Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

В серпні 2014 року позивач [PERSON] звертаючись до суду з вказаним вище позовом, після уточнення позовних вимог, просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 3460 грн 20 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 7714 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 748 грн, моральну шкоду в сумі 10000 грн. та зобов»язати відповідача видати їй належним чином оформлені трудові книжки, що належать їй і які були подані нею Фермерському господарству «Час» під час оформлення на роботу. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 18.05.2012 року працювала дояркою у фермерському господарстві «Час», 17.04.2014 року була звільнена за власним бажанням. За весь період роботи заробітна плата виплачувалася їй не повністю. Згідно її розрахунку, Відповідач перед нею має заборгованість по заробітній платі в сумі 3460,20 грн, яка виникла з недоплат по заробітній платі за кожний місяць її роботи. При її звільненні Відповідач повний розрахунок з нею не провів. Компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 1638 грн, частково - 890 грн нею було отримано після подачі позову до суду. Посилаючись на ст.ст. 117,235 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток в сумі 7714 грн за період з 18.04.2014 року по 28.10.2014 року за час затримки розрахунку при звільненні та за затримку трудової книжки. А також позивач просить зобов»язати Відповідача видати їй трудові книжки, які вона надавала йому при оформлені на роботу. Моральну шкоду обґрунтовувала несвоєчасним розрахунком, що позбавило її можливості на придбання необхідних ліків, проходження лікування, що призвело до погіршення її стану здоров»я, вплинуло на її психічний стан, в зв»язку з чим знаходилася на стаціонарному лікуванні з 05.05.2014 року по 16.05.2014 року . В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та в уточненій позовній заяві (а.с.1-2,121-122). Додатково позивач пояснила, що протягом всього періоду роботи вона отримувала заробітну плату по 1000 грн. Крім цього, літом 2013 року в рахунок заробітної плати нею було отримано сіно. Представники відповідача позов не визнали, в задоволенні позову просили відмовити посилаючись на письмові заперечення (а.с.35-36, 146). Стверджували, що заробітна плата позивачці виплачена в повному обсязі і заборгованість по заробітній платі у Відповідача перед позивачем відсутня. Компенсація за невикористані щорічні відпустки позивач частково отримала за рахунок отриманого нею сіна, а від отримання решти суми вона ухилялася, тому був відкритий на неї рахунок, на який у вересні 2014 року було перераховано решту суми компенсації. При влаштуванні на роботу трудову книжку позивач не подавала. Відповідач неодноразово просив принести трудову книжку, але позивач так і не принесла. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її чоловік [PERSON]І є директором ФС «Час», вона та її син, членами фермерського господарства. При отримані заробітної плати працівники свої підписи у відомостях про отримання заробітної плати не ставили, оскільки були довірительні відносини. Заробітна плата видавалася всім працівникам щомісяця. Трудові книжки знаходяться на зберіганні у бухгалтера. Трудова книжка позивачем не надавалася. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює у ФГ «Час» дояркою три роки. Трудова книжка знаходиться у бухгалтера. Майже два роки вона працювала у Відповідача разом з позивачем. Заробітна плата їм виплачувалася щомісяця. Періодично їх заробітна плата піднімалася. Про отримання заробітної плати свої підписи в розрахунко-платіжних відомостях не ставили. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює бухгалтером у ФГ « Час», веде всю бухгалтерську документацію, здає звітність у відповідні органи. Прийнятя на роботу позивача оформлялося наказом. Про підвищення заробітної плати також видавався наказ. Заробітну плату вона лише нараховувала, а виплачував директор - відповідач [PERSON]. Виплата заробітної плати проводилася без документів, на довірительних відносинах. Компенсацію за невикористані дні відпустки позивач частково отримала сіном, про що був виданий наказ та накладна. При оформлені позивача на роботу директор надав їй лише документи з центру зайнятості, трудова книжка була відсутня. [PERSON] повідомила директора, що потрібно зробити запис у трудову книжку позивача, але її так ніхто і не надав. У звітності, які подавала у відповідні органи, інформацію про наявність трудової книжки вона ставила автоматично і не придавала цьому ніякого значення. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, матеріли адміністративної справи (№748/2052/14-н, провадження №3/748/577/14) та розглядаючи справу в межах заявлених вимог на підставі поданих суду доказів, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.27,28 Закону України «Про фермерське господарство», трудові відносини у фермерському господарстві базуються на основі праці його членів. У разі виробничої потреби фермерське господарство має право залучати до роботи в ньому інших громадян за трудовим договором (контрактом). Трудові відносини осіб, залучених до роботи за трудовим договором (контрактом), регулюються законодавством України про працю. З особами, залученими до роботи у фермерському господарстві, укладається трудовий договір (контракт) у письмовій формі, в якому визначаються строк договору, умови праці і відпочинку (тривалість робочого дня, вихідні дні, щорічна оплачувана відпустка, форми оплати праці та її розміри, харчування тощо). Видача трудових книжок членам фермерського господарства і громадянам, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), та їх ведення здійснюються відповідно до законодавства України про працю. Розмір оплати праці і тривалість щорічної відпустки осіб, які працюють у фермерському господарстві за трудовим договором (контрактом), не повинні бути меншими за встановлений державою розмір мінімальної заробітної плати і передбачену законом тривалість щорічної відпустки. Фермерське господарство веде бухгалтерський облік результатів своєї роботи і подає відповідним органам фінансову звітність, статистичну інформацію та інші дані, встановлені законодавством України. 17 травня 2012 року між Чернігівським центром зайнятості (далі - Центр зайнятості) та Селянським (Фермерським) господарством “ЧАС» (далі -Роботодавець) укладено договір № 257012051700023 про працевлаштування безробітного з наданням дотації (далі Договір), відповідно до п.2.3 якого Роботодавець зобов»язався працевлаштувати на постійну роботу за направленням Центру зайнятості [PERSON] за професією дояр, та надати Центру зайнятості копію наказу (розпорядження) про прийняття її на роботу з визначенням умов та розміру оплати праці. (а.с.38-41) На виконання умов даного договору, [PERSON] прийнята на роботу дояркою в Селянське фермерське господарство «Час» з 18 травня 2012 року з окладом 1094 грн. Про прийняття [PERSON] на роботу, Відповідачем був виданий 18 травня 2012 р. наказ 02/05-к (а.с.50), трудовий договір в письмовий формі не укладався. 17 квітня 2014 року [PERSON] була звільнена за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України, про що свідчить наказ 1/04-14-к від 17.04.2014 року ( а.с.51). За період роботи позивача [PERSON], в зв»язку з підвищенням мінімальної заробітної плати, її оклад підіймався і становив: з 01 липня 2012 року – 1102 грн; з 01 жовтня 2012 року - 1118 грн ; з 01 грудня 2012 року – 1134 грн; з 01 січня 2013 року – 1147 грн; з 01 грудня 2013 року – 1218 грн, що також не заперечувалося і позивачем. Про нарахування позивачу [PERSON] заробітної плати в розмірі встановленого їй окладу, свідчать і щомісячні звіти, які надавалися відповідачем до Управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі ( а.с.136). Відповідачем надано суду таблицю нарахувань та утримань по заробітній платі [PERSON] за період її роботи (а.с.68), в якій викладена інформація про суми нарахованої заробітної плати та суми заробітної плати, які підлягали до видачі після утримання податку та обов»язких платежів. Наведений в даній таблиці розрахунок відповідає розрахунково-платіжним відомостям на а.с.86-95,97-111, які надані відповідачем, згідно яких, сума заробітної плати, що підлягала до видачі [PERSON], з урахуванням всіх податків та обов»язків платежів становила: за травень 2012 року - 527,31 грн; червень 2012 року - 976,90 грн; з липня 2012 року по вересень 2012 року (включно) - 983,46 грн; з жовтня 2012 року по листопад 2012 року (включно) - 996,56 грн; за грудень 2012 року - 1009,68 грн; з січня 2013 року по листопад 2013 року (включно) - 1025,81 грн; за грудень 2013 року - 1084,05 грн; з січня 2014 рок по березень 2014 року (включно) - 1089,38 грн; за квітень 2014 року ( 13 робочих днів) - 709,18 грн. Всього, відповідно до даної таблиці, позивач повинна отримати заробітну плату за період її роботи – 23802,67 грн. Про нараховану та виплачену [PERSON] заробітну плату, відповідач у відповідності до п.2.3.3 Договору, після виплати заробітної плати надавав Центру зайнятості щомісячно довідку встановленої форми про нараховану та виплачену заробітну плату, та сплату страхових внесків відповідно до законодавства, що було підставою для виплати дотації. Позивач [PERSON] факт отримання нею щомісячно заробітної плати не заперечувала. Стверджувала, що вона щомісячно отримувала заробітну плату по 1000 грн, а за квітнень 2014 року – 600 грн, а отже, заборгованість по заробітній платі з розрахунку позивача, який наведений в уточненій позовній заяві на а.с.121, становить – 3460 грн 20 коп. і складається із щомісячних недоплат по заробітній платі. При здійснені розрахунку позивач виходила з того, що вона мала отримувати заробітну плату в сумі встановленого окладу, без утримання податку та обов»язких платежів. Проте, суд не може погодитися з розрахунком позивача виходячи з наступного. Статтею 127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Виходячи із положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (п.7 ч.1 ст.8) та п.164.6 Податкового кодексу України, роботодавець повинен утримувати із заробітної плати працівників суму єдиного соціального внеску, яка складає 3,6% від суми нарахованої заробітної плати та податок на доходи фізичних осіб. Відповідно до ч.1 ст.34 Закону України « Про фермерське господарство», члени фермерського господарства і особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і пенсійному забезпеченню в порядку, встановленому законом. Отже, фермерське господарство є платником та страхувальником (роботодавцем) для осіб, які працюють у ньому на зазначених умовах, а тому повинно здійснювати утримання із заробітної плати працівників суму єдиного соціального внеску та податок на доходи фізичних осіб. Таким чином, суд приймає до уваги розрахунок Відповідача, наведений в зазначеній вище таблиці на підтвердження розміру нарахувань, утримань по заробітній платі [PERSON] та суми заробітної плати, яка підлягала їй до видачі, оскільки даний розрахунок не спростований позивачем та її представником. Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, а відповідно саме на відповідачеві лежить обов'язок надання доказів в підтвердження виплати заробітної плати. Згідно з п. 3.4, 3.5 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року №637, видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. До видаткових ордерів можуть додаватися заява на видачу готівки, розрахунки тощо. У разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю, фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Отже, видаткові касові ордери або видаткові відомості є єдиним допустимим доказом факту виплати заробітної плати готівкою. Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Заперечуючи проти позовних вимог, представники відповідача з метою підтвердження отримання заробітної плати [PERSON] надали в судове засідання розрахунково-платіжні відомості на а.с.86-95,97-111 та довідки, які відповідач надавав до Центру зайнятості на виплату дотації ( а.с.73-85), з яких вбачається про суму нарахованої заробітної та суму заробітної плати, що належить до виплати. Проте, належним та допустимим доказом отримання заробітної плати може бути лише платіжна відомість - документ, по якому здійснюється видача заробітної плати працівникові, з підписом працівника про отримання грошей. Таких документів Відповідачем суду не надано. З пояснень сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] , які працюють на ФГ «Час» судом встановлено, що працівники даного господарства при отриманні заробітної плати, у платіжних відомостях про отримання заробітної плати не розписувалися. Отже, Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами твердження позивача про отримання нею протягом 23 місяців її роботи по 1000 грн, а в квітні 2014 року – 600 грн. Тобто, всього позивачем отримано 23600 грн. Виходячи з наданого Відповідачем розрахунку на а.с.68, загальна сума заробітної плати, яка підлягала виплаті позивачу за 24 місяці роботи становить - 23802,67 грн, загальна сума отриманої позивачем заробітної плати за цей період становить -23600 грн, тому заборгованість по заробітній платі становить 202 грн 67 коп. (23802,67 – 23600), яка підлягає стягненню з Відповідача. Також судом встановлено, що при звільненні [PERSON] їй була нарахована компенсація за невикористані дні відпустки. ( а.с.52) Щодо розрахованої Відповідачем суми компенсації, яка підлягала виплаті позивачу – 1638 грн 61 коп, спору у сторін не виникає. Відповідач стверджує, що часткова виплата компенсації позивачу на суму 750 грн, була здійснена в натуральному вигляді, а саме продукцією ФГ – сіном, про що надав суду наказ №2/08 від 30.08.2013 року та накладну (а.с.124, 96), інша частина компенсації 12.09.2014 року була внесена ним на рахунок позивача, (а.с.64-67), який ним був відкритий у відділенні Банку, оскільки від отримання компенсації позивач ухилялася. Позивач в судовому засіданні не заперечувала отримання нею компенсації в сумі 890 грн через відділення Банку, а також факт отримання нею сіна влітку 2013 року на суму 750 грн, що загалом становить 1640 грн. Твердження позивача про те, що сіно вона отримувала за рахунок заробітної плати не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 748 грн, задоволенню не підлягають так як не доведені позивачем. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до положень ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці”, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв’язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред’явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, з подальшими змінами та доповненнями (далі - Порядок). Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт невиплати позивачу при її звільненні заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтовані. Відповідно до вказаного вище Порядку та враховуючи, що за останні два місця роботи позивач відпрацювала 40 днів, її заробітна плата становила 1218 грн за місяць, то середньоденна заробітна плата позивача, становить 60 грн 90 коп. (1218х2:40). Час затримки розрахунку за період з 18.04.2014 року по 28.10.2014 року (дата зазначена в позові) складає 132 робочих дня. Тобто середній заробіток за цей період, без утримання прибуткового податку й інших обов»язкових платежів, складає 8038 грн 80 коп. (60,90 грн х 132 робочих днів). В той же час, за змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Оскільки розмір належних звільненому працівникові сум був з’ясований під час судового розгляду справи та враховуючи, що позовні вимоги задовольняються частково і на незначну у порівнянні із заявленим у позові розміром частину тому відповідно до положень ст. 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком, і суд приходить до висновку, що достатнім розміром відшкодування за затримку розрахунку при звільненні позивача буде сума 2000 грн. Згідно роз'яснень, що викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N4 від 31.03.95 р., судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом достовірно встановлений факт порушення законних прав позивача на вчасне отримання заробітної плати і отримання від роботодавця повного розрахунку при звільненні, а тому, враховуючи обставини справи, на користь позивача слід стягнути 100 грн у відшкодування моральної шкоди, яка на думку суду є достатньою компенсацією моральних страждань [PERSON] Позовні вимоги позивача [PERSON] про зобов»язання Фермерське господарство «Час» видати їй належним чином оформлені трудові книжки, що належать їй, і які були нею надані Відповідачу під час оформлення на роботу, задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні позивачем та її представником, в порушення ст.60 ЦПК України, не доведено, що дані трудові книжки нею надавалися Відповідачу. Відповідно до п.1.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, при влаштуванні на роботу працівники зобов»язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні стверджував, що трудові книжки позивач йому взагалі не надавала. Свідок [PERSON], яка працює у відповідача бухгалтером стверджувала, що у неї зберігають всі трудові книжки працівників ФГ «Час», але трудова книжка позивача їй не надавалася. Належним та допустим доказом на підтвердження надання працівником трудової книжки, відповідно до п.7.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, може бути книга обліку руху трудових книжок. З оглянутої в судовому засіданні адміністративної справи (№748/2052/14-н, провадження №3/748/577/14) вбачається, що при проведені перевірки Територіальною державною інспекцією з питань праці у Чернігівській області було встановлено, що у Фермерському господарстві «Час» відсутня книга обліку руху трудових книжок. Відносно [PERSON], як голови фермерського господарства, було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.41 КУпАП та 09.07.2014 року постановою Чернігівського районного суду Чернігівської області притягнуто до адміністративної відповідальності. Представлений позивачем на обґрунтування заявленого позову лист управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі та посилання позивача та її представника на щомісячні звітності, не є належними та допустими доказами на підтвердження зберігання трудової книжки у фермерському господарстві (а.с.13, 133-134). Допитана в якості свідка бухгалтер фермерського господарства [PERSON]А, в судовому засіданні дала показання, що відмітку про наявність трудової книжки у щомісячних звітностях, які надавала до пенсійного фонду, вона ставила автоматично, не приділяючи цьому уваги. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки вказаних вище трудових книжок задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт їх надання позивачем. За таких підстав, позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов»язання видати трудові книжки, відшкодування моральної шкоди, підлягають задоволенню частково. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 42 , 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги, граничний розмір якої встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справ, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. В матеріалах справи наявні договір про надання правової допомоги від 08.07.2014 року, укладений між адвокатом [PERSON] та позивачем [PERSON] (а.с. 26), копія свідоцтва №386 про право на заняття адвокатською діяльністю ( а.с.25), акт виконаних робіт від 17.11.2014 року, розрахунок суми гонорару за надання правової допомоги в розмірі 5115,60 грн. (а.с.139) Факт оплати витрат на правову допомогу [PERSON] в розмірі 5115,60 грн. підтверджуються квитанцією №2920140 від 06.10.2014 року про сплату 5115,60 грн. (а.с. 140). Враховуючи, що у справі наявні всі необхідні документи на підтвердження витрат позивача на правову допомогу, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача. При визначенні розміру витрат на правову допомогу, суд виходить з того, що позовні вимоги [PERSON] задоволено на 10,50%, а тому витрати на правову допомогу адвоката підлягають відшкодуванню у розмірі 537 грн. 14 коп. (5115,60 грн. x 10,50% : 100%). Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial