Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 04.12.2007 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №DN81AR03110249, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 57 270,40 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.12.2014р. Відповідач зобовязався погашати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірах та терміни, встановлені умовами кредитного договору. 04.12.2007р. між позивачем - ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки для забезпечення виконання зобовязання по кредитному договору відповідачем [PERSON] Однак відповідач своїх зобовязань по своєчасному поверненню кредиту та нарахованих відсотків згідно умов договору не виконав, внаслідок чого станом на 24.03.2015р. виникла заборгованість на загальну суму 126 169 грн. 46 коп., з яких 17486,19 грн. заборгованість за кредитом, 108683,27 пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором. Про невиконання обовязків по кредиту відповідачі попереджалися позивачем їм були надіслані листи-попередження про необхідність виконання зобовязань за укладеними договорами. Але ці вимоги проігноровані, тому позивач й звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, пояснив, що на підставі ухваленого судом 11.01.2012р. рішення у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту з відповідача стягнуто заборгованість шляхом звернення стягнення на придбаний відповідачем за отримані за договором кошти автомобіль марки ВАЗ. Відповідач [PERSON] сам повернув банку автомобіль, який був згодом реалізований, отримані від реалізації кошти пішли на погашення частини заборгованості по кредиту. Однак, отримана від реалізації автомобіля сума не покрила всієї заборгованості, тому банк й звернувся до суду з даним позовом. Адвокат [PERSON], який представляв інтереси обох відповідачів, позов заперечив, оскільки вважав, що позивач умисним та протиправними діями, які суперечать Конституції України, ЦК та ЦПК, що полягали в укладенні з відповідачами пяти договорів, які не відповідають вимогам чинного законодавства, поставив [PERSON] у безвихідні для останнього умови з метою заволодіння його автомобілем та ще й стягнення з нього чималих коштів. Заявив про застосування строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України, та просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 11.01.2012р. у справі №2-2715/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором встановлено, що 04 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № DN81AR03110249, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 57\~270 грн. 40 коп. на купівлю автомобіля зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,80% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком погашення не пізніше 03.12.2014 р. 04 грудня 2007 року для забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору було укладено договір застави рухомого майна, предметом якого є транспортний засіб марки ВАЗ, модель 21154, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: XTA21154084521657, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до договору, звернення стягнення та реалізація предмету застави здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі продажу предмету застави від імені заставодавця. Відповідач не виконав умов договору щодо сплати заборгованості, чим порушив прийняті на себе договірні зобовязання, а тому станом на 14.09.2011 рік виникла заборгованість, а саме: 34\~866,08 грн. сума заборгованості за кредитом; 834,19 сума заборгованості по процентах за користування кредитом; 200,91 грн. сума заборгованості по комісії за користування кредитом; 35\~907,46 грн. сума пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, а всього 71\~808 грн. 64 коп. заборгованості за кредитним договором. Зазначеним рішенням суду позов задоволено та стягнуто з [PERSON] в користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 71 808 грн. 64 коп. за рахунок звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки ВАЗ, модель 21154, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий седан - В, № кузова/шасі: XTA21154084521657, реєстраційний номер [NUMBER]. Рішення суду набрало законної сили, оскільки сторони в апеляційному порядку його не оскаржували, тому доводи представника відповідачів адвоката [PERSON] щодо невідповідності Договору кредиту, укладеного з [PERSON], та інших договорів, укладених з метою забезпечення виконання останнім зобовязань за договором кредиту, є безпідставними. В матеріалах справи наявна копія довіреності від 23.05.2014р. (а.с.55), яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Згідно з цією довіреністю [PERSON] уповноважив ПАТ КБ «Приватбанк» бути його представником при вирішенні питань, повязаних з відчуженням (продажем або обміном) автомобіля марки ВАЗ, модель 21154, 2007 року випуску, № кузова: XTA21154084521657, тип ТЗ легковий седан В; реєстраційний номер [NUMBER]; проводити технічні дослідження щодо ціни та технічного стану автомобіля; укладати договори купівлі-продажу, обміну, дарування, застави, визначати ціну та інші умови; знімати з обліку в органах ДАІ; одержувати належні йому гроші, виконувати інші дії необхідні для виконання цієї довіреності. На підтвердження наведених обставин позивачем було представлено: оригінал кредитної справи, яка була оглянута судом з участю сторін в судовому засіданні; копію акту передачі [PERSON] автомобіля марки ВАЗ, модель 21154, 2007 року випуску, № кузова: XTA21154084521657, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.56); копії актів експертної оцінки зазначеного ТЗ (а.с.68-76); копію свідоцтва про реєстрацію ТЗ на власника [PERSON] (а.с.79); копію довідки-рахунку серії ВІА №770793 від 08.10.12014р., яка підтверджує придбання [PERSON] зазначеного ТЗ за ціною 53500 грн. (а.с.80). Як вбачається з наданої позивачем на вимогу суду довідки від 13.11.2015р. за №30.1.0.0/2-20151110/2021 заставний автомобіль реалізовано 08.10.2014р. На рахунок, відкритий для погашення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110249 від реалізації автомобіля зараховано кошти в розмірі 53 500 грн., з яких 20 796,74 грн. пішли на погашення тіла кредиту; 32 383,37 грн. на погашення відсотків; 319,89 грн. на оплату проведення судової експертизи. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором відповідача на час звернення до суду з даним позовом - на 31.03.2015р. становить: 17 486,19 грн. - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 108 866,87 грн. нарахована пеня. Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачі суду не надали, як і не надала доказів належного виконання ними умов кредитного договору. Відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст.ст.610,611,612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Статтею 554 ЦК передбачено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як вже зазначалося 04.12.2007р. між позивачем - ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір поруки для забезпечення виконання зобовязання по кредитному договору відповідачем [PERSON] Із зазначеного договору (п.п.11,12) вбачається, що такий набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання зобовязань за Кредитним договором. Порука припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. 27 жовтня 2011 року банком предявлено позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 71 808 грн. 64 коп. за рахунок звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки ВАЗ, модель 21154, 2007 року випуску, тип ТЗ: легковий седан - В, № кузова/шасі: XTA21154084521657, реєстраційний номер [NUMBER]. Таким чином, банк відповідно до положень статті 1050 ЦК України скористався правом на повернення кредиту достроково, чим змінив дату виконання основного зобовязання. У разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за основним договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. У матеріалах справи відсутні докази про те, що банк звертався до поручителя з вимогами протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. В силу положень ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, настання строку виконання зобовязання в повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково не предявить вимоги до поручителя. Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд України за результатами розгляду справи № 6-106цс14 та висловив наступну правову позицію: у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за основним договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови предявлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобовязання з повернення кредиту змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобовязання й порука припиняється, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобовязання. Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. У звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, предявивши 27 жовтня 2011 року позов до [PERSON] про дострокове стягнення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів. Отже, предявивши 27 жовтня 2011 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом 6 місяців, від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі ч.2 ст.1050 ЦК строк виконання основного зобовязання, то передбачений ч.4 ст.559 цього кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати. Оскільки з позовом до суду кредитор звернувся лише у квітні 2015 року, а письмові вимоги про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором були предявлені боржнику 27 жовтня 2011 року, то у звязку з пропущенням шестимісячного строку предявлення вимоги до поручителя позовні вимоги до останнього не підлягають задоволенню. Ураховуючи, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №DN81AR03110249 від 04.12.2007 року не виконав належним чином, у зв`язку із чим виникла заборгованість на суму, вказану у позові, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ КБ "Приватбанк" . Однак, перевіряючи доводи заявника адвоката [PERSON], який представляв вілдповідачів, в частині застосування судами норм закону щодо позовної давності, суд виходять із такого. Як вбачається з укладеного між сторонами кредитного договору, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 03.12.2014 р. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте\-ресу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252255 ЦК. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановив суд під час розгляду справи №2-2715/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором останній перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у звязку з чим станом на 14.09.2011р. утворилася заборгованість за кредитним договором, що складалася із заборгованості за кредитом, процентів та комісії за користування кредитом, пені і штрафів. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до [PERSON] 27.10.2011р. Вище зазначалося, що предявлений банком 27.10.2011р. позов до [PERSON] про стягнення заборгованості був задоволений, стягнуто з [PERSON] заборгованість в розмірі 71 808 грн. 64 коп. за рахунок звернення стягнення на предмет застави належний відповідачу автомобіль. В подальшому автомобіль реалізований і за рахунок виручених від реалізації коштів в розмірі 53 500 грн. погашено частину заборгованості, а саме: заборгованість з тіла кредиту - 20 796,74 грн. та з відсотків в розмірі - 32 383,37 грн. Таким чином заборгованість з тіла кредиту в розмірі 17 486,19 грн. і пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором залишилася непогашеною, тому банк продовжував її нараховувати пеню до часу повторного звернення до суду 16.04.2015р. з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності, не ґрунтується на вимогах закону. Отже, аналіз норм ч.2 ст.258, ч.3 ст.267, ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, тобто в даному випадку стягненню підлягає сума нарахованої пені за період з 01.04.2014р. по 31.03.2015р. в розмірі 24\~809,78 грн. Питання стягнення з відповідача судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК, згідно з якою стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial