Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

Звернувшись до суду, позивач посилається на те, що відповідач у справі отримав від нього 07.04.2015 на умовах позики 5100.00 доларів США та зобов'язався повернути борг до 30.04.2015. Натомість останній свого зобов'язання після спливу вказаного періоду часу не виконав та не вчиняє жодних дій, спрямованих на виконання умов договору. Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 5100 доларів США у гривневому еквіваленті відповідно до курсу Національного банку України на час ухвалення рішення суду, що становить 133977,00 грн., неустойку за невиконання зобовязання в сумі 468919,95 грн, три відсотки річних за коистування кеоштами в сумі 3964,00 грн, пеню в розмірі 36819,82 грн та інфляційне збільшення боргу в сумі 16360,80 грн.. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити. При цьому зазначила, що у судовому засіданні відповідач підтвердив факт написання ним власноручно розписки про отримання боргу. Відповідач позов не визнав та суду показав, що він дійсно 07.04.2015 писав власноручно розписку про отримання боргу в сумі 5100 длоларів США, але фактично він вказаних грошових коштів не отримував. Вказану розписку його примусили написати три невідомі особи. Разом з тим, він не звертався з цього приводу до правоохоронних органів та не оспорював вказаний договір позики. Також уточнив, що вказана розписка походить від іншої розписки на сумум 5500 доларів США, за якою він віддав борг в сумі 400 доларів США, проте докази такої обставини у нього відсутні. Розписки про повернення боргу він не отримував. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що відповідач у справі отримав від позивача 07.04.2015 на умовах позики 5100 доларів США та зобов'язався повернути борг до 30.04.2015 зі сплатою щомісячно відсотків за користування грошовими коштами на разі прострочення зобовязання в розмірі 10% і про що свідчить його розписка від 07.04.2015. У визначений час відповідач боргу позивачу не повернув, що зумовило заборгованість за договором позики на час зверенння позивача до суду із позовом в сумі 5100 доларів США основного боргу та 468919.95 грн відсотків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень статті 13 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та учасниками справи. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами стосуються правовідносин у сфері позики та регулюються положеннями глав 13, 47, 48, параграфа 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до положень ст.1046 за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 1047 цього Кодексу на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином. Правильність обрахування вказаної позивачем суми боргу сумнівів у суду не викликає і при цьому суд виходить із наступного. Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами. Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Виходячи із системного аналізу положень вказаних норм слід прийти до висновку, що якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. З огляду офіційний курс НБУ станом 26.04.2018 (час звернення позивача із позовомо до суду) розмір основної суми заборгованості за договором позики, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, еквівалентний 133977,00 грн. (5100 доларів США х 26.27 = 133977,00 грн.). Відповідно до положень ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Суд вважає обґрунтованим розрахунок позивача суми процентів за користування позикою, розмір якої в еквівалентній національній валюті станом на час винесення судом рішення становить 468919.95 грн. Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, Верховний суд України визнав правильною практику судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні - гривні. Виходячи із наведеного три проценти річних, які підлягають стягненю з відповідача на користь позивача, становлять 3964,00 грн (3% х 133977,00 грн х 377 дн.) : 360 дн. = 3964,00 грн.). Вірним є і проведений позивачем у відповідності до положень ст.625 ЦК України розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції, відповідно до якого інфляційне збільшення боргу становить 16360,00 грн. На разі суд не знаходлить підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповдача пені в сумі 36819,00 грн, оскільки стягнення останньої не передбачено умовами договору позики від 07.04.2015. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Понесені у справі позивачем судові витрати по оплаті судового збору в сумі 6674,88 грн підлягають стягненню на його користь з відповідача у відповідності до положень ст.141 ЦПК України у повному обсязі.

Outcome: partial