Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом ПАТ КБ «ПриватБанк»; Банк) звернулося до суду з зазначеним позовом до [PERSON] (далі за текстом Відповідач). В обґрунтування позовних вимог Банк зазначив, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] 19 червня 2008 року уклали кредитний договір без номеру, за умовами якого Банк зобовязався надати [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 6200 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач зазначив у позові, що свої зобовязання перед [PERSON] Банк виконав, надавши їй кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] в заяві. У позові зазначено, що після отримання кредиту [PERSON] свої кредитні зобовязання не виконала належним чином, в результаті чого у неї перед Банком станом на 31 липня 2017 року утворилася заборгованість у сумі 39660,23 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 3490,12 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 30843,43 грн., заборгованості за пенею та комісією 3200 грн., штрафу (фіксована частина) 250 грн., штрафу (процентна складова) 1876,68 грн., яку просять стягнути з відповідача на користь Банку, а також 1600 грн. судового збору. Про місце, дату і час судового засідання учасники справи повідомлені належним чином (а.с.27-28; 32; 37-39; 50-52; 107-109; 112-114; 118). У судове засідання сторони не явилися. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у письмовій заяві до суду позовні вимоги Банку до [PERSON] підтримала у повному обсязі, просить задовольнити їх з зазначених у позові і письмових поясненнях позивача підстав (а.с.115). Відповідач своєю заявою до суду просить справу розглянути за її відсутності за участі її представника (а.с.104). Представник відповідача за довіреністю [PERSON], яка приймала участь у судовому засіданні 18 квітня 2018 року, 18 травня 2018 року звернулася до суду з письмовою заявою про завершення розгляду справи за її відсутності. При постановленні судового рішення просить прийняти до уваги письмові заперечення проти позову від 13 грудня 2017 року (а.с.120). 13 грудня 2017 року представник відповідача [PERSON] надала суду письмові заперечення на позовну заяву про стягнення з [PERSON] заборгованості (а.с.40-45), в яких зазначила, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] відповідач і представник відповідача не визнають у повному обсязі і просять відмовити в їх задоволенні, оскільки кредитний договір між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» не був укладений в розумінні ст.ст.626,628,639 ЦК України, оскільки підпису [PERSON] на Умовах та Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою і Тарифах банку не міститься, що свідчить про те, що сторони не укладали договір і не досягали домовленостей з усіх істотних умов договору. Розрахунок заборгованості не містить підпису посадової особи, яка склала цей розрахунок, а тому не є належним доказом суми заборгованості відповідача перед позивачем. У позивача нема правових підстав для одночасного стягнення з відповідача комісії, пені та штрафів за умовами кредитного договору. Процентні ставки позивачем збільшені в односторонньому порядку без відповідного письмового погодження з відповідачем. Відповідач була введена в оману позивачем, оскільки в порушення п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] як споживачу Банком інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, була надана у нечіткий і незрозумілий спосіб, що призвело до навмисного введення Банком [PERSON] в оману. Представник відповідача стверджує про необхідність застосування при вирішенні даного спору строків позовної давності відповідно до вимог ст.ст.257,258 ЦК України, зважаючи на дату нібито укладеного кредитного договору між позивачем і відповідачем, а також виходячи з того, що розрахунок заборгованості Банком здійснений таким чином, що унеможливлює зробити висновки щодо дійсної суми заборгованості з урахуванням положень ст.ст.257,258 ЦК України. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у своїх письмових поясненнях від 03 січня 2018 року (а.с.54-61) на заперечення представника відповідача зазначила, що відповідно до укладеного договору без номеру від 19 червня 2008 року [PERSON] отримала від Банку кредит у сумі 6200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Про обізнаність і погодження умов отримання і погашення кредиту [PERSON] обізнана належним чином, про що свідчить її письмова анкета-заява від 19 червня 2008 року. Щодо посилання представника відповідача на Закон України "Про захист прав споживачів", Банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення Відповідача з умовами кредитування є положення ч.2 ст.638, ч.2 ст.642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата нею періодичних платежів). Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Представник позивача наполягає, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносин, оскільки цей Закон визначає поняття споживчого кредиту як кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В даному ж випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Тобто, зазначає представник позивача, Відповідач не правомірно в даному випадку посилається на вищевказаний Закон. Окрім того, в анкеті-заяві зазначено: «Я ознайомився (-лась) і згоден (-на) з Умовами та правилами. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування в «ПриватБанку». Таким чином, підписавши анкету-заяву, Відповідач підтвердила, що вона була ознайомлена з умовами кредитування та погодилася з ними, що засвідчила власним підписом. Отже, погашаючи заборгованість по кредиту, Відповідач прийняла умови договору та погодилася з ними. Щодо стягнення штрафів, пені та неустойки, представник відповідача посилається на ст.ст.526, 527, 530, 549, 550, 551, 624, 629 ЦК України, і стверджує, що оскільки умовами кредитного договору від 19 червня 2008 року передбачено право Банку нараховувати і стягувати пеню, неустойку і штрафні санкції за порушення умов кредитного договору відповідачем, тому цілком обґрунтовано позивач просить стягнути з відповідача 3200 грн. заборгованості за пенею та комісією, 250 грн. фіксованої частини штрафу і 1876,68 грн. процентної складової штрафу. Заперечення відповідача про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке грунтується на ст.61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст.549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Щодо строків позовної давності представник позивача з посиланням на ст.ст.256, 257, 259, 261 ЦК України зазначила, що укладений між сторонами кредитний договір як кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. По даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Останній платіж по кредитному договору відповідачем здійснений 29 серпня 2014 року Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача 26 серпня 2017 року, тобто до спливу строку позовної давності, як загальної так і спеціальної. У звязку з цим, зазначає представник позивача в своїх поясненнях, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності Позивачем дотримано при зверненні до суду. У звязку з зазначеним представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги Банку до [PERSON] в повному обсязі. З огляду на заяви учасників справи про розгляд справи без їх участі відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу 18 травня 2018 року не здійснювалося. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, заперечення проти позову відповідача і представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, дав оцінку добутим доказам у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і [PERSON] був укладений кредитний договір без номеру, за умовами якого Банк зобовязався надати [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 6200 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредитний договір складався з занкети-аяви клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до зазначеного відповідач отримала платіжну картку з кредитними коштами на ній (а.с.9-15). Згідно ст.ст.207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. 19 червня 2008 року [PERSON] звернулася до позивача із заявою про видачу кредиту з видачею кредитної картки і встановленням кредитного ліміту у сумі 6200 грн. При цьому [PERSON] підписала заяву, в якій зазначено, що вона ознайомлена з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку, та висловила згоду, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.9; 9,зворот). Згідно п.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік. Згідно п.п.5.5.1 Умов та Правил надання банківських послуг за несвоєчасне виконання боргових зобовязань (користування простроченим кредитом і овердрафтом) клієнт сплачує відсотки за збільшеною процентною ставкою або додаткову комісію, розміри яких встановлюються Тарифами (а.с.13,15). Пунктом 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено право Банку односторонньої зміни Тарифів та інших невідємних частин договору. Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених у п.4.9 Умов та Правил надання банківських послуг і п.5.8 Правил користування платіжною карткою. Відповідно до п.6.3 до обовязків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснення операції по картрахункам (а.с.13). Відповідно до п.6.5 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (а.с.13). Відповідно до п.6.6 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт зобовязався у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу Банку виконати зобовязання щодо повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку (а.с.13) Відповідно до п.6.4 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт у разі незгоди зі зміною Правил та/або Тарифів банку зобовязався надати Банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити виниклу перед банком заборгованість (а.с.13). Відповідно до п.8.6 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більше ніж за 120 днів, зобовязався сплатити банку штраф в розмірі 250 грн.. + 5% від суми позову (а.с.13,зворот). Для вирішення даної справи застосуванню підлягають ст.ст.526, 546, 549, 610, 625, 629, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, з аналізу яких вбачається, що зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, за яким кредитодавець надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином із застосуванням відповідальності за порушення грошового зобов'язання. Заперечуючи проти доводів відповідача щодо спливу строку позовної давності, а саме щодо тверджень представника відповідача, що строк позовної давності за даними кредитним договором не сплив, оскільки [PERSON] здійснила останню операцію щодо сплати заборгованості за кредитним договором 29 серпня 2014 року, а Банк звернувся до суду з позовом 26 серпня 2017 року, позивач надав суду розрахунок заборгованості за кредитним договором від 19 червня 2008 року і відомості про надіслання до суду позову до [PERSON] (а.с.5-8;66). Суд, проаналізувавши доводи як позивача, так і представника відповідача, знаходить слушним твердження позивача в тій частині, що строк позовної давності у даному випадку не сплив, виходячи з наступного. Згідно розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 31 липпня 2017 року Відповідач має заборгованість перед Банком у розмірі 39660,23 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 3490,12 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 30843,43 грн., заборгованості за пенею та комісією 3200 грн., штрафу (фіксована частина) 250 грн., штрафу (процентна складова) 1876,68 грн. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч.1 ст.1048 ЦК України. За визначенням ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобовязання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Виходячи з наведених норм чинного законодавства України, позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором. Розмір основної заборгованості за договором, наведений у розрахунку заборгованості, що доданий до позовної заяви, відповідачем і її представником не спростовано. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено представником відповідача, суд, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 23 листопада 2016 року у справі №308/16549/13-ц (реєстраційний номер рішення у ЄДРСР 63145729), дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як встановлено судом під час розгляду справи, згідно з розрахунком заборгованості, останню операцію щодо погашення за наданим кредитом [PERSON] здійснила 29 серпня 2014 року (а.с.7,зворот), а тому трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, спливає 29 серпня 2017 року. Згідно реєстру №8857918 щодо переліку надісланих до Пологівського районного суду Запорізької області позовів Банком, встановлено, що позов до [PERSON] Банком надісланий 26 серпня 2017 року (а.с.66), тобто, до спливу строку позовної давності, а тому заперечення проти позову відповідача в цій частині є необґрунтованими і такими, що спростовуються зазначеними письмовими доказами. Разом з тим, суд вважає слушними заперечення проти позову представника відповідача в частині застосування строку позовної давності в один рік щодо нарахування за кредитними зобовязаннями пені, а тому, виходячи з розрахунку заборгованості, суд зменшує розмір пені, яка підлягає стягненню, з 3200 грн. до 1200 грн. З розрахунку заборгованості судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором без номеру від 19 червня 2008 року, що складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, а також тарифів банку, у зв'язку із чим станом на 31 липпня 2017 року у неї перед банком утворилася заборгованість у сумі 35533,55 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 3490,12 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом 30843,43 грн., заборгованості за пенею 1200,00 грн. Однак, вимоги позивача про стягнення одночасно із відповідача пені та штрафів, як це передбачено п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, пунктами 2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання боргових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно із п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів (а.с.88,зворот). Враховуючи однаковість підстав нарахування пені і штрафів та те, що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на викладене вимоги позивача про стягнення штрафів, передбачених п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 250 грн. (фіксована частина) та 1887,68 грн. (процентна складова), задоволенню не підлягають із зазначених підстав. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором без номеру від 19 червня 2008 року в сумі 35533,55 грн. На підставі ст.141 ЦПК України у звязку з частковим задоволенням позовних вимог задоволенню підлягає і вимога про стягнення судових витрат з відповідача, які сплачено Банком при подачі позову (1600 грн.), пропорційно задоволеним вимогам позивача, що становить 1440 грн., оскільки суд задовольняє судовим рішенням 90% від 100% суми позовних вимог.

Outcome: partial