Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 15.11.2014 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них [INFO] народилась донька [PERSON]. Вказувала на те, що з моменту народження спільної дитини у них з відповідачем погіршились стосунки через втрату поваги та почуття кохання один до одного. З травня 2015 року вони не підтримують між собою подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Вважає, що шлюб між нею та відповідачем існує формально та подальше його збереження буде суперечити її інтересам. Крім того, посилалась на те, що малолітня [PERSON] проживає разом з нею та відповідач майже не надає матеріальної допомоги на утримання їх спільної доньки, витрачає гроші на свої власні потреби та інтересами дитини не цікавиться, а тому вважає, що з нього слід стягнути аліменти на її користь для утримання їх спільної доньки в твердій грошовій сумі, оскільки [PERSON] ніде не працює, проте має достатній матеріальний стан для виділення коштів на дитину. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільної доньки [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісяця, починаючи з дня звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, а саме просив розірвати шлюб між ним та відповідачем та не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на утримання їх з позивачкою спільної доньки в твердій грошовій сумі, проте не визнав розмір щомісячного платежу заявленого у позовних вимог, вважаючи суму в розмірі 2000 грн. завищеною, оскільки він ніде офіційно не працює та немає змоги сплачувати такий розмір аліментів. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 15.11.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, актовий запис №2001 (а/с 6). Сторони в судовому засіданні визнали, що вони не підтримують між собою подружні стосунки та не ведуть спільне господарство, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання залишити за собою дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу. Крім того, судом встановлено, що під час шлюбу, [INFO] у сторін народилась донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 7). За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як вбачається з довідки КЖРЕП №11 від 24.10.2016 року та визнано сторонами в судовому засіданні, малолітня [PERSON] проживає разом з позивачем (а/с 9). Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до вимог ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частиною другою ст. 182 СК України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач офіційно не працевлаштований, проте є особою працездатного віку, будь-яких доказів того, що він перебуває на обліку в центрі зайнятості або на його утриманні перебувають інші діти чи непрацездатні особи не надав, а тому суд приходить до висновку, що він має мінливий, нерегулярний та неконтрольований дохід. З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно вимог ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 01 травня 2016 року по 01 грудня 2016 року становить 1228 грн., а з 01 грудня 2016 року буде становити 1355 грн. Таким чином, враховуючи матеріальний стан відповідача, відсутність доказів того, що на його утримання перебувають інші діти чи непрацездатні особи, відсутність у нього постійного доходу та однаковий обов'язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти в сумі 1200 грн. щомісячно на утримання їх спільної доньки [PERSON] Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати за звернення до суду з вимогами про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial