Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл спільно придбаного майна за час шлюбу. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до Позивача [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права на частину майна. Ухвалою суду від 06 листопада 2017 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права на частину майна обєднано в одне\~провадження з\~первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. У звязку з повторною неявкою в судове засідання позивача ухвалою суду від 05 липня 2018 року [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя залишено без розгляду. У звязку з цим судом здійснювався розгляд справи за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права на частину майна. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його предстаник [PERSON] зустрічний позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Просили зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] та її предстаник [PERSON] в судове засідання повторно не зявились, їх клопотання про відкладення розгляду справи суд визнав безпідставними. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що в засідання не зявились, суд виходить з наступного. Про час та місце судового розгляду відповідач та її представник повідомлені у встановленому законом порядку. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася повторно, при цьому не повідомивши суду про причини, які перешкоджали б її явці в судове засідання. У наданій суду заяві вона повідомляла про причини неявки її адвоката, але про причини своєї неявки не повідомила. Відповідно до п.2 ч.1\~ст.223 ЦПК України\~суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:\~перша\~неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно пункту 2 частини 3\~ст.223 ЦПК України\~якщо учасник справи або його предстаник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Тому згідно\~ст.223 ЦПК України\~відсутні підстави для відкладення розгляду справи у звязку з неявкою позивача та її представника. На підставі викладеного суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та її представника. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що зустрічний позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [PERSON] з 15 грудня 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18 жовтня 2017 року. Як пояснив відповідач [PERSON], і це підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], спільно проживати [PERSON] та [PERSON] почали з 2005 року, в цей час проживали у батьків позивача по вул.Енгельса у м.Полтаві в одній із кімнат трикімнатної квартири. Пояснення зазначених свідків зводяться до того, що сторони дійсно до укладення шлюбу проживали разом у батьків [PERSON]. Коли зустрічалися зі свідками, справляли враження справжньої сімї, турбувалися один про одного. Проте, жоден із допитаних свідків не зазначив яким чином між сторонами розподілялися обовязки, як був влаштований побут та як формувався, розподілявся спільний бюджет, якщо такий був. Інформацію про те, що сторони проживали разом та як був влаштований їх побут свідки [PERSON] та\~[PERSON] фактично отримали від [PERSON] та [PERSON] (на той час [PERSON]) О.О., в квартирі, де сторони проживали разом до їх одруження, свідки не були жодного разу. Свідок [PERSON], який зазначив, що заходив до [PERSON], бачив кімнату, у якій проживали [PERSON] та [PERSON], але щодо влаштування їх побуту, розподілу бюджету, чи був бюджет спільним, пояснити суду однозначно не зміг. Про те, що такий бюджет у сторін був спільний, висновок зробив із своїх спостережень. У своїх показаннях неодноразово звертав увагу суду, що на відпочинку, при спільних зустрічах та при придбанні побутової техніки за все платив [PERSON]. Відповідно до\~ст. 74 СК України від 10 січня 2002 року\~(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.. Згідно з роз`ясненнями викладеними у п. 20\~Постанови пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні\~ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі\~і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч. 2\~ст. 3 СК України, сім`ю\~утворюють особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, ознаками проживання однією сім`єю чоловіка та жінки є: проживання їх разом, ведення ними спільного господарства та спільного бюджету, наявність взаємних прав та обовязків. Загальні фрази, застосовані свідками при наданні показань, як то «купляли продукти», «турбувались один про одного», «спілкувались як сімя», тощо не містять достатньої конкретної інформації та не можуть бути розцінені судом як достатні докази ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обовязків. Той факт, що [PERSON] звертався до свідків [PERSON] та [PERSON] з проханням позичити гроші для придбання квартири, не свідчить про ведення ним спільного господарства з [PERSON], оскільки може бути розцінений і іншим чином, як намір мати свою частку в цьому житлі, позичити ці кошти [PERSON] (на той час [PERSON]) О.О., тощо. Свідок [PERSON] суду також пояснила, що надавала [PERSON] кошти для придбання квартири. Проте, її показання щодо суми наданих коштів суттєво відрізняються від пояснень відповідача з цього приводу. Так, відповідач пояснював, що батьки надали йому кошти в розмірі близько 40000 грн. для придбання квартири, свідок пояснила, що ця сума складала близько 20000 грн. Проте, і вказані показання свідків не свідчать про ведення сторонами спільного бюджету та наявність між ними взаємних прав та обовязків. Інших належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували факт проживання [PERSON] та [PERSON] сімєю без реєстрації шлюбу, суду надано не було. Тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні зустрічної позовної вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю, ведення спільного побуту, бюджету та господарства без реєстрації шлюбу з червня 2005 року до 15 грудня 2007 року за її недоведеністю. Судом також встановлено, що 19 вересня 2006 року [PERSON], що діє в договорі як довіритель, та АТ «Індустріально-експортний банк», що в договорі діє як управитель, уклали договір №15 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А (т.1, а.с.71-79). Згідно вказаного договору довіритель на підставі визнання ним Правил Фонду фінансування будівництва виду А «ПМК-64», затверджених рішенням правління АТ «Індустріально-експортний банк» від 26 липня 2006 року, передає управителю в довірчу власність грошові кошти з метою отримання у власність обєкта інвестування та встановлює обмеження щодо окремих дій управителя з управління цими коштами, приймає на себе зобовязання виконувати правила ФФБ, а управитель приймає кошти на рахунок ФФБ у довірче управління з подальшим використанням коштів ФФБ у порядку, визначеному правилами ФФБ. При укладенні договору управитель на умовах правил ФФБ закріплює за довірителем обраний ним обєкт інвестування, характеристики якого визначені у свідоцтві про участь у ФФБ, яке є невідємною частиною цього договору. Дані про закріплений за довірителем обєкт інвестування: номер квартири 106, поверх 7, адреса: м.Полтава, вул.Гожулівська, 28, проектна загальна площа: 50,92 кв.м., проектна житлова площа: 28,67 кв.м. Відповідно до акту приймання-передачі квартири, розташованої в 10-ти поверховому житловому будинку по вул.Гожулівська, 28 в м.Полтава, від 05 червня 2007 року ЗАТ «ПМК-64» (забудовник) передав, а [PERSON] (довіритель) прийняла квартиру №106 в житловому будинку по вул.Гожулівська, 28 в м.Полтаві. Загальна площа квартири 51,5 кв.м., житлова площа 28,3 кв.м., вартість квартири 147029,20 грн. (т.1, а.с.91). 21 серпня 2007 року Управлінням житлово-комунального господарства видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (т.1, а.с.93). 29 серпня 2007 року Колективним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (т.1. а.с.103). Як вбачається з даних банківських квитанцій, від імені [PERSON] на користь ЗАТ «ПМК-64» в період з 19 вересня 2006 року по 05 червня 2007 року внесено кошти у розмірі: 53601,20 грн. (квитанція №35 від 19 вересня 2006 року), 20623,00 грн. (квитанція №10 від 23 вересня 2006 року), 26581,00 грн. (квитанція від 27 вересня 2006 року), 23600,00 грн. (квитанція №22084 від 24 жовтня 20006 року), 20000,00 грн. (квитанція №37 від 11 листопада 2006 року), 768,00 грн. (квитанція №24 від 22 грудня 2006 року), 1856,00 грн. (квитанція №117 від 05 червня 2007 року). Всього за вказаний період внесено коштів у розмірі 147029,20 грн. (т.1, а.с.85-88). Відповідно до ст.74 СК України в редакції, що діяла на час набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю, ведення спільного побуту, бюджету та господарства без реєстрації шлюбу з червня 2005 року до 15 грудня 2007 року, відсутні підстави для встановлення факту придбання спірної квартири під час проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу. Тому позовна вимога про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності сторін з вказаних підстав задоволенню також не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з зустрічним позовом до [PERSON], відповідач [PERSON] просив визнати квартиру обєктом права спільної сумісної власності саме з підстав її придбання під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу. Оскільки суд розглядає цивільні справи лише в межах позовних вимог, питання щодо прав власності з інших підстав (спільної часткової власності, набутої особами, що не перебувають в сімейних відносинах, чи інші) не є предметом судового дослідження в даній справі. Тому, розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд не вирішує питання про наявність або відсутність підстав для визнання спірної квартири обєктом права спільної часткової власності пропорційно до внеску кожної сторони у її придбання. Крім того, доказів внесення ним коштів на придбання квартири відповідач [PERSON] суду не надав, в судовому засіданні ні він, ні свідок [PERSON] не змогли назвати точну суму коштів, які за твердженням відповідача були ним внесені у придбання квартири. А згідно вказаних вище банківських квитанцій кошти вносилися від імені [PERSON]. Щодо вимоги про визнання обєктом права спільної сумісної власності сторін ремонтних робіт, проведених у квартирі, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 177 ЦК об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери. Відповідно до ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Згідно ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. В силу наведених норм «ремонтні роботи, проведені у квартирі», які не є ні річчю, ні майном, відповідно, не можуть бути окремим обєктом права власності, в тому числі спільної сумісної. На підставі викладеного в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити. Судом також встановлено, що відповідачем [PERSON] в період з грудня 2015 року здійснювались перерахування грошових коштів позивачу [PERSON] на рахунки: №4149497830084028 (т.1, а.с.129, 130, 131, 132, 133, 135,136, 138, 141,143, 145, 146, 147, 148, 149,150, 151, 152, 153, 155) в загальній сумі 81263,02 грн.: 3728,00 грн. (квитанція №ВАSS_2932441155 від 21 квітня 2015 року), 2318,00 грн. (квитанція №ВАSS_3067696381 від 01 червня 2015 року), 2598,00 грн. (квитанція №ВАSS_3183419800 від 03 липня 2015 року), 5320,00 грн. (квитанція №ВАSS_3299780102 від 05 серпня 2015 року), 2615,00 грн. (квитанція №ВАSS_3551377602 від 10 жовтня 2015 року), 7585,00 грн. (квитанція №ВАSS_3670582073 від 10 листопада 2015 року), 1005,03 грн. (квитанція №Р24АР24А11105651А686221 від 17 грудня 2015 року), 804,02 грн. (квитанція №Р24АР24А11098958А674893 від 17 грудня 2015 року), 6532,66 грн. (квитанція №Р24АР24А41630010А082834 від 23 лютого 2016 року), 7035,18 грн. (квитанція №Р24АР24А52993448А413363 від 18 березня 2016 року), 3718,59 грн. (квитанція №Р24АР24А64397308А088988 від 11 квітня 2016 року), 4824,12 грн. (квитанція №0553-6270-0566-0444 від 07 липня 2016 року), 2795,00 грн. (квитанція №0587-5826-0555-0546 від 10 серпня 2016 року), 4891,00 грн. (квитанція №0587-5614-4529-0059 від 10 серпня 2016 року), 5025,13 грн. (квитанція №0624-3909-9170-0534 від 16 вересня 2016 року), 278,00 грн. (квитанція №0669-4763-4512-0141 від 31 жовтня 2016 року), 8733,00 грн. (квитанція №0669-4387-9437-0385 від 31 жовтня 2016 року), 1005,03 грн. (квитанція №Р24АР24А181476053А50586 від 21 лютого 2017 року), 10050,25 грн. (квитанція №0827-6119-1184-0271 від 07 квітня 2017 року), 402,01 грн. (квитанція №Р24АР24А254962045А63399 від 08 липня 2017 року для оплати спортивних тренувань дитини), №5168757206828636 (т.1, а.с.139, 140, 156, 158, 159) в загальній сумі 14063 грн.: 415,00 грн. (квитанція № ВАSS_2320135564 від 10 жовтня 2014 року), 2400,00 грн. (квитанція № ВАSS_2333122469 від 15 жовтня 2014 року), 5200,00 грн. (квитанція № ВАSS_2447173381 від 21 листопада 2014 року), 3050,00 грн. (квитанція №Р24АР24А61296339923832 від 18 лютого 2015 року), 2998,00 грн. (квитанція №ВАSS_2762367741 від 28 лютого 2015 року), №5211537444689801 (т.1, а.с.157) в сумі 2000 грн.: 2000,00 грн. (квитанція № ВАSS_2447099299 від 21 листопада 2014 року), №5168755613606017 (т.1, а.с.134, 137, 144, 154) в загальній сумі 7098,00 грн.: 1100,00 грн. (квитанція №Р24АР24А223621776097930 від 30 травня 2015 року), 1998,00 грн. (квитанція №ВАSS_3183411377 від 03 липня 2015 року), 2000,00 грн. (квитанція №Р24АР24А52993408А873132 від 18 березня 2016 року), 2000,00 грн. (квитанція №0796-4431-3577-0475 від 07 березня 2017 року), Всього на вказані рахунки перераховано 104424,02 грн. Проте, сторонами не надано суду доказів, з яких би вбачалось що дані кошти є накопиченням сімї, і на даний час зберігаються, або зберігалися на час розірвання шлюбу на рахунку позивача. Як вбачається з даних трудової книжки [PERSON], з 01 січня 2011 року по 04 липня 2016 року він працював у ТОВ «Родіна», яке розташовано у Покровському районі Дніпропетровської області, з 09 серпня по 11 жовтня 2016 року у ТОВ «Перемога, з 12 жовтня 2016 року по 28 лютого 2017 року у ТОВ «Богданівське-М», які також розташовані у Дніпропетровській області. У звязку з цим є підстави вважати, що вказані вище щомісячні перерахування коштів були здійснені відповідачем не з метою накопичення коштів, а є його заробітною платнею та перераховані дружині, що знаходилася в іншій області, з метою виконання свого обовязку щодо утримання сімї, та були використані на забезпечення потреб сімї. Так, значні суми коштів сторонами витрачені у 2014 році на придбання а автомобіля, у 2016 році - на придбання посуду, будівельних матеріалів, меблів, дитячих речей. Згідно квитанції\~№0896-7539-5386-0577\~від 15\~червня 2017\~року відповідачем\~ перераховано\~кошти в\~розмірі 179,40\~грн.\~в якості\~оплати за ДНЗ №81, дитина [PERSON]. Згідно квитанції №Р24АР24А254962045А63399 від 08 липня 2017 року ним перераховано на рахунок позивача 402,01 грн. для оплати спортивних тренувань дитини. Зазначене підтверджується доданими до матеріалів справи чеками, банківськими квитанціями та накладними (т.1, а.с.12-14, 112-115, 122 126, 141, 142). Крім того, в розрахунок відповідачем враховано також і 32300 грн., які в період з 01 жовтня по 26 грудня 2013 року перераховано на рахунок [PERSON] не ним, а іншою особою, якою за його ж твердженням є його мати [PERSON]. Посилання на те, що вказані кошти є дарунком особисто йому, але за відсутністю у нього картки були для нього перераховані на рахунок дружини, належними та допустимими доказами не підтверджуються. Тому в задоволенні позовної вимоги про визнання грошових коштів у розмірі 136903,42 грн. обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] необхідно відмовити. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання кватири, ремонтних робіт та грошових коштів, перерахованих на рахунки позивача, спільним майном подружжя, в задоволенні позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на 1/2 частини кватири, ремонтних робіт та грошових коштів також необхідно відмовити. Судом також встановлено, що під час шлюбу сторонами придбано таке майно: кришку СКО-82 вартістю 26,94 грн. та праску Philips GC4 вартістю 1189,75 грн., що підтверджується даними чеку ТОВ «Епіцентр К» від 27 серпня 2016 року (т.1, а.с.112), каструлю 24 см. Char вартістю 794,49 грн., що підтверджується даними чеку ТОВ «Епіцентр К» від 27 серпня 2016 року (т.1, а.с.112), каструлю з кришкою 20 см. вартістю 699,48 грн. та ківш 16 см. Charасte вартістю 579,48 грн., що підтверджується даними чеку ТОВ «Епіцентр К» від 27 серпня 2016 року (т.1, а.с.112), радіатор ЛРБ 001-10,1 вартістю 1512,00 грн., що підтверджується даними чеку ТОВ «Епіцентр К» від 27 серпня 2016 року (т.1, а.с.113), фоторамку 21х30 см. вартістю 87,00 грн., що підтверджується даними чеку ТОВ «Епіцентр К» від 25 серпня 2016 року (т.1, а.с.114), швабру PVA вартістю 139,80 грн. та гарнітуру SVEN вартістю 221,00 грн., чайник електричний Philips вартістю 639,17 грн., що підтверджується даними чеку ТОВ «Епіцентр К» від 27 серпня 2016 року (т.1, а.с.114), замок Гардіан вартістю 543,12 грн., що підтверджується даними чеку ТОВ «Епіцентр К» від 04 лютого 2017 року (т.1, а.с.115), лічильник ТЕ PolluCom EX15-0,6 вартістю 2160,00 грн., що підтверджується даними рахунку-фактури ТОВ «Бріг» від 18 вересня 2014 року (т.1, а.с.122), стіл Vetro та чотири стільця вартістю 12400,00 грн., кухонний кут вартістю 6000,00 грн., що підтверджується даними накладної ФОП [PERSON] від 30 серпня 2016 року №54 (т.1, а.с.123), комод вартістю 4500,00 грн., ліжко «Ларго» 200х160 вартістю 11400,00 грн., матрац «Нептун» вартістю 2900,00 грн., дві тумби приліжкові вартістю 1980,00 грн. кожна, загальною вартістю 3960,00 грн., шафу для одягу вартістю 3900,00 грн., що підтверджується даними накладної ФОП [PERSON] від 11 грудня 2013 року №98 (т.1, а.с.124), диван ЛВС вартістю 8000,00 грн., що підтверджується даними накладної ФОП [PERSON] від 12 вересня 2015 року №24 (т.1, а.с.123), йогутницю «Оrion» вартістю 260 грн. пилосос Zelmer вартістю1624,00 грн., праску Rowenta вартістю 484,00 грн., що підтверджується даними товарного чеку ФОП [PERSON] від 20 лютого 2013 року №800893009 (т.1, а.с.186), диван «Вояж» вартістю 3000,00 грн., що підтверджується даними товарного чеку від 06 серпня 2013 (т.1, а.с.187). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки фактично в їх заявах по суті справи сторони погоджувались щодо придбання ними спільного майна, суд вважає такою, що не підлягає доказуванню, обставину, що ними придбано та є обєктами прав спільної сумісної власності подружжя: телевізор «ТCL» вартістю 4000,00 грн., телевізор LG вартістю 4000,00 грн., стіл компютерний вартістю 800,00 грн., чайник «Хілтон» вартістю 200,00 грн., шуруповерт вартістю 348,00 грн., шліфувальну машинку вартістю 600,00 грн., ручну дриль вартістю 550,00 грн., пральну машину LG вартістю 1952,00 грн., шафу-купе вартістю 4000,00 грн., бойлер вартістю 2722,00 грн. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Тому вказане вище майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності згідно закону, і підстави для визнання даного майна обєктами спільної сумісної власності подружжя ще і судовим рішенням відсутні. У звязку з цим суд приходить до висновку про необхідність в задоволенні позовної вимоги про визнання даного майна обєктами права спільної сумісної власності відмовити. Належним способом захисту права сторін в даному випадку є саме розподіл спільного майна, набутого сторонами за час шлюбу, а не визнання його спільною сумісною власністю. Відповідно до частини першої\~статті 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на частину майна фактично є вимогами про розподіл вказаного майна подружжя. Загальна вартість вказаного майна становить 86192,23 грн., відповідно, 1/2 частина, що має бути виділена кожній із сторін, становить 43096,12 грн. Оскільки вказане майно має різну вартість, його поділ у точній відповідності до часток подружжя не представляється можливим, на підставі ч.3 ст.70 СК України, суд вважає за можливе допустити незначне відходження від рівності часток подружжя. При цьому частка позивача буде більшою на 282,83 грн. (або на 0,66%) від вартості 1/2 частини спільного майна, а частка відповідача, відповідно, меншою на 282,83 грн. (або на 0,66%) від вартості 1/2 частини спільного майна. Вирішуючи питання щодо переліку майна, яке необхідно виділити у власність сторонам із їх спільного майна, суд виходить з того, що у власності позивача залишається квартира, тому речі, призначені для її обслуговування та забезпечення належної експлуатації, а також речі, що в ній установлені та не можуть бути демонтовані без втрати їх вартості та цільового призначення, необхідно виділити [PERSON] У звязку з цим суд вважає за необхідне у власність позивачу передати лічильник ТЕ PolluCom EX15-0,6, радіатор ЛРБ 001-10,1, замок Гардіан, бойлер вартістю, шафу-купе. Решту майна суд вважає за необхідне розподілити між сторонами таким чином, щоб кожна з них отримала майно для забезпечення основних життєвих потреб, як то для сну (ліжко, дивани), зберігання речей (шафи, комод. тумбочки), для приготування їжі (посуд, чайники), для приймання їжі (кухонний куток, стіл зі стільцями), догляду за одягом (праски), тощо. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що у власність [PERSON] необхідно виділити стіл Vetro та чотири стільця вартістю, комод, шафу для одягу, диван ЛВС, каструлю з кришкою 20 см., фоторамку, швабру, гарнітуру SVEN, йогутницю «Оrion», пилосос Zelmer, телевізор «ТCL», телевізор LG, стіл компютерний, праску Rowenta, чайник «Хілтон», шуруповерт, шліфувальну машинку, ручну дриль, а всього майна на суму 42813,28 грн. У власність [PERSON], крім вказаного вище майна, необхідно виділити наступне майно: кухонний кут, ліжко «Ларго», дві тумби приліжкові, матрац «Нептун», праску Philips, кришку СКО-82, каструлю 24 см., ківш 16 см.,чайник електричний Philips, пральну машину LG, диван «Вояж», а всього майна на суму 43378,95 грн. Враховуючи, що [PERSON] 9 квітня 2017 року придбано новий сучасний LED телевізор «SAMSUNG», суд вважає за необхідне інші телевізори залишити у власності відповідача [PERSON] Згідно частин 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з заяв сторін по суті спору (первісний та зустрічний позов, відзив), в цілому сторони погоджуються, щодо наявності у них ще деякого спільного майна. Але за відсутності доказів щодо вартості такого майна, різної оцінки майна кожною із сторін та відсутності погодження ними вартості, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо поділу такого майна: вмонтованої кухні (яка за оцінкою позивача 2500 грн., за оцінкою відповідача 4000 грн.), духової шафи (за оцінкою позивача 13000 грн., за оцінкою відповідача 10000 грн.), варочної газової поверхні (за оцінкою позивача 1000 грн., за оцінкою відповідача 1200 грн.), холодильника «Днепр Vita Nova» (за оцінкою позивача 1500 грн., за оцінкою відповідача 2500 грн.), морозильної камери «Індезіт» (за оцінкою позивача 6500 грн., за оцінкою відповідача 8000 грн.), мультиварки «Делфа» (за оцінкою позивача 700 грн., за оцінкою відповідача 1000 грн.), компютера «Леново (ноутбук) (за оцінкою позивача 5000 грн., за оцінкою відповідача 6000 грн.), компютера «Леново (ноутбук) (за оцінкою позивача 2000 грн., за оцінкою відповідача 3500 грн.). Тому в задоволені позовних вимог про поділ цього майна необхідно відмовити. Оскільки будівельні, витратні матеріали та матеріали, призначені для здійснення ремонтних робіт в квартирі, хоча і були придбані під час шлюбу сторонами, але у звязку з використанням за призначенням перестали бути окремими обєктами права власності, вказане мано не може бути обєктом поділу між сторонами. Встановлення вікон та дверей також є фактичним покращенням квартири. Після їх установлення вони також перестали бути окремим обєктом права власності, стали складовою частиною квартири, а тому не можуть бути обєктом поділу. Будь-які докази, з яких би вбачалось коли саме, подружжям чи кимось з них до шлюбу було придбано змішувач для ванни, ванну акрилову [PERSON], екран для ванни, змішувач для умивальника, умивальник Cersanit, тумба на ніжках для умивальника [PERSON], дзеркало для ванної кімнати, стельові світильники (всього 6 шт.), унітаз Cersanit, змішувач для мийки, мийка для кухні, пароварка Braun white, кухонний комбайн, стельові світильники для коридору 5 шт., кондиціонер, люстри 2 шт., яка вартість даного майна. Тому в задоволенні позовних вимог про поділ цього майна також необхідно відмовити. Враховуючи значну кількість майна, набутого сторонами за час шлюбу, що надає можливість здійснити його поділ без присудження одній із сторін грошової компенсації та без покладення на другу сторону обовязку таку компенсацію сплатити, суд приходить до висновку про відсутність підстав для передання у власність відповідача майна лише на суму 2019 грн. та стягнення з позивача на його користь різниці вартості присудженого їм майна. Крім того, як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.25 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Враховуючи, що спільне майно подружжя може бути поділено, позивачем на депозитний рахунок суду кошти для присудження компенсації відповідачу не внесені, підстави для присудження відповідачу компенсації відсутні, а майно необхідно поділити. Позовні вимоги про зобовязання позивача передати відповідачу майно суд вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач перешкоджає відповідачу в користуванні цим майном. Можливе припущення, що особа не виконуватиме рішення суду про розподіл майна подружжя, яке не ґрунтується на належних та допустимих доказах, не є підставою для задоволення даної позовної вимоги. На підставі викладеного суд прийшов до висновку про необхідність позов задовольнити частково, розділити майно подружжя, в задоволенні решти позовних вимог - відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України у звязку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати пропорційно до задоволених вимог в сумі 428 грн. 13 коп. Оскільки при зверненні з зустрічним позовом до суду відповідачем судовий збір було сплачено не в повному обсязі, з нього необхідно стягнути на користь держави судовий збір пропорційно до позовних вимог, в задоволенні яких йому судом відмовлено. Так, не оплачені відповідачем судовим збором позовні вимоги майнового характеру на загальну суму 295722,66 грн. (вимоги про: 1) визнання права власності на 1/2 частину квартири : 147029,20 грн./2 = 73514,10 грн., 1/2 частину ремонтних робіт: 136669,25 грн./2 = 68334,63 грн., 2) визнання права власності та стягнення 1/2 частини грошових коштів у розмірі 68451,71 грн., 3) стягнення з позивача коштів у розмірі 85422,22 грн.) та 1 позовна вимога немайнового характеру (зобовязати позивача передати відповідачу майно). Таким чином судовий зір, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави становить: 295722,66 грн. / 100 + 704,80 грн. = 3662,03 грн.

Outcome: partial