Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму коштів та моральну шкоду, посилаючись на те, що 19.04.2013 року та 27.05.2013 року між сторонами було укладено договори банківського вкладу «Оберіг» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів №№ 531/2013-222 та 641/2013-222, згідно умов яких позивач здійснив внески грошових коштів на суму 941795,00 грн. В свою чергу банк зобов'язувався нараховувати та виплачувати проценти у розмірі 18,25 процентів річних на фактичний залишок коштів на вкладному рахунку. У зв'язку з відмовою відповідача повернути вклад, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за вкладами. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2014 року з відповідача на користь стягнено грошові кошти в сумі 978995,90 грн., але відповідач фактично повернув кошти лише 29.12.2014 року. Таким чином, кошти за банківським вкладом у період з 18.06.2014 року по 29.12.2014 року залишались у користуванні банку. Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми в розмірі 15609,24 грн., інфляційні втрати в сумі 127661,06 грн., проценти на банківський вклад в сумі 94963,00 грн., моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.07.2014 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва позов [PERSON] до ПАТ «КБ «Хрещатик» про стягнення грошових коштів задоволено та стягнено з відповідача грошові кошти за договором банківського вкладу від 19.04.2013 року у розмірі 667145,90 грн. та за договором банківського вкладу від 27.05.2013 року у розмірі 311850,00 грн. (а.с. 5-7). Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15.09.2014 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.12.2014 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2014 року залишено без змін (а.с. 8-12). Згідно меморіального ордеру № 71 від 29.12.2014 року [PERSON] відповідач здійснив виплату банківського вкладу в сумі 978998,00 грн. (а.с. 13). Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що зобов'язання сторін за договором припиняються з моменту їх належного виконання. Оскільки внесені позивачами гроші на їх вимогу у визначені договорами строки не повернуті, то це дає право позивачам на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з 19.06.2014 року до 28.12.2014 року, а також на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами 18.06.2014 року, проте повернув кошти позивачу лише 29.12.2014 року, чим порушив свої грошові зобов'язання. За таких обставин суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Строк повернення банківського вкладу на підставі рішення суду закінчився 18.06.2014 року, отже кількість днів прострочення за період з 19.06.2014 року по 29.12.2014 року складає 194 дні, а тому три проценти річних від суми простроченої заборгованості становить 15610,29 грн. (сума заборгованості 978995,90 грн. х 3 х 194 дні / 365 / 100 = 15610,29 грн.). Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених вимог. Позивачем заявлено вимогу про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 15609,24 грн., тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню в межах заявлених вимог. Згідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики. Перевіряючи розрахунки позивача, суд приймає до уваги роз'яснення, надані Верховними Судом України в листі № 62-97 від 03.04.1997 року відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Враховуючи, що строк повернення банківського вкладу порушено з 19.06.2014 року, суд застосовує індекс інфляції починаючи з червня 2014 року. Величина індексу інфляції за червень-грудень 2014 року становить 113,04 % (101,0 % х 100,4 % х 100,8 % х 102,9 % х 102,4 % х 101,9 % х 103,0 % = 113,04 %). Сума інфляції складає 978995,90 грн. х 113,04 % - 978995,90 грн. = 127661,06 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. В правовій позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-39цс13 від 29.05.2013 року зазначено що, відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України, проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Таким чином, банк був зобов'язаний повернути позивачу депозитні кошти на підставі рішення суду 18.06.2014 року, проте повернув кошти лише 29.12.2014 року, чим порушив свої грошові зобов'язання, а тому необхідно стягнути з відповідача проценти по банківському вкладу за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів. Сума процентів, нарахованих на банківський вклад за період з 19.06.2014 року по 28.12.2014 року складає 94963,00 грн. (987995,90 грн. х 18,25 % / 365 днів х 194 дні = 94963,00 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених ст. 137 ЦПК, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Крім цього, даною постановою роз'яснено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то необхідно з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. В даному випадку мають місце договірні відносини, які склалися між сторонами. Договором, укладеним між позивачем та відповідачами, не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно до п. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial