступних підстав. Спір про скасування заборони на нерухоме майно, який виник між позивачем та банківською установою є приватно правовим. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат» Частиною 1 ст. 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). (ч.2 даної статті) Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Тобто нотаріус не може бути відповідачем по справі, оскільки предметом позову є спір про право. Відповідачем у даній справі є особа, на користь якої було накладено заборону на нерухоме майно, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно накладену заборону на нерухоме майно покладається не на нотаріуса, сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Отже,належним відповідачем у справі за позовом [PERSON] про зняття заборони з нерухомого майна має бути особа, обтяження якої було зареєстровано, тобто банк. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного суду від 04.09.2018 року по справі № 823/2042/16, від 12.12.2018 року по справі № 372/51/16-ц та від 01.04.2020 року по справі № 520/13067/17. Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог до Першої Полтавської державної нотаріальної контори про зняття заборони на нерухоме майно слід відмовити. Враховуючи вищевикладене, те, що позивач є законним власником будинку, будь-яка заборгованість перед банком відсутня, банк претензій до позивача не має, на даний час відсутні документи, на підставі яких нотаріус або державний реєстратор мали б можливість зняти заборону на нерухомість в позасудовому порядку, тобто орган, який наклав заборону позбавлений законної можливості її скасувати, заборона на нерухоме майно позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися належним йому майном, оскільки наявність заборони чинить йому в цьому перешкоди, що грубо порушує гарантоване Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами право приватної власності позивача, суд приходить до висновку про обгрунтованість позову до АТ « Державний ощадний банк України » та його задоволення.

Outcome: partial