Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом, просить виселити відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS], звільнити квартиру від його майна, предметів побуту і речей особистого вжитку, та стягнути з нього на її користь понесені нею судові витрати. У судовому зсіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, уточнила позовні вимоги в частині відшкодування судових витрат, просить стягнути з відповідача на її користь також витрати на правову допомогу у розмірі 9 216 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 1 жовтня 2010 року між сторонами укладено договір позики, та з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором того ж дня укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав позивачці в іпотеку квартиру [ADDRESS]. У відповідача створилась заборгованість за договором позики, внаслідок чого рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 1 червня 2014 року з нього стягнуто 752 008 грн. 58 коп., а рішенням того ж суду від 11 березня 2014 року звернено стягнення на вказаний предмет іпотеки. Вона - позивачка - 29 липня 2013 року направила відповідачу вимогу про добровільне звільнення вказаного житлового приміщення, однак останнім проігноровано факт надходження на його адресу її листів, до цього часу відповідач квартиру не звільнив. Посилаючись на положення ст. 109 ЖК України, ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», а також п.п.5 п.4 іпотечного договору, позивачка просить задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування вимог про відшкодування понесених судових витрат посилається на те, що нею укладено договір про надання правової допомоги у даній цивільній справі, та сплачено за надані послуги ТОВ «Харківський центр правової допомоги» 9 216 грн., що відповідає калькуляції - розрахунку наданих послуг та їх вартості, а також сплачено судовий збір. Відповідач в судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином - за місцем проживання, судові повістки повернуті до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка фізичній особі направляється за адресою її місцезнаходженням. Як зазначено у статті 77 ЦПК України сторони зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження. У разі відсутності заяви про зміну місцезнаходження судова повістка направляється на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не знаходиться. Відповідно до ч.8 ст. 76 ЦПК України у разі відмови адресата отримати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну відмітку на повістці та повертає її до суду. Особа, яка відмовилась одержати судову повістку, вважається повідомленою. Відповідно до зазначених вимог відповідач вважається належним чином повідомленим про слухання справи. За таких обставин, відповідно до вимог ст.ст. 224 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд вважає можливим постановити заочне рішення по справі. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини. На підставі нотаріально посвідченого договору позики від 01 жовтня 2010 року відповідач [PERSON] отримав у позику від позивачки [PERSON] валютні цінності на суму 13 180 доларів США, які зобов'язався повернути їй частинами (з розстроченням) не пізніше 01 жовтня 2011 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 01 жовтня 2010 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, за умовами якого в забезпечення виконання зобов'язань відповідача з повернення позивачці боргу за договором позики відповідач передав позивачці в іпотеку квартиру [ADDRESS], житловою площею 19,6 кв. м., загальною площею 35,5 кв. м. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 01 червня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, з [PERSON] стягнуто на її користь заборгованість за договором позики в сумі 748 567, 58 грн. та судові витрати в розмірі 3 441 грн. 00 коп., а всього 752 008 грн. 58 коп. Вказане рішення набрало законної сили. Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 11 березня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] за договором позики від 01 жовтня 2010 року на суму 752 008 грн. 58 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], житловою площею 19,6 кв. м., загальною площею 35, 5 кв. м., шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу:передати вказаний предмет іпотеки в управління позивачці на період до його реалізації. Вказане рішення набрало законної сили. Суд, оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі наступного. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Виходячи з зазначених вимог, суд вважає встановленими обставини, викладені у наведених рішеннях суду, які набрали законної сили, щодо доведеності наявності у відповідача вказаного боргу перед позивачкою та звернення стягнення на користь останньої в погашення боргу на предмет іпотеки - вказану квартиру. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Диспозиція норми ч. 1 ст. 38 Закону передбачає, як один зі способів звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобов'язанням надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі). Позивач [PERSON] обрала саме такий передбачений Законом України «Про іпотеку» спосіб задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням і звернулася з відповідним позовом до суду. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно до вимог ч. 3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають в ньому, за винятками, встановленими законом. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 29 липня 2013 року позивачка направила на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією письмову вимогу про добровільне звільнення квартири, яка є предметом іпотеки і щодо якої судом ухвалене рішення про звернення на неї стягнення, та запропонувала виселитися з вказаної квартири і вивезти всі належні йому речі; виселити з квартири всіх осіб (мешканців), що проживають там, і вивезти звідти всі належні їм речі, повідомити її - позивачку - письмово про результати розгляду цієї вимоги. Вказаний рекомендований лист повернутий позивачці оператором поштового зв'язку з відміткою про причину невручення за закінченням терміну зберігання. Відповідно до 5 п. 4 вищезазначеного договору позики будь-яка кореспонденція на ім'я відповідача має надсилатися на адресу, вказану в цьому договорі листом із повідомленням. Така кореспонденція вважається отриманою в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою, незалежно від того, чи отримав він її особисто та незалежно від причин неотримання особисто. Таким чином, суд приходить до висновку про отримання відповідачем вказаного листа з вимогою про виселення в 30-денний термін. До цього часу відповідач не виселився, квартиру не звільнив. Згідно зі ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин позовні вимоги в частині виселення відповідача з зазначеної квартири, звільнення квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог про відшкодування витрат на правову допомогу суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»від 20 грудня 2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до договору про надання правової допомоги № 01-01/07-14 від 5 липня 2014 року, укладеного позивачкою з ТОІВ «Харківський центр правової допомоги», та калькуляцією-рахунком на замовлення позивачки вказаним підприємством надані наступні послуги: ознайомлення з первісним матеріалом (документами) та їх аналіз - 4 години, аналіз нормативного матеріалу, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів - 3 год., складання позовної заяви - 5 год., підготовка та складання у письмовому вигляді доводів, міркувань, зауважень - 2 год., представництво інтересів замовника в суді першої інстанції без урахування часу, необхідного для явки в судові засідання - 3 год., на загальну суму 9 216 грн. Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера ТОВ «Харківський центр правової допомоги» № 14 від 5 липня 2014 року, позивачкою внесено 9 216 грн. в рахунок оплати вказаних послуг. Враховуючи, що мінімальна заробітна плата становить 1 218 грн, а не 1 280 грн., як помилково зазначено у рахунку позивача, суд вважає необхідним стягнути з відповідача у відшкодування понесених позивачкою витрат на правову допомогу 8 282 грн. 40 коп., виходячи з того, що вказана сума не перевищує встановлений законом граничний розмір витрат -1 218, 00 *40% = 487, 20 грн. на годину, що становить згідно з калькуляцією за 17 годин роботи 8 282 грн. 40 коп. (487,20*17=8 282 грн. 40 коп.) Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід також стягнути на користь позивача суму судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. Таким чином, всього з відповідача на користь позивачки слід стягнути 8 536 грн.: (8 282,40 грн.+ 243, 60 грн.=8 536 грн.)

Outcome: partial