Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень, у якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23234,9 грн. та моральну шкоду у сумі 3000 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 03.10.2011 р. позивач була прийнята на роботу до Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень на посаду заступника директора з фінансової роботи. 21.01.2014 року, оскільки заробітна плата, починаючи з жовтня не виплачувалась, позивач була вимушена звільнитись з займаної посади. На день звільнення заборгованість по заробітній платі Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень перед позивачем складала 9720,58 грн. Остаточний розрахунок з позивачем по виплаті заборгованості по заробітній платі було проведено лише 31.07.2014 року. На день пред'явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за час затримки розрахунку складає з 22.02.2014 року по 31.07.2014 року 23234,9 грн. Також, зазначає, що відповідач порушив право позивача на оплату праці, що в свою чергу призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, оскільки заробітна плата є джерелом існування позивача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, уточнивши суму, яка підлягає стягнення з відповідача за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24781,90 грн., просила позов задовольнити. Пояснила, що остаточний розрахунок заборгованості по заробітній платі відповідачем було проведено 31.07.2014 року. У зв'язку з несвоєчасною виплатою заборгованості вона змушена були змінити життєві умови, мешкати за містом, позичати гроші для оплати навчання сина. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Як вбачається з трудової книжки, [PERSON], відповідно до наказу №104 від 03.10.2011 року, була прийнята на роботу до Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень на посаду заступника директора з фінансової роботи. 21.01.2014 року, відповідно до наказу №2-А від 21.01.2014 року, [PERSON] була звільнена за угодою сторін з Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень. Згідно до довідки №256/01 від 04.09.2014 року, заборгованість Державного інституту праці та соціально-економічних досліджень перед [PERSON] за період з 01.10.2013 року по 21.01.2014 року складає 9720, 58 грн. Остаточний розрахунок з працівником по заборгованості із виплати заробітної плати було проведено 31.07.2014 року. Відповідно до довідки №28, середньоденна заробітна плата [PERSON] за період з листопада по грудень 2013 року складає 190, 63 грн. Згідно довідки №30, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за період з липня по грудень 2013 року складає 3715, 15 грн. Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З урахуванням вищенаведеного, для цілей обчислення суми, яка підлягає виплаті відповідачем на користь позивача за затримку розрахунку при звільненні, суд виходить з розміру середньомісячної за останні 6 календарних місяці роботи та середньоденної заробітної плати за останні 2 календарних місяці роботи, який дорівнює 3715,15 грн. та 190,63 грн. відповідно. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь час затримки з 22.01.2014 року по 31.07.2014 року. Ця сума становить 24197, 20 грн., яка складається з: - 1906,30 грн. - за 10 днів січня 2014 року з 22.01.2014 р. по 31.01.2014 р. (з розрахунку 10 днів х 190,63 грн. середньоденної зарплати); - 3715,15 грн. - за 6 повних місяці: лютий, березень, квітень, травень, червень, липень 2014 року (з розрахунку 6 місяців х 3715,15 грн. середньомісячного заробітку). Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 3000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної правової норми передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, й відшкодування моральної (немайнової шкоди). Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, факт заподіяння позивачці [PERSON] моральної шкоди, пов'язаної із затримкою розрахунку при звільнення, та відповідними у зв'язку з цим душевними стражданнями й переживаннями, а також іншими негативними наслідками для останньої, які вочевидь мали місце, є беззаперечним і сумнівів не викликає. Однак, при цьому розмір відшкодування зазначеної моральної шкоди у розмірі 3000 грн. у даному конкретному випадку, на думку суду, не відповідає вимогам ні розумності, ні справедливості. За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд вважає, що сума моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 500 грн., визнавши, що така грошова сума в даному випадку є достатньою для компенсації позивачці негативних наслідків. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial