Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач з вернулась до суду з позовом, в якому просила: встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 19 жовтня 2007 року по 21 січня 2011 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобіль CHEVROLET AVEO (хечбек), сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2008; залишити в особистій приватній власності [PERSON] автомобіль CHEVROLET AVEO (хечбек), сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля CHEVROLET AVEO (хечбек), сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, у розмірі 51663 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що познайомившись з відповідачем в січні 2002 року, позивач в лютому 2002 року за пропозицією відповідача почала проживати з ним спільною сім'єю в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS], оскільки сторони мали почуття одне до одного, бажали створити сім'ю, мати спільний бюджет, вести разом господарство, жити разом та народжувати і виховувати спільних дітей. Під час проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, [INFO] у сторін народилась донька - [PERSON]. За час спільного життя сторони постійно проживали разом, як чоловік та дружина, як одна сім'я, разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом орендували житло для спільного проживання однією родиною. Для облаштування спільного житла та ведення спільного господарства мати відповідача - [PERSON] подарувала сторонам, як подружжю телевізор, холодильник, гроші на придбання комп'ютерної техніки приблизно 4000 грн., офісне крісло та письмовий стіл, допомагала у веденні спільного господарства, відвідувала сторін на дні народження, свята та в інший вільний час. Під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, починаючи з лютого 2002 року в сторін склалися усталені сімейні відносини, притаманні подружжю. Починаючи з 15 січня 2002 року і по день розгляду справи позивач працює у КЗ «Спеціалізована середня загальноосвітня школа № 126 з поглибленим вивченням французької мови» Дніпропетровської міськради заступником директора з навчально-виховної роботи та вчителем французької мови. Середньомісячний дохід позивача складав у період з 2008 по 2013 роки приблизно 3500 грн. Додатково після основної роботи в школі, позивач проводила платні уроки з викладання французької мови, що приносило додатковий заробіток. Сім`я існувала на кошти, які заробляла в основному позивач, оскільки відповідач з 2008 року по 2013 рік фактично не мав доходу. Так, з жовтня 2008 по жовтень 2013 року відповідач ніде не працював. За 2008 рік дохід відповідача складав близько 560 грн. в місяць, з 2009 року по жовтень 2013 року - дохід відсутній. Проживаючи спільно сім'єю та піклуючись про відповідача, позивач кожного ранку залишала йому гроші на харчування та проїзд, оскільки відповідач часто користувався таксі, купувала продукти харчування, готувала їжу, займалась домашнім господарством і в той період коли відповідач не працював. Сторони створили місце - в шухляді письмового столу, де зберігались гроші та цінні речі родини, якими обидва користувались в інтересах сім'ї. Відповідач з жовтня 2008 року не мав роботи, намагався знайти роботу, вдома здійснював дрібні ремонтні роботи сантехніки, електрики та ін., за проханням позивача допомагав по домашньому господарству, нетривалий час допомагав по догляду за дитиною. Сторони орендували квартиру, а коли позивач завагітніла і необхідно було народжувати дитину в пологовому будинку Дніпропетровської області, співробітниця позивача допомогла позивачу та відповідачу з житлом та реєстрацією в с. Миколаївка Новомосковського району Дніпропетровської області, де сторони разом зареєстровані 02 грудня 2010 року. Бабуся відповідача давала відповідачу гроші для придбання обручок. 21 січня 2011 року сторони зареєстрували шлюб. Реєстрація шлюбу проведена Виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за актовим записом № 01. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2015 року, укладений шлюб між сторонами розірвано. Під час спільного проживання відповідачем на спільні кошти придбане спільне майно, а саме автомобіль CHEVROLET AVEO (хечбек), сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2008. Зазначений автомобіль сторони придбали в кредит згідно кредитного Договору № 1435-016/ФК-08 від 06 серпня 2008 року, укладений між ТОВ «Укрпромбанк» - в подальшому АТ «Дельта-Банк» (БАНК) та [PERSON] (Позичальник). Кредитний Договір на придбання автомобіля був оформлений на відповідача у зв'язку з тим, що на момент покупки транспортного засобу відповідач був зареєстрований в Дніпропетровській області і проживали сторони фактично також в Дніпропетровській області, а позивач була зареєстрована в Донецькій області. Право на керування автомобілем та водійське посвідчення мав відповідач. Рішення про придбання автомобіля прийняте сторонами спільно, однак до банку зверталася особисто позивач з метою дізнатися умови кредитування. Оскільки на початку серпня 2008 року позивач заощадила досить велику суму відпускних - близько 8000 грн., сторони вирішила укласти кредитний Договір, одразу ж зробивши перший внесок. В подальшому, після придбання автомобіля, сторони користувалися транспортним засобом для інтересів сім'ї, їздили на відпочинок, відповідач їздив на роботу, їздили за покупками та ремонтували автомобіль за рахунок сімейних коштів. Крім того, всі кредитні платежі щомісячно сплачувала особисто позивач, оскільки у відповідача на час дії кредитного договору не було доходу. Вартість спірного автомобіля з урахуванням сплачених відсотків за користування кредитними коштами складає на час звернення до суду 103 327 грн. (72100грн. (вартість автомобіля) + 31227грн. (відсотки за користування кредитом). Станом на дату звернення з позовом сторони проживають окремо, у відповідача є інша родина та син. Спільним автомобілем користується відповідач, який не бажає в добровільному порядку розділити його та виплатити позивачу 1/2 вартості автомобіля. У зв'язку з цим, позивач змушена звертатися до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Наполягала на спільному проживанні з відповідачем однією сім`єю та придбанні автомобіля за спільні з відповідачем кошти. Просила стягнути з відповідача суму коштів, які вона особисто витратила зі своїх власних коштів на надання відповідачу допомоги в придбанні автомобіля. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково. Визнав факт спільного проживання. Не визнав факту ведення сім`єю спільного бюджету. Пояснив, що оплата за кредитом здійснювалась кожним зі сторін особисто у випадку наявності коштів. Перший внесок за придбання автомобіля робив він із отриманих в якості заробітної плати коштів. Не погодився сплачувати відповідачу компенсацію вартості автомобіля. В судовому засіданні судом заслухано пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які кожна окремо підтвердили факт спільного проживання позивача та відповідача з 2006 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства сторонами. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, судом встановлено наступне. 01 серпня 2008 року відповідачем придбано транспортний засіб автомобіль CHEVROLET AVEO (хечбек), сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску, кузов [NUMBER], двигун [NUMBER] /а.с.119/. У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами у справі визнано, що станом на день придбання автомобіля сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, означений факт, окрім визнання сторонами підтверджується показаннями свідків. Сторонами визнано факт спільного проживання з 19 жовтня 2007 року по 21 січня 2011 року. На факт спільного проживання вказує також і народження у сторін спільної доньки [INFO]. Відповідно до п.5 ст.256 ЦПК України, суд встановлює факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Разом із тим згідно зі ст.74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини та самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч.1, 2 ст.71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За п. 2 пп. «г» Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року за № 20 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 р. за № 15) - Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності - судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ за позовами, зокрема про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до ст. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Матеріалами справи підтверджено, сторонами визнано, що спірне майно придбане в розстрочку, в тому числі і за рахунок коштів, отриманих відповідачем від укладання договору кредиту із ТОВ «Укрпромбанк» № 1435-016/ФК-08 /а.с.119/. Так, станом на день придбання майна (01 серпня 2008 року) вбачається, що [PERSON] працевлаштований /а.с.20/ (дата звільнення з роботи 30 жовтня 2008 року). Отримував доходи протягом січня - червня 2008 року у вигляді заробітної плати в розмірі 27100,00 грн. /а.с.138/. З 30 жовтня 2008 року по 16 жовтня 2013 року відповідач працевлаштованим не був, джерел доходу не мав. Позивач з 15 січня 2002 року по 17 квітня 2015 року працювала у КЗ «Спеціалізована середня загальноосвітня школа № 126 з поглибленим вивченням французької мови» ДМР /а.с.25/. Перебувала у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років з 07 лютого 2011 року по 31 липня 2011 року. Загальна сума доходу відповідача у період з січня по липень 2008 року склала 17200,09 грн. /а.с.68/. З серпня по грудень 2008 року - 15086,61 грн. За 2009 - 2013 роки позивач отримала дохід відповідно 36282,11 грн., 44600,74 грн., 12340,09 грн., 37714,37 грн., 59944,66 грн. Вбачається, що в період з 06 серпня 2008 року по 05 серпня 2013 року від імені [PERSON] проводилось погашення заборгованості за кредитним договором № 1435-016/ФК-08 від 06 серпня 2008 року /а.с.26-67/. При цьому, в квитанції про сплату заборгованості від 08 грудня 2008 року /а.с.31/, та в квитанціях про сплату заборгованості за договором [PERSON], складених у період з 27 серпня 2010 року по 05 серпня 2013 року міститься підпис [PERSON] від імені платника, що визнано відповідачем /а.с.50-67/. Квитанції видані за період з 06 серпня 2008 року по 21 червня 2010 року (за винятком квитанції від 08 грудня 2008 року) підписів платника не містять. Таким чином вбачається, що сторони на момент придбання машини проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство мали спільний сімейний бюджет, доходи, отримані сторонами витрачалися в інтересах сім`ї, в тому числі і позивачем на погашення заборгованості відповідача за Кредитним договором, на підставі чого суд робить висновок, що спірна машина придбана в наслідок спільної праці сторін. Належних доказів того, що спірна машина придбана за особисті кошти відповідача суду не надано, посилання відповідача на те, що транспортний засіб придбано лише за кошти відповідача спростовується доказами, наданими позивачем, внаслідок чого суд вважає за необхідне задовольнити позов в частині встановлення факту спільного проживання та визнання майна спільною сумісною власністю. Вирішуючи позов про залишення майна в особистій власності позивача та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості 1/2 частини автомобіля суд виходить з наступного. У відповідності до висновку експерта № 145 16 від 28 лютого 2016 року встановлено ринкову вартість спірного майна на момент проведення оцінки - 123670,38 грн. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положенням цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Матеріали справи та заявлені позовні вимоги свідчать, що пред'явивши вказані позовні вимоги позивач фактично погодилася на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно, а відповідач, в свою чергу відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не вніс, відмовився від сплати компенсації. Внаслідок чого, суд вважає за необхідне визначити ідеальні частки позивача та відповідача в спірному майні без його реального поділу - по 1/2 і залишити майно в спільній частковій власності сторін, відмовивши тим самим в задоволенні позову про залишення майна у власності відповідача та стягнення з нього компенсації на користь позивача. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у сумі 882,03 грн.

Outcome: partial