Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 08 лютого 2016 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої доньки [PERSON] до Автономної Республіки Крим без згоди та супроводу батька відповідача у справі. В поданій до суду позовній заяві з врахуванням уточнень від 24 травня 2016 року, позивач вказувала, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] у шлюбі, від якого мають доньку [PERSON], [INFO], яка в даний час проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Дитина дуже цікавиться подорожами та разом з нею бажає відвідати територію Автономної Республіки Крим, де у них проживає багато друзів та родичів. Однак, відповідач [PERSON] не надає своєї згоди на тимчасовий виїзд дитини до Автономної Республіки Крим, чим порушує гарантоване Конституцією та законами України право дитини на нормальний розвиток, спілкування з родичами, розширення світогляду, подорожування, оздоровлення та відпочинок. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] (адвокат, діє відповідно до угоди про надання правової допомоги №15/03/13-1 від 13 березня 2015 року та ордера адвоката серії ОД №095806 від 27 січня 2016 року) заявлений позов підтримала та просила його задовольнити, надавши дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] до окупованої території Автономної Республіки Крим на період з 01 липня 2016 по 01 липня 2017 р.р. у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON], оскільки відмова відповідача надати нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд малолітньої дитини до Автономної Республіки Крим порушує законні права та інтереси дитини на нормальний розвиток, спілкування з родичами, розширення світогляду, подорожування, оздоровлення та відпочинок. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що заявленого позову він не визнає та пояснив, що дійсно є батьком малолітньої [PERSON], [INFO], яка після розлучення проживає з матірю. Позивач не дозволяє йому спілкуватись з дитиною, хоча він має на це законне право, внаслідок чого дитина уникає з ним зустрічей. Дійсно позивач [PERSON] зверталась до нього з проханням надати дозвіл на виїзд дитини до Криму, однак він відмовив в цьому, оскільки позивач хоче вивезти дитину до Криму на тривалий час. Вказав, що він не заперечує проти поїздки доньки до Криму, але вважає, що вказана поїздка має бути нетривалою, після чого відповідач зобовязана повернути дитину. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, надані ними в режимі відеоконференції між Кодимським районним судом та Приморським районним судом м.Одеса, дослідивши надані письмові докази, суд вважає необхідним заявлений позов задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 25 лютого 2005 року по 01 березня 2013 року перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом ДРАЦС Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №219. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії І-ТП №012540, виданим 08 серпня 2005 року відділом ДРАЦС Житомирського міського управління юстиції. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 01 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (справа №520/729/13-ц). В даний час сторони відносин між собою не підтримують, проживають окремо, дитина проживає разом з матірю [PERSON] та перебуває на її утриманні. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ, зобовязує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обовязок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-XII. Частиною 1 статті 18 Конвенції Організації Обєднаних Націй про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Позовні вимоги позивача [PERSON] полягають у наданні дозволу її малолітній доньці [PERSON] на виїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим без згоди та супроводу батька відповідача [PERSON] Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування. Статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (вісімнадцяти років). При цьому малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, а неповнолітньою - дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до статей 1 та\~2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», від 15 квітня 2014\~року, №\~1207-VII, тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції\~та законів України. [PERSON] визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Так, згідно\~із статтею 3 цього Закону\~тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права,\~Конституції\~та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини. Відповідно\~до статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~на тимчасово окупованій території на строк дії цього\~Закону\~поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Пунктом 3\~Постанови Кабінету Міністрів України №367 від 04 червня 2015 року\~затверджено порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, яким передбачено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюється через контрольні пункти: громадян України, що не досягли 16-річного віку, - з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадян України, затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року. Постановою Кабінету Міністрів України №722 від 16 вересня 2015 року\~«Про внесення змін до порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України», в пункті третьому передбачено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадян України, затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року. Так, відповідно до\~п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України»\~виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено лише на підставі рішення суду (частина 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"). Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками та проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та обовязків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. При цьому, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Окрім цього, з огляду на те, що порядок виїзду до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим регулюють ті ж правові норми, що регулюють і порядок виїзду за межі України, суд вважає можливим застосувати і положення частини 2 статті 10 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. У відповідності із статтею 214 ЦПК України суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались як вимоги, такі заперечення; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду має бути зазначено встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Оскільки судом встановлено, що тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON], [INFO] до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим не суперечить її інтересам та спрямований на реалізацію гарантованого Конституцією України та законами України права дитини на нормальний розвиток, спілкування з родичами, розширення світогляду, подорожування, оздоровлення та відпочинок, а батько дитини відповідач [PERSON] такого дозволу не надає, при цьому в судовому засіданні, по суті, не заперечував проти цього, зауважуючи лише щодо тривалості такої поїздки, суд вважає, що є всі передбачені законом підстави для надання малолітній дитині дозволу на виїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим без згоди та супроводу батька, а тому вважає необхідним позов в цій частині задовольнити. Водночас, вимоги позивача щодо тривалості поїздки дитини підлягають частковому задоволенню, а саме, суд вважає доцільним надати такий дозвіл на період з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2016 року, оскільки збільшення цього строку призведе до порушення прав дитини на навчання та здобуття освіти, а також порушить права відповідача [PERSON] на спілкування з дитиною, участь в її вихованні та утриманні. На підставі викладеного,

Outcome: partial