Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним та скасування його державної реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 грудня 2011 року між нею та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки площею 7.12 га, розташованої на землях Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, який був зареєстрований у відділі Держкомзему в Арбузинському районі Миколаївської області 11 липня 2012 року за № 482030004000620. Договір був укладений строком на 4 роки 11 місяців. Договір оренди земельної ділянки був належним чином укладений, зареєстрований у встановленому законом порядку, виконувався обома сторонами. У жовтні 2015 року їй стало відомо, що на орендовану нею земельну ділянку відповідач [PERSON] 1 жовтня 2014 року уклав з [PERSON] договір оренди строком на 15 років. Посилаючись на те, що законодавством не передбачено порядок подвійної реєстрації договорів оренди землі, позивач прохала визнати недійсним договір оренди землі від 1 жовтня 2014 року, укладений строком на 15 років між [PERSON] та [PERSON], скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 18 жовтня 2015 року, прийняте державним реєстратором Державної реєстраційної служби Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області та державну реєстрацію спірного договору оренди землі від 1 жовтня 2014 року. Ухвалою суду від 1 лютого 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача була залучена [PERSON] У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявивсят, подав заяву про визнання позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання двічі не зявилася, незважаючи на те, що про час і місце судового засідання був повідомлена належним чином за місцем реєстрації. Зі згоди представника позивача суд розглядає справу у заочному порядку на підставі наданих позивачем доказів. Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 111-МК №033620, виданого 3 грудня 2001 року Новоселівською сільською радою народних депутатів відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 7.12 га, розташованої на землях Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Ним 28 грудня 2011 року було укладено договір оренди цієї земельної ділянки з позивачем [PERSON] на строк 4 роки 11 місяців для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему в Арбузинському районі Миколаївської області 11 липня 2012 року за № 482030004000620. 1 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено інший договір оренди землі на вищевказану земельну ділянку, належну [PERSON], та яка ним вже була передана в оренду [PERSON], який був зареєстрований 18 жовтня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] реєстраційної служби Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області. Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. З наведеного випливає, що на момент укладення договору оренди від 1 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], сторонами не недодержані вимоги\~\~ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину суперечив ЦК України та Закону України «Про оренду землі», а тому суд приходить до висновку про визнання спірного договору оренди недійсним. У відповідності до п.2 ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, рішення суду про визнання договору оренди землі недійсним є підставою для скасування державним реєстратором державної реєстрації і не потребує винесення судом окремого рішення. На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial