Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі 2000 грн., щомісяця, починаючи стягувати від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем по справі перебуває у шлюбі з 29 квітня 2006 року. Мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. На теперішній час шлюб не розірвано,позивачка разом з сином проживає разом. Також позивачка вказала, що у неї з відповідачем протиріч щодо місця проживання дитини не виникає, однак, досягти домовленості про сплату аліментів їм не вдалося. Відповідач всіляко ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає. Позивачка та її представник за довіреністю від 01.08.2017 року [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі надали пояснення, згідно яким, обираючи суму позивачка виходила з мінімальної суми прожиткового мінімуму для однієї дитини. Просили суд задовольнити вимоги та постановити рішення суду. Також позивачка зазначила, що на цей час вона не має свого житла, оскільки позивач вигнав з належної йому на праві власності квартирі [ADDRESS], та вона вимушена знімати житло. Крім того, [PERSON] зазначила, що вона не має можливості працевлаштуватися на повний робочий день, оскільки дитині на цей час тільки 7 років, та вона повинна його забирати зі школи, де він навчається у першому класі, а допомогти з дитиною їй нікому. Відповідач та представник заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими. Дійсно 29.04.2006 року сторони зареєстрували шлюб з [PERSON] [INFO] народилася дитина - [PERSON]. Разом мешкали в квартирі відповідача [ADDRESS]. З грудня 2016 року сторони мешкають окремо через неможливість подальшого спільного проживання, та 22.12.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач вказав, що фактично, [PERSON] вигнала його з його власної квартири, де мешкає разом із їх сином, до сина не допускає. Відповідач також звернув увагу, що в його особистій власності, зараз мешкає відповідачка, також він забезпечує всім необхідним сина та він направляв позивачці кошти у сумі 150 грн., але вона їх не отримувала. На цей час він не заперечує, щоб позивач мешкала в належній йому на праві власності квартирі, але він повинен постійно мати доступ до неї, оскільки ця квартира його власність. При винесенні рішення просив врахувати, що постійної роботи він не має та отримує разові доходи. Тому допомогу надає систематично, але розмір допомоги невеликий приблизно 150-200 грн., а місячний заробіток складає близько 1500 гривень. З цих грошей він харчується, сплачує комунальні платежі, купує ліки, одяг, сплачує послуги транспорту при поїздках по місту тощо. Тому, враховуючи майновий стан сторін, обставини справи, а також положення вищевказаних норм Закону, сторона відповідача вважає, що [PERSON] має право на звернення до суду про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 888 грн. 50 коп. до 30 листопада 2017 року, а з грудня 2017 року - в розмірі - 930 гривень. А враховуючи те, що [PERSON] разом з сином мешкає в його квартирі площею 51,6 кв.м., а середня місячна орендна плата за 2-кімнатну квартиру в Немишлянському районі м. Харкова складає 5800 грн., вважає, що у позивача немає підстав вимагати від нього ще додаткових матеріальних благ на утримання дитини. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що подальший розгляд цієї справи належить проводити за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України, в частині, у якій вони не встановлюють нових обов'язків, не скасовують чи не звужують прав, що належні учасникам судового процесу, чи не обмежують їх використання. В свою чергу, відповідно до ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ці правила визначаються ухвалою суду про відкриття провадження (п.п.4 ч.2 ст.187 ЦПК України). З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. З матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 29 квітня 2006 року - свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 29 квітня 2006 року (а.с.4). Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10 грудня 2010 року). Згідно зазначеного свідоцтва про народження, позивачка зазначена матір'ю дітей, відповідач - батьком (а.с. 5). Судом встановлено, що дитина проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS] та знаходяться на її утриманні. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків. Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Як встановлено у ході судового розгляду справи, відповідач надає матеріальну допомогу неповнолітньому сину, але не у розмірі передбаченому законодавством та якому бажає позивачка. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.3 ст. 181, ч.1 ст. 183 СК України). Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. Згідно зі ст.184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий доход, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Суду приймає до уваги, що відповідач не має регулярного стабільного доходу. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальний стан сторін, стан здоров'я дітей, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім'ї. Таким чином, виходячи з принципу розумності та справедливості, враховуючи, що у відповідача нерегулярний, мінливий дохід, та враховуючи, що прожитковий мінімум на дитину в 2018 рік в Україні віком від 6 років: з 1 січня 2017 року по 30 червня - 1860 гpивeнь; суд вважає необхідним встановити розмір аліментів у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду. Посилання відповідача на той факт, щоб позивачка та дитина мешкає у належній йому на праві власності квартирі як обґрунтування відсутності необхідності сплачувати аліменти, суд вважає безпідставним, оскільки дитина також потребує належного харчування, одягу та коштів для задоволення її розвитку. Згідно ст. 191 СК України аліменти підлягають стягнення з відповідача з 27 вересня 2017 року, з часу звернення позивачки до суду з позовною заявою. Відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і оплата праці (грошове забезпечення), з якої відраховують аліменти. Обов'язок проведення індексації розміру аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст. 184 СК України, що зобов'язує державного виконавця проводити таку індексацію без додаткового судового рішення,

Outcome: partial