Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики в сумі 133022,78 грн., яка складається з наступного: заборгованість за позикою в розмірі 3000 грн.; заборгованість по комісії в розмірі 116009,48 грн.; заборгованість по рахунку інфляції в розмірі 9836,29 грн.; заборгованість 3% річних в розмірі 4177,02 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 21 березня 2018 року між сторонами укладено електронний договір позики № 2176174 (продукт «Он-лайн кредитування») про надання позики в розмірі 3000,00 грн. строком на 29 днів до 18 квітня 2018 року зі сплатою 0,01% річних від суми позики. У той же день позивач здійснив переказ грошовий коштів в сумі 3000 грн. на платіжну картку відповідача. Проте, відповідач свої зобов`язання не виконала, позику не повернула, комісію не сплатила. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. 06 жовтня 2021 року ухвалою Залізничного районного суду м. Львова вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовної провадження без виклику сторін, а відповідачу було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі. Відповідач по справі належним чином повідомлялася судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції суду. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. Згідно з вимогами частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до частини 8 статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі частини 8 статті 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вимоги статей 279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 березня 2018 року ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] укладено електронний договір позики № 2176174 (продукт «Он-лайн кредитування») про надання позики в розмірі 3000,00 грн. строком на 29 днів до 18 квітня 2018 року зі сплатою 0,01% річних від суми позики (п.п. 2.1-2.2.4 договору)/а.с.11-18/ У той же день позивач здійснив переказ грошовий коштів в сумі 3000 грн. на платіжну картку відповідача /а.с.10/ Підпунктом 4.2.2.1 договору позики передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити комісію 50% від суми позики - щомісячного, яка розраховується щоденно, виходячи із загального періоду нарахування, якій становить кожні 30 календарних днів з дати укладання договору та сплачується позичальником при погашенні позики. Згідно з підпунктом 4.2.2.2 договору позики 100% від суми позики - щомісячного, яка розраховується щоденно, виходячи із загального періоду нарахування, якій становить кожні 30 календарних днів з дати невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором повністю або частково та сплачується позичальником до моменту погашення власної заборгованості за договором в повному обсязі та в порядку, встановленому п.3.4. договору. Із наданої позивачем довідки щодо заборгованості вбачається, що станом на 01 травня 2021 року за позичальником [PERSON] обліковується прострочена заборгованість в сумі 133022,78 грн., яка складається з наступного: заборгованість за позикою в розмірі 3000 грн.; заборгованість по комісії в розмірі 116009,48 грн.; заборгованість по рахунку інфляції в розмірі 9836,29 грн.; заборгованість 3% річних в розмірі 4177,02 грн. /а.с.8,9/. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Згідно зі частиною 1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Стаття 1049 ЦК України зобов`язує позичальника повернути позику у строк та в порядку, що встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частки позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За твердженням позивача, відповідач не виконала свого обов`язку та не повернула надану позику та не сплатила комісію в строки, передбачені кредитним договором. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідачем, всупереч вимогам частини 1 статті 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасно виконання зобов`язань за договором позики та відсутності заборгованості перед позивачем за цим договором, а також, не надано заяви про застосування строків позовної давності. З аналізу викладених положень законодавства та встановлених обставин справи і досліджених доказів суд доходить висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за позикою у розмірі 3000 грн. є підставною та підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за комісією суд дійшов наступного висновку. Як було встановлено судом, умовами договору позики (підпунктами 4.2.2.1 та 4.2.2.2) встановлена сплата комісії в розмірі 50 % та 100 % від суми позики щомісячно. Проте ні умовами договору позики, ні іншими доказами не підтверджено зміст та перелік наданих послуг за які позивач має право на отримання від відповідача вказаної комісії. Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до частин 1,2,3,4 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц викладена правова позиція, відповідно до якої умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року. Враховуючи те, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача комісії не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі послуги не є послугою у визначенні вказаного Закону, тому позовні вимоги в частині стягнення комісії у розмірі 116009,48 грн. задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 % річних відповідно до вимог статті 625 ЦК України, то суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, суд, розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, а також, врахувавши, що заборгованість відповідача зі сплати позики становить 3000 грн., прийшов до висновку, що розмір інфляційних витрат за період з 19 квітня 218 року по 01 травня 2021 року становить 590,70 грн., розмір 3% річний за цей же період складає 271 грн., які були розраховані судом за допомогою програми системи «Ліга-Закон» в розділі «корисні інструменти». Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань відповідачем за договором позики, станом на 01 травня 2021 року загальна заборгованість становить 3861,70 грн., яка складається з: заборгованості за позикою - 3000 грн.; заборгованості по сплаті інфляційних нарахувань за період з 19 квітня 2018 року по 01 травня 2021 року у розмірі - 590,70 грн.; заборгованості по сплаті 3% річних період з 19 квітня 2018 року по 01 травня 2021 року у сумі - 271 грн., а тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

Outcome: partial