Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] , від імені якої діє адвокат Молчанова Н.В., звернулась до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу будинку від 19.12.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3805 приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області Коваленко О.В. У вказаному будинку зареєстровані шість осіб, а саме її син [PERSON] , колишня дружина сина [PERSON] , онук від першого шлюбу сина [PERSON] , теперішня дружина сина [PERSON] , онук [PERSON] , онук [PERSON] . Її син з [PERSON] та їх малолітній син були зареєстровані та мешкали у будинку з 14 жовтня 2014 року. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З жовтня 2015 року відповідач та її малолітній син виїхали з м. Покровська у Дніпропетровську область та не мешкали в вищевказаному житловому будинку. Місце їх проживання на момент звернення до суду з цим позовом невідомо. Наявність реєстрації у житловому будинку створює для неї та інших членів її родини додаткові витрати з оплати житлово-комунальних послуг. На підставі ч.2 ст.405 ЦК України просили визнати відповідача та її малолітню дитину такими, що втратили право користування житлом у зв`язку з їх відсутністю в місті постійного проживання понад один рік без поважних причин. У встановлений судом строк третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Донецької області надав письмові пояснення, в яких зазначив, що комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку, що в матеріалах справи не надано достатньої кількості доказів для обґрунтованого висновку, що дитина з матір`ю мають інше житло або місце реєстрації в іншій квартирі. Враховуючи вік малолітньої дитини, вона не може самостійно обирати місце проживання, тому факт непроживання у даному житловому будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення права користування належним бабі житлом. Крім того, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, призведе до порушення її житлових прав. Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем, тому на підставі вищезазначеного орган опіки та піклування виконкому Покровської міської ради відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , заперечує проти задоволення позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала клопотання, в якому підтримала позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини [PERSON] , про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, в судове засідання не з`явилася, не повідомила про причини неявки, у встановлений судом строк відзив на позов не подала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ Гордієнко В. в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Донецької області Варюха С.М. в судове засідання не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи за її відсутності, просила врахувати її позицію, яка викладена в письмових поясненнях. Згідно ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідний зміст спірних правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі- продажу будинку від 19.12.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3805 приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області Коваленко О.В. (а.с.10-12). Згідно довідки № 0808/15895 від 30.09.2020р., виданої Сектором реєстрації місця проживання фізичних осіб ЦНАП м. Покровськ [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в будинку [ADDRESS] з 14 жовтня 2014 року по теперішній час (а.с.22). Факт відсутності [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в місці їх постійного проживання без поважних причин понад один рік підтверджений копією акту Комунальної установи «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» від 17.09.2020р. № 5293, згідно якого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , фактично не проживають з 2015 року по теперішній час (а.с.23). Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного житла, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 2 грудня 2010 року). Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких підстав, суд приходить до висновку, що права позивача порушено відповідачем, а тому підлягають судовому захисту шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі N 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі N 337/1760/17, що ухвалені у подібних правовідносинах за аналогічних фактичних обставин. З урахуванням наведеного, факт не проживання [PERSON] , [INFO] , у спірному будинку зумовлений поважними причинами, оскільки він в силу свого віку та обставин, які склалися, не може сам проживати у цьому будинку, а тому відсутні передумови для позбавлення його права на житло шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим житлом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Як передбачено п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. В підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу суду надані наступні документи: договір про надання правової (юридичної) допомоги № 03/10/20, укладений 6 жовтня 2020 року між Адвокатським бюро «Молчанової Наталії» в особі керуючого бюро-адвоката Молчанової Н.В., та [PERSON] ; актом приймання передачі по договору про надання правової (юридичної) допомоги № 03/10/20, укладений 6 жовтня 2020 року, розрахунок витрат на правову допомогу по договору про надання правової (юридичної) допомоги № 03/10/20, укладений 6 жовтня 2020 року, рахунком-фактурою № 26 від 06.10.2020; квитанцією № 69 від 08.10.2020 року про оплату гонорару правової допомоги по договору № 03/10/20; ордер серія АН № 1019946 на представництво інтересів [PERSON] в Красноармійському міськрайонному суді Донецької області від 15.10.2020р. Процесуальним законодавством передбачено, що відшкодуванню підлягають витрати, понесені стороною у зв`язку з наданням йому правної допомоги адвокатом. Як вбачається з наданих документів, позивач уклала договір про надання правничої допомоги з Адвокатським бюро «Молчанової Наталії», оплатила їй послуги за надання правничої допомоги згідно умов договору в сумі 3000 грн, таким чином витрати, понесені позивачем у зв`язку з наданням їй правової допомоги адвокатом підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору підлягають покладенню на відповідача. Відповідно до ст.47 Конституції України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.405 ЦК України,

Outcome: partial