Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати дії Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» щодо підвищення відсоткової ставки з 01.09.2008р. за кредитним договором № 700000507 від 13.07.2007 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «Альфа Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк») та [PERSON] неправомірними; визнати недійсним додаток № 1 (від 28.01.2010 року) до кредитного договору № 700000507 від 13.07.2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» в частині номінальної відсоткової ставки в розмірі 14,5 %; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок процентів, нарахованих за договором № 700000507 від 13.07.2007р., укладеним з Закритим акціонерним товариством «Альфа Банк» та позивачем за ставкою 12 % річних, починаючи з 01.09.2008 року до 14.07.2017 року; визнати зобов'язання позивача за кредитним договором № 700000507 від 13.07.2007 року виконаними в повному обсязі; визнати заставу за Договором застави рухомого майна №700000507-3 від 13.07.2007р., укладеним між [PERSON] та ПАТ «Альфа Банк» припиненою; зобов'язати відповідача подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру відносно транспортного засобу Volvo ХС70, 2006 року випуску, колір - червоний, державний номер - [NUMBER], No кузову - [NUMBER], тип - універсал (свідоцтво про реєстрацію - [NUMBER], видане - Київ УДАІ ГУ МВСУ в Києві, 13.07.2007); стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» на користь [PERSON] суму зайво сплачених коштів у розмірі 2 116,88 доларів США; стягнути з ПАТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 975 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.07.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 700000507, відповідно до умов якого банк надав позивачеві кредитні кошти у сумі 50 230,82 доларів США. Процентна ставка складає 12 % річних, остаточна дата повернення кредиту - 14.07.2013 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Альфа Банк» та [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна № 700000507-З. 28.01.2010 року між тими ж сторонами було укладено договір про внесення змін до п.2.3 кредитного договору, виклавши його у наступній редакції: дата остаточного повернення кредиту - 14.07.2017 року. При цьому, з додатку № 1 до додаткової угоди в розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, крім умови про збільшення строку користування кредитними коштами, внесено зміни до кредитного договору, які не зазначені в самій додатковій угоді, а саме внесено зміни до п. 2.2 кредитного договору та збільшено процентну ставку до 14,5 % річних. З наведеного додатку вбачається, що відсоткову ставку 14,5 % річних банк розраховує з 01.09.2008 року. Позивач стверджує, що жодних повідомлень про зміну розміру відсоткової ставки від відповідача не отримував, а відтак позивач вважає, що підвищення відсоткової ставки банком в односторонньому порядку є неправомірним, а заборгованість за кредитним договором погашена позивачем у повному обсязі. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, що викладені у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив. 13.07.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 700000507 (а.с. 11-16). Згідно умов кредитного договору відповідач надав позивачеві кредитні кошти у сумі 50 230,82 доларів США (п. 2.1). У відповідності до п.п.2.2 Договору процентна ставка складає 12 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань між сторонами було укладено Договір застави рухомого майна № 700000507-З, згідно умов якого заставодавцем надано в заставу банку легковий автомобіль марки VOLVO CX70, червоного кольору, 2006 року випуску (а.с. 23-26). 28.01.2010 року між тими ж сторонами було укладено Договір про внесення змін до п.2.3 кредитного договору, виклавши його у наступній редакції: «Дата остаточного повернення кредиту - 14.07.2017 року» (а.с. 17). При цьому, у п. 2 Договору про внесення змін від 28.01.2010 року зазначено: «Викласти Додаток № 1 до Кредитного договору в новій редакції, наведеній в Додатку № 1 до цього Договору про внесення змін і доповнень». Так, з додатку № 1 до додаткової угоди в розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки вбачається, що крім умови про збільшення строку користування кредитними коштами, внесено зміни до п. 2.2 кредитного договору та збільшено процентну ставку до 14,5 % річних. З наведеного додатку вбачається, що відсоткову ставку 14,5 % річних банк розраховує з 01.09.2008 року. Відповідно до п. 5.2 кредитного договору банк мав право змінити розмір процентів за користування кредитом в разі зміни ситуації на світових фінансових ринках або на фінансовому ринку України, облікової ставки НБУ, індексу інфляції (споживчих цін), загальновизнаних внутрішньодержавних та/або міжнародних грошових та/або фондових індексів, змін в діючому законодавстві тощо. Сторони домовились, що такі обставини вважаються обставинами, що не залежать від волі сторін договору та мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Про зміну розміру процентної ставки по кредиту та внесення у зв'язку із цим змін в додаток № 1 до договору банк повідомляє позичальника за сім днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованого листа на адресу позичальника, зазначену в розділі І договору. У зв'язку зі зміною процентної ставки в разі настання події, незалежної від волі сторін, позичальник цим надає свою згоду на внесення змін до додатку № 1 до договору та викладення додатку № 1 у новій редакції. Стороною відповідача не надано до суду доказів належного повідомлення позичальника про зміну розміру процентної ставки по кредиту та внесення у зв'язку із цим змін в додаток № 1 шляхом направлення рекомендованого листа на адресу позичальника, зазначену в розділі І договору, з 01.09.2008 року, оскільки, вказане повідомлення було направлено за іншою адресою, за якою позивач ніколи не проживав (а.с. 21). При цьому, 28.01.2010 між сторонами було укладено Договір про внесення змін і доповнень до Кредитного договору № 700000507 від 13.07.2007 року, згідно якого, зокрема, було змінено розмір відсоткової ставки до 14,5 %. Позивач у позові стверджує, що додаток до додаткової угоди було підписано ним під впливом помилки та за наявності ознак обману з боку банку, оскільки, про збільшення відсоткової ставки не було зазначено безпосередньо у Договорі про внесення змін і доповнень до Кредитного договору № 700000507 від 13.07.2007 року, а лише у Додатку № 1 до даного договору. За таких обставин, просить суд визнати недійсним даний додаток в частині номінальної відсоткової ставки в розмірі 14,5 %. За умовами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року "Про судову практику про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Враховуючи, що сторони були вільні у визначенні умов договору, зокрема, щодо розміру відсоткової ставки, крім того, у тексті Договору про внесення змін та доповнень зазначено: «Викласти Додаток № 1 до Кредитного договору в новій редакції, наведеній в Додатку № 1 до цього Договору про внесення змін і доповнень», зазначені позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання додатку недійсним. В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір про внесення змін і доповнень, а також додаток до нього, який є невід'ємною частиною договору (п. 1 Кредитного договору № 700000507 від 13.07.2007 року), укладений сторонами з досягненням згоди з усіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін. За таких обставин, суд не вбачає підстав для визнання недійсним додатку № 1 від 28.01.2010 року до кредитного договору № 700000507 від 13.07.2007 року в частині номінальної відсоткової ставки в розмірі 14,5 % річних. Проте, враховуючи, що підвищення відсоткової ставки відбулось з 01.09.2008 року, про що позичальник не був повідомлений належним чином відповідно до умов Договору, суд приходить до висновку про неправомірність дій банку щодо підвищення відсоткової ставки у період з 01.09.2008 року по 28.01.2010 року (дата укладення Договору про внесення змін і доповнень до Кредитного договору № 700000507), а також зобов'язання банку перерахувати проценти, нараховані за користування кредитними коштами у даний період. Що стосується вимог позивача про визнання кредитного зобов'язання виконаним ним у повному обсязі, визнання застави припиненою, зобов'язання відповідача подати реєстратору заяву про припинення обтяження, а також стягнення з відповідача на користь позивача надміру сплачені грошові кошти у розмірі 2 116,88 доларів США, то такі вимоги задоволенню не підлягають з огляду на їх передчасність, оскільки, правомірність та обґрунтованість таких вимог можливо встановити лише після перерахунку процентів, що нараховані банком за період часу з 01.09.2008 року до 28.01.2010 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що судом задоволено позовні вимоги немайнового характеру, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 487,20 грн., сплаченого останнім у якості судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial