Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 20.11.1999 р. по 07.04.2006р., за цей період в них народився син [PERSON], [INFO] Брак між ними розірвано у встановленому законом порядку 07.04.2006р. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею, а відповідач виїхав до Росії, де мешкає та працює, але більш точної інформації про його місце мешкання позивач не має. Зазначила, що з 2012р. відповідач припинив сплачувати їй на утримання дитини аліменти, відносини з дитиною не підтримує, участі у вихованні дитини не приймає. Позивач має намір разом з сином виїхати на відпочинок за кордон, а саме до Іспанії за туристичною путівкою в період з 03.03.2016 р. по 21.03.2016р., що не можливо зробити без згоди батька. Тому, позивач вважає, що дане питання можливо вирішити тільки в судовому порядку та просить суд поставити рішення про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України- за кордон, а саме до Іспанії неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON]. Позивач в судове засідання не зявилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, зазначили, що її інтереси буде представляти представник, заявлені позовні вимоги просить задовольнити. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом оголошення в газеті "Урядовий Курєр" №39 (5659) від 27.01.2016 року. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, зазначила про необхідність надати дозвіл на виїзд дитини під час весняних канікул, щоб не порушувати процес навчання. Просить винести рішення на розсуд суду. За таких обставин в порядку ч.2 ст.158, ст.169, ст.197, ст.224 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін\~ та без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07 квітня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Добропілля Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 86 від 07.04.2006 року. Від зазначеного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 17.04.2001 р. виконкомом Білозерської міської ради міста Добропілля, актовий запис № 38 від 17.04.2001р. Як вбачається з довідки виданої ПП БРЕС «Прогресс» від 14.01.2016 року, неповнолітня дитина [PERSON] [INFO], проживає разом із матірю [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. В матеріалах справи наявні документи про бронювання автобусного туру до Іспанії на імя [PERSON] та [PERSON] в період з 03.03.2016р. по 21.03.2016р. Відповідно до довідки з ВДВС Добропільського МУЮ, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, відповідно ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не здійснює. Стосунки з відповідачем не склалися, добровільно домовитись з відповідачем позивач немає можливості, тому що відносини не підтримують. Відповідач на звязок не виходить, в добровільному порядку згоду на виїзд спільної дитини за кордон для відпочинку з метою оздоровлення не надає. Відповідач ухиляється від вирішення питання щодо надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон для відпочинку з метою оздоровлення дитини, розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів. Суд вважає, що бездіяльність відповідача як батька суперечать інтересам дитини, порушують її права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. Положеннями ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Виходячи з наведеної норми для безперешкодного виїзду неповнолітніх дітей позивача за кордон, протягом відповідного терміну, необхідний дозвіл батька. Відповідач дозвіл на виїзд дитини за кордон в добровільному порядку не надає, чим фактично позбавляє сина права на достатній рівень відпочинку та оздоровлення, який бажає йому надати матір. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-XII(далі- Закон), постановою КМУ від 27.01.1995 р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, зокрема п.3 передбачає, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. На виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У відповідності з ч.2 ст.4 Закону Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст.155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися, на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. З метою виконання обов'язку щодо виховання дитини, забезпечення, піклування про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, позивач бажає забезпечувати дитину, крім забезпечення інших прав і свобод, відповідним відпочинком, оздоровленням, які можуть бути пов'язані з виїздом за межі України. Суд враховує, що надання такого дозволу відповідає інтересам дитини і дитина виїжджає з метою оздоровлення в певну країну - до Іспанії, на конкретний термін та з визначеною метою. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування з метою її оздоровлення, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітньому [PERSON] за кордон без згоди батька, у супроводі матері, обмежившись певним періодом у часі, а саме, до 01.04.2016 року. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір в сумі 551,21 грн. На підставі ст.313 ЦК України, ст.ст.141, 150, 155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України»,

Outcome: partial