Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Морівської сільської ради Козелецькому району Чернігівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Відділ Держгеокадастру у Козелецькому районі Чернігівської області про визнання незаконним рішення ради та скасування державного акту. Позивач обґрунтовує позов тим, що на підставі договору дарування, який укладено 16.06.2004 року та посвідчено приватним нотаріусом Кравченко І.О., зареєстровано у реєстрі №2995, позивач у справі [PERSON] прийняв у дар від [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Угода про дарування нотаріально посвідчена, право на домоволодіння відповідно до норм законодавства зареєстровано в органах МБТІ. На час укладання угоди дарування житлового будинку земельна ділянка, на якій розташований подарований будинок, у власність не була нікому передана. Окремо договір щодо розпорядження земельною ділянкою для обслуговування даного будинку, господарських будівель та споруд не укладався. На даний час позивачу відомо, що на підставі рішення Морівської сільської ради від 27 вересня 2004 року громадянці [PERSON] було передано безоплатно у власність земельну ділянкою площею 0,1931 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд в [ADDRESS] та видано на підставі цього рішення правовстановлюючий документ - Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 17.05.2005 року, який посвідчує її право на вказану земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Таким чином, [PERSON], відповідачка у справі, не маючи права на володіння будинком, з господарськими будівлями та спорудами, бо починаючи з 16 червня 2004 року вона його подарувала, отримала право на землю для його обслуговування, не будучи його власником та отримала правовстановлюючий документ на землю. Позивачу відомо, що акт погодження меж земельної ділянки із землевласниками суміжних ділянок було складено та підписано 27 червня 2004 року, вказаний акт було підписано і [PERSON], хоча остання добре знала про те, що набути у власність вказану ділянку землі вона вже не має права, бо не є власником домоволодіння, яке подароване загалом - і будинок і господарські будівлі. Передавши майно у власність іншій особі, домоволодіння, вона позбавила себе права набути у власність спірну земельну ділянку для його обслуговування, а тому і не мала можливості отримати безоплатно у власність спірну земельну ділянку, а сільська рада не мала права передати їй безоплатно у власність цю землю, таке рішення органу місцевого самоврядування не відповідає закону, є незаконним. Так, право позивача отримати безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд домоволодіння, на якій розташований належний [PERSON] будинок та господарські будівлі порушене, і це полягає в тому, що він не має можливості набути права власності на вказану земельну ділянку та отримати безоплатно у власність землю. Тому, позивач змушений звернутись до суду з вимогами про визнання незаконним рішення від 27.09.2004 року Морівської сільської ради в частині передачі безоплатно у власність гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,1931 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS], та як наслідок підлягає скасуванню Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 17.05.2005 року. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 вересня 2016 року, яка занесена до журналу судового засідання, замінено неналежного відповідача - Морівську сільську раду Козелецького району Чернігівської області на належного відповідача - Деснянську селищну раду Козелецького району Чернігівської області як правонаступника активів і пасивів (зобов'язань) Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області (рішення позачергової 33 сесії VІ скликання Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області «Про добровільне об'єднання територіальних громад» від 31 серпня 2015 року). Представник позивача - адвокат Лущик О.М. у судовому засіданні підтримала вимоги позову та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гаврилюк С.В. заперечував проти задоволення позову, подавши письмові пояснення. Представник відповідача - Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - Відділу Держгеокадастру у Козелецькому районі Чернігівської області - Довженок В.І. в судовому засіданні підтримав вимоги позову. Заслухавши пояснення сторін та представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно договору дарування від 16.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Кравченко І.О., [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до виписки з рішення 12 сесії ХХІV скликання Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 27 вересня 2004 року «Про передачу безоплатно в приватну власність земельних ділянок» вказана сільська рада передала безоплатно в приватну власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,1931 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (вказана виписка міститься в Технічному звіті по видачі державного акту на право власності на земельну ділянку гр. [PERSON]). На підставі вказаного рішення [PERSON] видано державний акт [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,1931 га (кадастровий номер [NUMBER]), у межах згідно з планом, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по [ADDRESS]. Проте як вбачається з самого рішення 12 сесії ХХІV скликання Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, надана з нього виписка не відповідає змісту оригіналу рішення. Так, рішенням 12 сесії ХХІV скликання Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області «Про надання дозволу на складання технічної документації по безоплатній приватизації земельних ділянок громадянами» від 27 вересня 2004 року сільська рада вирішила: 1. Дати дозвіл на складання технічних матеріалів та документів на безоплатну приватизацію земельних ділянок громадянам /список додається/ для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку, а також для будівництва. 2. Розглянувши технічні матеріали та документи, які підтверджують розмір земельної ділянки приймається рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність. До вказаного рішення як додаток додано Список громадян, яким передано земельні ділянки у приватну власність. При цьому, в самому рішення посилання на Список йдеться лише в пункті 1, який стосується надання дозволу на складання технічних матеріалів, в той час як в пункті 2, яким передані земельні ділянки в приватну власність, посилання на Список відсутнє. В судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON], яка в 2004 році була головою Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, та яка дала показання, що незважаючи на некоректність та неправильне оформлення рішення, саме вказаним рішенням громадянці [PERSON] була передана у власність земельна ділянка в [ADDRESS]. Хоча площа земельної ділянки в рішенні не визначена, при підготовці виписки з вказаного рішення для подальшого оформлення права власності громадянкою [PERSON] була вказана площа земельної ділянки як 0,19 га виходячи з розміру, яку остання зазначала в своїй заяві. Оскільки на той час вимог щодо зберігання таких заяв не було, вона в подальшому була знищена. В судовому засіданні також була допитана в якості свідка [PERSON], яка в 2004 році була секретарем Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, та яка дала показання, що обставини видачі виписки з спірного рішення вона не пам'ятає, на той час в виготовленні виписки участь також приймала проектна організація, а вона її лише підписала. Якщо у виписці стоїть площа земельної ділянки, це означає, що у рішення це також було, проте всіх обставин видачі виписки вона не пам'ятає. Згідно зі ст. 377 Цивільного кодексу України /в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин/ до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до ст. 120 Земельного Кодексу України /в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин/ при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Як вказано в постанові Верховного суду України від 13 квітня 2016 року /справа № 6-253цс16/ зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою (підп. «ґ»). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори і правочини. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування укладено 16 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] Між вказаними суб'єктами виникли цивільно-правові відносини і саме до [PERSON] мало перейти право користування земельною ділянкою у порядку ст. 120 ЗК України в системному зв'язку з положеннями ст. 377 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 16, 21 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів влади або місцевого самоврядування. Як зазначено в Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, здійсненому Верхвоним Судом України 01 квітня 2014 року, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого порушеного права і вбачаються підстави для визнання незаконним рішення 12 сесії ХХІV скликання Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 27 вересня 2004 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, на підставі якого 17 травня 2005 року на ім'я [PERSON] видано державний акт [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,1931 га (кадастровий номер [NUMBER]). В цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як позивач просив визнати незаконним рішення Морівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 27 вересня 2004 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1931 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по [ADDRESS], а в судовому засіданні встановлено, що в самому оспорюваному рішенні не вказано площі земельної ділянки, яка передається у приватну власність відповідачу [PERSON] Щодо скасування державного акту на право приватної власності, то дана вимога є похідною і залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт, наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13). Отже, як наслідок Державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 17.05.2005 року має бути скасований. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Гаврилюком С.В. було заявлене клопотання про застосування терміну позовної давності з посиланням на те, що використовуючи з 2004 року будинок відповідач (суд вважає, що мається на увазі позивач) знав, що земельна ділянка біля будинку йому не належить і повинен був знати про належність її відповідачі [PERSON] та наявність оскаржуваного рішення. Представник позивача - адвокат Лущик О.М. пояснила суду, що про наявність оспорюваного рішення її довіритель дізнався лише в 2015 році, коли відповідач [PERSON] на земельній ділянці, яка знаходиться біля будинку, почала зводити паркан, після чого позивач звернувся до сільської ради з відповідною заявою. Відповідно до рішення 36 сесії 6 скликання Морівської сільської ради Козелецкого району Чернігівської області від 21.10.2015 року «Про розгляд заяви гр. [PERSON].» [PERSON] відмовлено в скасуванні рішення 12 сесії 24 скликання Морівської сільської ради від 27.09.2004 року «Про надання дозволу гр. [PERSON] на підготовку технічної документації для приватизації земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1931 га, яка розташована в [ADDRESS]» так як сесія сільської ради не може скасувати дане рішення, тому що згідно цього рішення виготовлений державний акт на земельну ділянку та запропоновано звернутись в суд для вирішення цього питання. Оскільки доказів того, що позивач був обізнаний про наявність оспорюваного рішення та державного акту до 2015 року суду не надано, заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України питання про розподіл судових витрат суд вирішує пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial