Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за надання послуг по теплопостачанню за період з 01 лютого 2010 року по 01 квітня 2014 року в сумі 1688 грн. 02 коп., які отримані нею за адресою: [ADDRESS]. Крім заборгованості за спожиту теплову енергію позивач також просив суд стягнути з відповідача нарахований індекс інфляції в розмірі 55 грн. 87 коп. та 3 % річних в сумі 65 грн. 85 коп. Всього просив стягнути 1809 грн. 74 коп. заборгованості. До початку розгляду справи по суті позивач зменшив розмір позовних вимог. Посилаючись на те, що основна сума боргу відповідачем сплачена, позивач просив суд стягнути на його користь лише 55 грн. 87 коп. на відшкодування інфляційних втрат підприємства та 3 % річних в сумі 65 грн. 85 грн. Судові витрати також просив покласти на відповідача (а.с.25). Представник позивача Концевий В.Ю. в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила. Вказала, що борг виник фактично з вини підприємства, яке, відмовляючись розмежувати її рахунок та рахунок попередніх власників квартири, сплачені нею кошти зараховував в рахунок погашення боргу попередніх власників, та невірно обраховував суму її боргу. Також у неї з позивачем відсутній договір про надання послуг з теплопостачання. Крім того, штрафні санкції позивачем обраховані поза межами строку позовної давності. Тому в задоволенні позову просила відмовити. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази, приходить до висновку, що зменшені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] є споживачем послуг з теплопостачання, що надаються позивачем за адресою: [ADDRESS], як власник вказаної квартири. При цьому позивач Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерго" надавав відповідачу послуги з опалення житла, а відповідач такі послуги прийняла та оплачувала, від їх прийняття не відмовлялась. Таким чином судом встановлено, що між сторонами склались правовідносини з надання послуг теплопостачання, в яких одна сторона зобов'язана надавати другій стороні послуги теплопостачання, а друга зобов'язана своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами. Відсутність між сторонами письмового договору про надання послуг, на що посилається відповідач, не є підставою для не здійснення оплати за отримані послуги. Вчасно відповідач отримані послуги не оплачувала. У зв'язку з цим на день звернення позивача з позовом до суду - 28 квітня 2014 року - її борг становив 1688 грн. 02 коп. Але до розгляду справи судом цей борг відповідачем сплачений. Дана обставина визнавалась обома сторонами в судовому засіданні, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України є такою, що доказуванню не підлягає. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Нормою статті 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Тарифи на послуги теплопостачання за період з 01 лютого 2010 року по 01 квітня 2014 року, який є предметом судового розгляду, регулювались відповідними рішеннями Полтавської обласної ради: від 27 березня 2009 року «Про коригування тарифів на послуги централізованого опалення та постачання гарячої води» та від 01 лютого 2011 року «Про забезпечення виконання постанов Національної комісії регулювання електроенергетики України» (а.с.11-12). За нормами ст. 68 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у п. 23 Правил та п. 20 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо надання послуг теплопостачання, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. На підставі викладеного суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з врахуванням індексу інфляції та 3% річних. Але при цьому судом встановлено, що позивачем невірно визначено період, за який у відповідача виник борг. Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, обраховуючи борг [PERSON] з січня 2010 року, позивач не взяв до уваги, що у березні 2012 року відповідачем повністю погашено борг, що існував на той час, та здійснено переплату на 750 грн. (а.с.6). Переплата мала місце по серпень 2012 року включно. Відповідно, борг в сумі 1688 грн. 02 коп., який позивач просив стягнути з відповідача, виник у неї за період з 01 вересня 2012 року. Тому, виходячи з положень ч.2 ст.625 ЦК саме цю суму та саме за період з 01 вересня 2012 року відповідач мала сплатити позивачу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних. І якщо індекс інфляції позивачем відповідачу обраховано за період з 01 жовтня 2012 року, то 3% річних обраховані починаючи з 01 лютого 2010 року, що суперечить ч.2 ст.625 ЦК України. Тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення компенсація інфляційних втрат підприємства за період з 01 жовтня 2012 року по 31 березня 2014 року в розмірі 55 грн. 87 коп. та 3% річних за цей же період в розмірі 32 грн. 39 коп. Посилання відповідача на ту обставину, що борг виник з вини позивача свого підтвердження в судовому засіданні не знайшло. При цьому суд виходить з положень ч.1 ст.625 ЦК України, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Суд також враховує, що позовні вимоги ВП «Полтаватеплоенерго» пред'явлено в межах термінів позовної давності. Положення п.1 ч.2 ст.258 ЦК України щодо встановлення річного строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) до даних правовідносин не застосовуються. При цьому суд виходить з того, що наслідки несвоєчасного виконання зобов'язання, що встановлені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а є гарантією захисту прав кредитора у зобов'язанні проти знецінення належний йому до виплати коштів та отримання оплати за несанкціоноване користування такими коштами боржником. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію інфляційних втрат підприємства в розмірі 55 грн. 87 коп., 3% річних в розмірі 32 грн. 39 коп. Відповідно до ст.88 ЦПК України у зв'язку з частковим задоволенням позову, який судом задоволено на 73%, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню позивачу пропорційно до задоволених відносно відповідача вимог, тобто також 73% в сумі 177 грн. 83 коп. Всього з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 266 грн. 09 коп.

Outcome: partial