Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована в [ADDRESS] на підставі державного акту серії ЖТ 2127-0534 від 30.11.2000 року. На підставі рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради народних депутатів Житомирської області від 11.05.1982 року, власником домоволодіння по [ADDRESS] є [PERSON] окрім цього, рішенням виконавчого комітету Радомишльської міської ради №180 від 10.09.1991 року додатково виділено [PERSON] земельну ділянку площею 0,04 га з вільного міського земельного фонду та закріплено за домоволодінням загальну земельну ділянку площею 1000 кв.м. Вказаним рішенням закріплено 0,04 га за будинком по [ADDRESS] , однак ця площа земельної ділянки знаходиться у приватній власності позивача. Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 20.11.2019 року по справі №289/2126/16-ц скасовано рішення 56 сесії 6 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області від 25.02.2015 року за №891 «Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, що передається у приватну власність», згідно якого надано дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . У зв`язку з скасування протиправно винесеного рішення, що порушило права та інтереси позивача, просить суд стягнути з відповідача в рахунок компенсації моральної шкоди 3000000 грн. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] подав заяву про розгляд справи без його участі, відносно позову заперечив. Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Встановлено, що Брусилівським районним судом Житомирської області від 20.11.2019 року по справі №289/2126/16-ц позовні вимоги [PERSON] до Радомишльської міської ради Житомирської області, [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Житомирська регіональна філія «Центр ДЗК», [PERSON] , [PERSON] , про скасування рішення задоволено. Скасовано рішення 56 сесії 6 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області від 25.02.2015 року за №891 «Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, що передається у приватну власність», згідно якого надано дозвіл [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а.с.7-9). Відповідно до вказаного судового рішення, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована в [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом серії ЖТ 2127-0534 від 30.11.2000 року. Судом встановлено, що рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради Житомирської області від 10.10.1991 року за №180 про додаткове виділення [PERSON] 0,04 га з вільного міськземфонду до домоволодіння по [ADDRESS] , з передачею у користування [PERSON] та закріплення за домоволодінням по [ADDRESS] , земельної ділянки площею 1000 кв.м. винесене з порушенням чинного земельного законодавства, оскільки за зазначеною у рішенні адресою вільної землі (вільного міськземфонду) на час прийняття цього рішення не існувало та на сьогодні вільної землі (вільного міськземфонду) не існує. Мотиви та застосовані норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Статтею 23 ЦК України встановлено яку форму може набувати моральна шкода та в яких випадках вона може бути заподіяна особі, право на відшкодування якої особа має внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами доказуванню підлягають: а) наявність шкоди; б) незаконність рішень (дій, бездіяльність) заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень (дій, бездіяльності) заподіювачем. Наявність чи відсутність вини заподіювача в даному випадку правового значення не має. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно пп.10-1 п.10 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування або його посадової чи службової особи при здійсненні нею своїх повноважень, вона підлягає відшкодуванню за рахунок органу місцевого самоврядування. Виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку, що юридичною підставою такої відповідальності органів місцевого самоврядування є заподіяння шкоди юридичним чи фізичним особам у результаті прийняття незаконних рішень, вчинення неправомірних дій або бездіяльності при здійсненні ними виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування, передбачених Законом та іншими законами. У мотивувальній частині рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 20.11.2019 року по справі №289/2126/16-ц вказано, що надаючи дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1 га в [ADDRESS] , Радомишльська міська рада фактично прийняла рішення щодо земельної ділянки, яка вже знаходиться у приватній власності інших осіб, в тому числі і [PERSON] . Судом встановлено, що вільних земельних ділянок, що відносяться до вільного міського земельного фонду, якими б могла розпоряджатися міська рада, за вказаною адресою взагалі не існує, що підтверджено численними судовими рішеннями. Радомишльська міська рада при винесенні рішення №891 від 25.02.2015 року порушила надані їй законом повноваження та права власника земельної ділянки. Частиною 5 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Факти встановлені Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 20.11.2019 року по справі №289/2126/16-ц є преюдиційними і ґрунтуються на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, що забезпечує єдність судової практики. А тому, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту порушення Радомишльською міською радою Житомирської області прав [PERSON] як власника земельної ділянки. Позивач зазначила, що у зв`язку з незаконним прийняттям рішення 56 сесії 6 скликання Радомишльської міської ради Житомирської області від 25.02.2015 року за №891 «Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, що передається у приватну власність» вона була змушена відстоювати своє законне право власності на земельну ділянку в судовому порядку, затрачати час та кошти для доведення незаконності рішення міської ради, вимушена змінити звичний спосіб життя, зазнала душевних страждань. Позивачем доведено факт наявність шкоди, незаконного рішення заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень заподіювачем, а тому суд вважає, наявні підстави для стягнення моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості, а також встановлені судом обставини, тому приходить до висновку, що заявлений розмір шкоди в 3000000 грн. є завищеним. За таких підстав суд дійшов до переконання щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000 грн. і вважає, що такий розмір моральної шкоди при встановлених обставинах становитиме достатню справедливу сатисфакцію для позивача. Визначений судом розмір відшкодування є адекватним душевним стражданням, які позивач зазнав у зв`язку із прийняттям Радомишльською міською радою Житомирської області незаконного рішення.

Outcome: partial