Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

ТзОВ «ОТП Фактоинг Україна» звернулося в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, шляхом звернення стягнення на майно. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 листопада 2006 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено Кредитний договір №СМ-SME А00/028/2006, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 66 500,00 доларів США, а позичальник зобов'язалась в порядку, передбаченому умовами кредитного договору, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки №РМ-SME А00/049/2007, який посвідчений 27 вересня 2007 року нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] за реєстровим номером 3893. Відповідно до вказаного договору в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, частина складсько-торгового комплексу /А-2/, площею 24,8 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві власності. Вказано, що станом на 24 березня 2015 року заборгованість [PERSON] за Кредитним договором становить 2 865 360,07 грн. та складається з: 48 594,52 доларів США, що еквівалентно до офіційного курсу НБУ України 1 124 477,19 грн., заборгованості по основній сумі боргу за кредитом; 16 138,52 доларів США, що еквівалентно до офіційного курсу НБУ України 373 445,35 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками; 5 469 750,13 грн. - пеня за невиконання умов кредитного договору, однак позивач просить задовольнити суму пені в розмірі 1 367 437,53 грн. Відповідно до п. 1.9.1 Кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. Про цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. Позивачем направлено/вручено відповідачам досудові/іпотечні вимоги про дострокове виконання зобов'язань за Кредитним договором, проте направлені вимоги відповідачами були проігноровані. В ході розгляду даної справи, ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 жовтня 2015 року первісного відповідача [PERSON] замінено на належного відповідача [PERSON] З огляду на наведене та враховуючи підстави, передбачені Кредитним договором, Договором іпотеки, ЗУ «Про іпотеку», з метою стягнення заборгованості за Кредитним договором №СМ-SME А00/028/2006 від 24 листопада 2006 року, яка складає 2 865360,07 грн., просить звернути стягнення на майно, що перебуває в іпотеці згідно договору іпотеки №РМ-SME А00/049/2007 від 27 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №3893, - нежитлове приміщення, частина складсько-торгового комплексу А-2, площею 24,8 кв.м, що знаходиться за адресою: Волинська область, [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві власності, визначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки згідно Закону України «Про виконавче провадження» з початковою ціною продажу предмету іпотеки, встановленою на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Матеріали справи містять письмові заперечення відповідача [PERSON], які обґрунтовані тим, що: 1) факторингова операція, предметом якої є зобов'язання фізичної особи є неправомірною; 2) позивач не може виступати новим кредитором у зобов'язанні, оскільки у нього відсутнє право здійснювати розрахунки в іноземній валюті, зокрема й приймати платежі за кредитними договорами від боржників; 3) у позивача відсутнє право звернення на предмет іпотеки через відсутність підтвердження державної реєстрації іпотеки відповідно до закону; 4) обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути задоволений судом, оскільки в силу вимог ЗУ «Про іпотеку» позивач не наділений правом такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, а суд не видає доручень на продаж нерухомого майна. Законом не визначено право іпотекодержателя вчиняти певні дії та мати права, необхідні для продажу предмету іпотеки. Враховуючи наведене, відповідач [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити (а.с.66-68, том1). Заперечення аналогічного змісту подані [PERSON] також 21 грудня 2015 року (а.с.24-27, том 3). В письмових запереченнях від 08 квітня 2016 року [PERSON] також вказує, що позивачем не додано до матеріалів справи звіту про оцінку нерухомого майна, вимоги щодо якого пред'являє, що є перешкодою для задоволення позову, а також звертає увагу на відсутність розрахунку пені, а нарахований позивачем обсяг пені в 3,65 разів перевищує обсяг основного зобов'язання та є неспівмірним з ним (а.с. 119-125). На спростування наведених заперечень відповідача [PERSON] позивачем надано письмовий відзив (а.с. 123- 126, том1). Крім того, заявою від 08 вересня 2014 року відповідач [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову в зв'язку зі спливом строку позовної давності. За змістом даної заяви відповідач [PERSON] вважає, що позов, який розглядається судом, поданий до суду більше ніж через два роки після спливу загального строку позовної давності, а тому задововоленню не підлягає (а.с.134-135, том 2). З письмових заперечень на позов представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON] слідує, що в позивача відсутні підстави для пред'явлення вимог до [PERSON], оскільки відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON], не вчинялось. Так, згідно додатку №1 до Договору відступлення права вимоги від 10 грудня 2010 року відступлено право вимоги за договором іпотеки №РМ-SME А00/049/2007, в якому майновим поручителем виступає [PERSON] Крім того, вказано на відсутність належної оцінки предмету іпотеки, на відсутність права звернення на предмет іпотеки, оскільки в матеріалах справи відсутні докази внесення відповідних змін до Договору іпотеки та докази проведення державної реєстрації іпотеки. Також вказано про відсутність доказів внесення позивача до Державного реєстру фінансових установ, що є надає право позивачу виступати стороною договору факторингу, як фінансової операції. В даних письмових запереченнях представник відповідача [PERSON] також заявляє про застосування строку позовної давності. Просить в позові відмовити. (а.с.126-133, том3). Матеріали справи містять відзив [PERSON] на позовну заяву (а.с.209-220, том 4). Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] заявою від 19 липня 2018 року просив розгляд справи відкласти в зв'язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні. Крім того, 20 липня 2017 року на адресу суду від [PERSON] надійшов письмовий виклад позиції відповідача за результатами розгляду справи «Судові дебати». В судовому засіданні від 09 липня 2018 року, при вирішенні питання про відкладення розгляду справи, дата наступного судового засідання узгоджувалась з представником відповідача [PERSON], який не заперечував щодо відкладення розгляду даної справи на 20 липня 2018 року. В зв'язку з наведеним, суд вважає за можливе, розглянути дану справу за відсутності відповідача [PERSON] та її представника, причини неявки якого суд визнає неповажними. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про отримання судової повістки. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 листопада 2006 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Кредитний СМ-SМЕ А00/028/2006 (надалі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримала кредитні кошти в розмірі 66 500 доларів США. Цільове використання кредиту - на проведення ремонту нерухомого майна. Строни домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, що відповідає п. 3 Кредитного договору (а.с.11-14, том 1). Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаними кредитним договором, 27 вересня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» укладений договір іпотеки № РМ- SME-А00/049/2007 на приміщення площею 24, 8 кв. м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 15-17, том 1). В подальшому, 10 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено Договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., відповідно до умов якого та на підставі укладеного Договору купівлі-продажу Кредитного портфелю від 10 грудня 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступив ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» сукупність прав, належних клієнту за Договорами забезпечення кредитних договорів з правом звернення стягнення на заставлене майно (а.с.18-19, том1). Також 10 грудня 2010 року між цими ж сторонами у відповідності до статей 514, 1077 - 1079, 1082, 1084 ЦК України було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відчужив ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитний портфель (а.с.21-27, том 1). Згідно з Додатком № 1 до цього договору до кредитного портфелю входить право вимоги, в тому числі, за кредитним договором № CM-SME A00/028/2006 від 24 листопада 2006 року зі змінами та доповненнями, викладеними у додаткових договорах до нього, та за договором іпотеки (майнової поруки) РМ- SME-А00/49/2007 від 27 вересня 2007 року (а.с. 28-39, том 1). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За положеннями ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При розгляді справи № 161/14473/16-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги, договорів кредиту, іпотеки, додаткового договору, встановлено, що договір про відступлення права вимоги складений, підписаний та засвідчений нотаріально належним чином відповідно до вимог діючого на той час законодавства, з огляду на що є необґрунтованими посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на те, що у позивача не було права на укладення договору про відступлення права вимоги у зв'язку із відсутністю у них необхідного обсягу цивільної дієздатності та правоздатності, відсутністю відповідної ліцензії на здійснення факторингових операцій та операцій із валютними цінностями. Набуття ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги до боржників фізичних осіб є правомірним. Стосовно посилань відповідачів про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не може бути стороною договору факторингу, оскільки на теперішній час не є фінансовою установою та його свідоцтво анульовано, то дана обставина теж досліджувалась судами при розгляді вищеозначеної справи та не знайшла свого підтвердження. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області в справі № 161/14473/16-ц від 15 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2018 року залишено без змін постановою Верховного суду від 04 червня 2018 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, до позивача ТзОВ "ОТП Факторинг Україна" перейшли всі права щодо вимоги заборгованості за кредитним договором № CM-SME A00/028/2006 від 24 листопада 2006 року зі змінами та доповненнями, викладеними у додаткових договорах до нього, та за договором іпотеки (майнової поруки) РМ- SME-А00/49/2007 від 27 вересня 2007. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України, встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Звертаючись до суду з даним позовом ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» надало розрахунок суми заборгованості за кредитним договором, з якого вбачається, що станом на 24 березня 2015 року заборгованість [PERSON] за Кредитним договором становить 2 865 360,07 грн. та складається з: 48 594,52 доларів США, що еквівалентно до офіційного курсу НБУ України 1 124 477,19 грн., заборгованості по основній сумі боргу за кредитом; 16 138,52 доларів США, що еквівалентно до офіційного курсу НБУ України 373 445,35 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками; 5 469 750,13 грн. - пеня за невиконання умов кредитного договору, однак позивач просить задовольнити суму пені в розмірі 1 367 437,53 грн. (а.с.45, том 1). Разом з тим, з даного розрахунку слідує, що неустойка у вигляді пені нарахована позивачем в іноземній валюті. Відповідно до п. 4.1.1 Кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочки. Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки НБУ, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. Враховуючи наведене, а також відсутність в матеріалах справи детального розрахунку пені, внаслідок чого суд позбавлений можливості здійснити розрахунок пені в національній валюті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за нарахованою пенею. Щодо визначених розрахунком складових заборгованості за Кредитним договором, а саме: 48 594,52 доларів США, що еквівалентно до офіційного курсу НБУ України 1 124 477,19 грн., заборгованості по основній сумі боргу за кредитом та 16 138,52 доларів США, що еквівалентно до офіційного курсу НБУ України 373 445,35 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками, то суд вважає їх такими, що відповідають умовам даного кредитного договору. Доказів на спростування наданих позивачем розрахунку заборгованості відповідачами не надано. Розмір платежів на погашення кредиту, строк їх сплати визначені умовами договору. На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Таким чином, загальна заборгованість за тілом кредиту та відсотками станом на 24 березня 2015 року становить 1 497 922,54 грн. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 17 вересня 2015 року, власником предмета іпотеки за Договором іпотеки РМ- SME-А00/49/2007 від 27 вересня 2007 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], а саме: нежитлового приміщення, частини складсько-торгового комплексу А-2, площею 24,8 кв.м, що знаходиться за адресою: Волинська область, [ADDRESS], є [PERSON] Підстава виникнення права власності - ухвала суду, 04/38-48, 01.03.2010, Господарський суд Волинської області про затвердження мирової угоди (а.с.178-206, том 2). При цьому, згідно інформації з Державного реєстру іпотек нежиле приміщення, частина складсько-торгового комплексу А-2, площею 24,8 кв.м, що знаходиться за адресою: Волинська область, [ADDRESS], перебуває в іпотеці на підставі договору іпотеки іпотеки РМ- SME-А00/49/2007, іпотекодержатель: ЗАТ «ОТП Банк», іпотекодавець [PERSON], боржник за основним зобов'язанням - [PERSON] (а.с.178-206, том 2). Частиною 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно зі ст.12 цього Закону, в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, у разі невиконання боржником зобов'язання кредитор має переважне право вимоги на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки та переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи, навіть і в випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна, а тому відповідач [PERSON], як особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набув статус іпотекодавця, а тому і несе всі обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Звертаючись до суду з позовними вимогами ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» обрало судовий спосіб захисту порушених прав кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, та просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». За змістом ч.1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», резолютивна частина рішення суду повинна відповідати вимогам статей 38, 39 Закону та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України, і в ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Частиною 2 ст. 43 Закону України «Про іпотеку» визначено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. Велика Палата Верхового Суду в постанові від 21 березня 2018 року (справа № 235/3619/15-ц) дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень. З огляду на викладене, суд вважає за можливе визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки згідно Закону України «Про виконавче провадження» з початковою ціною продажу предмету іпотеки, встановленою на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Доводи відповідачів щодо застосування до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності є необґрунтованими з огляду на наступне. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов'язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв'язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. Вказаний правовий висновок висловлений ВСУ у справі за № 6-3116цс16. В матеріалах справи містяться копії досудових вимог, які адресовані [PERSON] та [PERSON], про необхідність дострокового повернення суми боргу та, в разі невиконання чи неналежного виконання Кредитного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказані досудові вимоги датовані 26 лютого 2015 року. При цьому, з даним позовом ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось 23 квітня 2015 року. Крім того, про порушення прав щодо предмету іпотеки саме відповідачем [PERSON] позивачеві стало відомо в вересні 2015 року з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також відповідач [PERSON], заперечуючи позов, вказує, що 09 квітня 2010 року АТ «ОТП Банк» вже зверталось до Луцького міськрайонного суду Волинської області у відповідності до п.1.9 кредитного договору про дострокове виконання боргових зобов'язань, а рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2012 року позов ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №СМ-SME А00/028/2006 від 24 листопада 2006 року в сумі 637 344,72 грн. На підставі наведеного, вважає, що повторне звернення позивача з тими ж вимогами про стягнення заборгованості є порушення норм Конституції України, за якими ніхто не може бут двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одні й ті самі підстави. З даного приводу суд зазначає, що згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак, всупереч даній вимозі процесуального закону [PERSON] не надала суду належним чином завірену копію рішення, на яке вона покликається, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити наведені нею обставини. З відомостей, які містяться в АСДС Д3, встановлено, що рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2012 року в справі за позовом ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості переглядалось в Апеляційному суді Волинської області, однак результати апеляційного перегляду встановити не вдалося. Заперечуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості наявністю вищевказаного рішення суду та обгрунтовуючи підставність заяви про застосування строків позовної давності зверненням позивача до суду в 2010 році про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №СМ-SME А00/028/2006 від 24 листопада 2006 року, сторона відповідачів не клопотала перед судом про витребування та дослідження матеріалів справи 2-214/11 за позовом ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial