Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку уточнив під час розгляду справи та просив стягнути з [PERSON] заборгованість в розмірі 7900 грн., яка складається із суми основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, такі обставини щодо суті спору: У травні 2013 року він позичив відповідачу 5000 грн., які вона зобовязалася повернути йому через один рік, тобто у травні 2014 року, про що свідчить написана нею власноручна розписка; протягом 2 (двох) років у добровільному порядку остання борг не віддала. Вказав, що він як усно так і письмово звертався до відповідачки з вимогою щодо повернення боргу, однак остання так гроші і не повернула. У судовому засіданні позивач позивні вимоги, з урахуванням уточнень підтримав, просив позов задовольнити, та пояснив, що у травні місяці 2013 року він позичив відповідачки 5000 грн., про що мається розписка, строком на один рік до травня 2014 року, на його вимоги, починаючи із травня 2014 року, як усні так и письмові, вона не реагувала, повернула йому тільки 200 грн., інші гроші не повертає, коли відповідач дізналася, що він звернувся до суду, то сказала, що буде платити за рішенням суду. Так як позивач прострочила виконання зобовязання просить стягнути штрафні санкції за це, передбачені законом, індекс інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Відповідач позовні вимоги визнала частково, а саме: суму боргу у розмірі 5000 грн., з яких вона 200 грн. повернула позивачу, позовні вимоги у частині індексу інфляції , а також 3% річних від простроченої суми та судові витрати по справі не визнала, так як терміну повернення грошей не зазначено у розписці, при цьому вказала, що позивач постійно просив повернути їй вказану суму грошей. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до такого. Статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, що відповідачем написано розписку позивачу такого змісту: «Розписка Я, [PERSON] позичила гроші у сумі 5000 (пять тисяч гривень у [PERSON]. Віддано частинками, в чому і розписуюся. Брала гроші частинами з травня 2013 року підпис» (а.с. 6). Дослідивши вказану розписку суд вважає, що такою розпискою підтверджується укладення між сторонами саме договору позики, за яким позивач ([PERSON]М.) позичив, а відповідачі ([PERSON]О.) взяла у борг 5000 грн. Суд зазначає, що цією розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів. Зважаючи на вказане суд вважає доведеним, що зазначеною вище розпискою підтверджується укладення між сторонами саме договору позики. Обставина щодо отримання грошових коштів та їх розмір відповідачем не оспорюється. Отже, сторони підтвердили та визнали, що відповідач позичила у позивача 5000 грн. Разом з цим, у судовому засіданні під час розгляду справи встановлено обставину, яка не заперечується сторонами, що відповідач повернула позивачу 200 грн. у рахунок погашення боргу, тому основна сума боргу складає 4800 грн. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частиною 2 ст. 530 цього Кодексу передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судовим розглядом установлено, що в борговій розписці, що міститься у матеріалах справи, не зазначено термін виконання боржником обов'язку повернення боргу. Однак, у судовому засіданні позивач пояснив, що з травня 2014 року почав вимагати від відповідача повернення суми боргу, у тому числі він робив це періодично на протязі всього цього часу, як усно так і письмово (один раз після звернення за правовою допомогою до адвоката) та аж до звернення з позовом до суду, про що відповідач не заперечувала, а лише констатувала факт того, що в розписці не зазначено часу повернення отриманих коштів, та зазначила, що борг не повернула у звязку з неможливістю домовитися з позивачем про умови його повернення, частинами або повністю. Зясувавши дану обставину, суд вважає, що таким чином час виникнення у відповідача обовязку по поверненню цього боргу, в розумінні положень частини 2 статті 530 ЦК України, виник з травня 2014 року, оскільки позивач дійсно звернувся у вказаний термін до [PERSON] з приводу повернення боргу, а відповідач визнала зобовязання та почала його виконувати повернувши позивачу 200 грн., чим підтвердила свій обовязок по поверненню боргу, проте не виконала останнього до кінця з причин не порозуміння з відповідачем щодо умов повернення боргу. Щодо позовних вимог у частині стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання, суд виходить з такого. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальністю боржника (спеціальний вид цивільно-правової) відповідальності за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від з знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі №6-49 цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі №6-38 цс 11). Що стосується вимоги про стягнення інфляційних втрат, то Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні Судом зясовано, що між сторонами існує грошове зобовязання, у судовому засіданні доведена наявність вини щодо прострочення у виконанні зобовязання з боку відповідача. Як вбачається з уточнених позовних вимог позивач заявив суму до стягнення в розмірі 7900 грн., з урахуванням інфляційних витрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання. Перевіряючи дану суму розрахунку, суд виходить з наступного. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується в середньому на місяця шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. У даному випадку розрахунок з суми основного боргу 4800 грн. починається з травня 2014 року та закінчується 25 травня 2015 року (101,00:100) це 1.01 Х (100,40:100) це 1,004 Х (100,80:100) це 1,608 Х (102,90:100 )- це 1,029 Х (102,40:100)- це1,024 Х (101,90:100)- це 1,019 Х (103,00:100) - це 1,03 Х (103,10:100)- це 1,031 Х (105,30:100)- це 1,053 Х (110,80:100) це 1,108 Х (114,00:100) це 1,14 Х (102,20:100) це 1,022 = 1,584; 4800х1,584=7603,20 грн., з яких сума інфляційних втрат складає 2803, 20 грн. Щодо розрахунку 3% процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: 4800х3х360:365:100 = 142,03 грн. Приймаючи у даній справі рішення, суд також виходить з того, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людин" поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру (у тому числі і гроші) та, згідно з рішеннями Суду визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов'язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, повернення боргу, яке здійснюється з урахуванням правомірного очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги, тощо. Відтак, зважаючи на правові позиції Верховного Суду України та практику Європейського суду, суд доходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб, оскільки рішення суду повинно бути не тільки законним, а і справедливим, а також в даному випадку повинна враховуватися і позиція правомірного очікування позивача щодо стягнення з відповідача основної суми боргу з інфляційними витратами та 3% річних за прострочення зобовязання. За цих обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики є обґрунтованими, тому позов слід задовольнити частково, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача: основну суму боргу 4800 грн., інфляційних витрат 2803, 20 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 142,03 грн., а всього: 7745.23 грн. Судові витрати у вигляді судового збору стягнути з відповідача на користь позивача, які понесеним ним і документально підтверджені у сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі вищенаведеного та статтей \~526, 530,\~610, 629,\~1049 ЦК України,

Outcome: partial