Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, в якому просить відшкодувати на користь позивачки за рахунок коштів державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до загибелі її сина та невістки, а також невиконанням державою позитивних зобов`язань, в сумі 1000000,00 грн., а також відшкодувати на користь позивачки, діючої в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , за рахунок коштів державного бюджету України моральну шкоду, заподіяну терористичним актом, що призвів до загибелі його батьків, а також невиконанням державою позитивних зобов`язань, в сумі 2000000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24.08.2014 року в районі очисних споруд біля смт. Новотроїцьке Волноваського району Донецької області [PERSON] та [PERSON] було вбито внаслідок бойових дій, обстрілу та влучення вибухового предмету в мікроавтобус «Фольксваген», реєстраційний номер [NUMBER] . [PERSON] доводився позивачці сином, а [PERSON] невісткою. Неповнолітньому [PERSON] загиблі доводилися батьками. Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.09.2014 року, а також лікарським свідоцтвом про смерть № 100 (Д) від 25.08.2014 року. Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.09.2014 року, а також лікарським свідоцтвом про смерть № 101 (Д) від 25.08.2014 року. 24.08.2014 року за вказаними подіями слідчим Управлінням СБУ в Донецькій області було внесено відповідний запис до ЄРДР за № 12014051040000163 та розпочато досудове розслідування. Загибель [PERSON] та [PERSON] сталася на території, підконтрольній українській владі, однак правоохоронні органи не забезпечили своєчасного ефективного розслідування. За час, що минув з моменту події, було встановлено опіку над малолітнім [PERSON] за розпорядженням голови Мар`їнської РДА № 302 від 20.11.2014 року. Розпорядженням голови Мар`їнської РДА № 296 від 15.06.2018 року [PERSON] встановлено статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій. Протягом більше п`яти років держава Україна не забезпечила належного розслідування вчиненого кримінального правопорушення, встановлення винних осіб, не створила умов для захисту порушених внаслідок антитерористичних дій відповідача прав [PERSON] та [PERSON] , через що позивач не має можливості стягнути спричинену їй моральну шкоду з винних осіб. Неповнолітній [PERSON] став свідком загибелі своїх батьків та потребує тривалої психологічної реабілітації. Його психічно-емоційний стан зазнав значних травматичних змін внаслідок перенесеної трагедії. [PERSON] втратив обох батьків в такому віці, коли їх піклування було потрібно йому як ніколи. Події 24.08.2014 року призвели до кардинальної негативної зміни життя [PERSON] та [PERSON] . Внаслідок смерті [PERSON] та [PERSON] , отриманих [PERSON] тілесних ушкоджень внаслідок зазначених подій, був істотно порушений фізичний та психологічний стан [PERSON] та [PERSON] , їх матеріальне становище та соціальне функціонування. Держава Україна не виконала своїх позитивних зобов`язань, не розробила спеціальний нормативно-правовий акт про надання допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час конфлікту та проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Жодної грошової компенсації завданої шкоди позивачка не отримувала. Позивачка не мала жодного ефективного засобу впливу на законодавчий орган влади з приводу правового врегулювання питання відшкодування шкоди, спричиненої терористичним актом. Вважає, що обраний позивачкою спосіб захисту її прав є ефективним та таким, що має відновити її порушені права шляхом компенсації моральних страждань внаслідок втрати близької людини та невиконання Державою Україна позитивних зобов`язань. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 21.04.2021 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , діючої в особі представника - [PERSON] , до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої загибеллю цивільної особи внаслідок терористичного акту. 02.06.2021 року на адресу суду надійшов відзив Держави України в особі Кабінету Міністрів України, в якому представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити, оскільки на даний час відсутні умови та відповідний компенсаційний механізм відшкодування шкоди, завданої терористичним актом. Досудове слідство щодо загибелі [PERSON] та [PERSON] триває, отже, твердження про їх смерть внаслідок саме терористичного акту представник відповідача вважає передчасним. Відсутні посилання або відомості про наявність вироку в кримінальній справі, який набрав законної сили. Зважаючи на широкомасштабну терористичну діяльність, підтримувану Російською Федерацією, Україна не мала можливості попередити всі терористичні акції. Вважає, що висновок експерта № 60/19 від 30.01.2020 року за результатами комісійної психологічної експертизи, наданий позивачем, не можна вважати належним та допустимим доказом в розумінні ЦПК України. Жодних рішень уповноважених державних органів, які б свідчили про відсутність об`єктивності і незалежності досудового розслідування, позивачем не надано. Здійснення зобов`язань держави щодо ефективного розслідування та прийняття законів для реалізації ефективного захисту порушених прав громадян не відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України. Позивачем не доведено порушення прав позивача державою в особі Кабінету Міністрів України відповідно до його компетенції. 03.06.2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача Державної казначейської служби України, в якому представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити. Посилався на те, що терористичний акт є злочинним діянням, наявність якого визначається лише обвинувальним вироком суду. Інформації про стан розслідування або наявність вироку в кримінальній справі, який набрав законної сили, позивачем не надано. Позивачем не підтверджено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та спричиненою позивачу шкодою, не зрозуміло, яким чином Державна казначейська служба України завдала шкоду позивачу. Відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає порядок відшкодування шкоди. Вважає, що відповідачем в даній справі повинна бути Російська Федерація, як агресор. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 29.07.2021 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , діючої в особі представника - [PERSON] , до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої загибеллю цивільної особи внаслідок терористичного акту було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання, призначене на 05.08.2021 року, з`явилась, погодилась давати пояснення як свідок відповідно до ст. 92 ЦПК України. Пояснила, що після подій 24.08.2014 року загинули її син та невістка, онука [PERSON] направили до лікарні. Дитина довго лікувалась. Онук знає, що батьки загинули, він бачив, як це сталося. Наразі [PERSON] як його опікун намагається відновити моральний стан дитини. Зараз він навчається в школі. Проте він боїться залишатися надовго без бабусі і дідуся, які йому заміняють батьків, інколи буває замкнутий. Перебіг досудового розслідування подій, що сталися 24.08.2014 року, їй не відомий. Позивачка не знає, чи вчинялися після 2014 року будь-які слідчі дії, окрім зміни законних представників [PERSON] у цьому кримінальному провадженні. Представник відповідача - Держави України в особі Кабінету Міністрів України в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві. Представник відповідача - Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Оскільки, згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, зважаючи на заяви учасників справи про розгляд справи без їх участі, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача - Державної Казначейської служби України. Спірні правові відносини, які виникли між позивачем та відповідачами, за своїм змістом є цивільно-правовими та врегульовані Конституцією України, Цивільним Кодексом України, Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Законом України «Про боротьбу з тероризмом», Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», іншими нормативними актами. Також, ухвалюючи рішення, суд застосовує правові позиції Європейського суду з прав людини, керується Декларацією прав дитини, яка була прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року; Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року . Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14.07.1982 року встановлено, що позивачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.12.2014 року, виданого повторно. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 02.09.2014 року Виконавчим комітетом Новотроїцької селищної ради Волноваського району Донецької області. [PERSON] помер [INFO] , про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 02.09.2014 року Виконавчим комітетом Новотроїцької селищної ради Волноваського району Донецької області. Згідно Лікарського свідоцтва про смерть № 101 (Д), виданого 25.08.2014 року, [PERSON] померла [INFO] під час артобстрілу, причиною смерті є масивна кровотеча, множинні осколкові поранення тулубу з ушкодженням внутрішніх органів. Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть № 100 (Д), виданого 25.08.2014 року, [PERSON] помер [INFO] під час артобстрілу, причиною смерті є масивна кровотеча, множинні осколкові поранення тулубу з ушкодженням внутрішніх органів. За фактом смерті [PERSON] та [PERSON] 24.08.2014 року в районі очисних споруд біля смт. Новотроїцьке Волноваського району в ході бойових дій та обстрілу слідчим відділом 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування, внесене до ЄРДР за № 12014051040000163 від 27.05.2014 року. Правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини). Вказане підтверджується відповідним витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. З акта про пожежу від 25.08.2014 року встановлено, що 24.08.2014 року в районі очисних споруд біля смт. Новотроїцьке Волноваського району пожежею знищено автомобіль Volkswagen T-2, державний номерний знак [NUMBER] , належний [PERSON] . В результаті пожежі отримали травми [PERSON] та [PERSON] , загиблі - [PERSON] та [PERSON] . Ймовірна причина пожежі - влучення в автомобіль військового снаряду. Після подій, які сталися 24.08.2014 року, [PERSON] перебував на лікуванні в Територіальному медичному об`єднанні здоров`я дитини та жінки у м. Маріуполь з 24.08.2014 року по 01.09.2014 року, що підтверджується відповідним виписним епікризом. В рамках кримінального провадження № 12014051040000163 було проведено судово-медичну експертизу, якою встановлено, що тілесні ушкодження, які були виявлені у [PERSON] при огляді та при зверненні по медичну допомогу, могли утворитися в результаті двадцяти травматичних дій осколків вогнепальних снарядів (снаряда) в результаті їх (його) вибуху, і по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вказане встановлено з висновку експерта № 832 від 01.11.2018 року. У зв`язку із смертю [PERSON] та [PERSON] , згідно із розпорядженням голови Мар`їнської районної державної адміністрації № 302 від 20.11.2014 року, [PERSON] та [PERSON] призначено опікунами над малолітнім [PERSON] , [INFO] . [PERSON] залучено до кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12014051040000163 від 27.05.2014 року, в якості законного представника потерпілого [PERSON] , що підтверджується копією постанови про заміну представника потерпілого від 20.12.2019 року. Крім того, розпорядженням голови Мар`їнської районної державної адміністрації № 296 від 15.06.2018 року [PERSON] встановлено статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Зазначені обставини у повній мірі підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються учасниками справи. Окрім іншого, на підтвердження своїх вимог позивачем надано суду висновок експертів № 60/19, складений 30.01.2020 року, з якого вбачається, що у [PERSON] є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості та виникли внаслідок втрати близьких людей за обставин обстрілу смт. Новотроїцьке Волноваського району Донецької області. [PERSON] завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених [PERSON] , складає 1000000 грн. У [PERSON] є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості та виникли внаслідок втрати близьких людей за обставин обстрілу смт. Новотроїцьке Волноваського району Донецької області. [PERSON] завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою. Попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених [PERSON] одночасною втратою батьків та отриманням тілесних ушкоджень, складає 2000000 грн. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сестрою [PERSON] . Всю ніч на 24.08.2014 року був обстріл з боку «сил антитерористичної операції» і з боку «терористичних сил так званої ДНР». Вона з сім`єю провели весь час в підвалі в с. Березове Донецької області. Коли затих обстріл, вона і брат вирішили виїхати з села. Вони намагались дістатися міста Волноваха і вирушили до смт. Новотроїцьке Донецької області, потім вирішили повернутись, оскільки їм повідомили, що далі буде небезпечно. Приблизно на половині шляху побачили, що падають снаряди на їхнє селище, деякі будинки горять, в цю мить в їхній автомобіль влучив снаряд. [PERSON] втратила свідомість, відчула, що її хтось тягне, зрозуміла, що це був [PERSON] , побачила, що внаслідок влучення снаряду загинули [PERSON] та [PERSON] . Свідок з неповнолітнім [PERSON] втекли через поле, потім їх забрали до лікарні. Після цих подій свідок залишилась інвалідом, [PERSON] росте без батьків, свідок вважає, що [PERSON] бачив загиблих батьків у палаючому автомобілі. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за підстав, які наведені нижче. Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6). Згідно ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Щодо принципу гуманного поводження в умовах збройного конфлікту, Женевські конвенції 1949 року закріпили основний принцип сучасного міжнародного гуманітарного права: війни ведуться проти збройних сил супротивника; військові дії проти цивільного населення, хворих, поранених, військовополонених тощо забороняються. За основу у Женевських Конвенціях береться принцип поваги до людської особистості та людської гідності. Конвенціями висуваються вимоги про те, що: осіб, які не беруть безпосередньої участі у воєнних діях, а також осіб, недієздатних внаслідок хвороби, поранення, взяття у полон чи внаслідок іншої причини, - потрібно поважати, надавати захист від наслідків війни, а також усім, хто потребує, надавати необхідну допомогу чи необхідний догляд. Окрім цього, сторони, які беруть участь у конфлікті, та комбатанти зобов`язані утримуватися від нападу на цивільне населення та цивільні об`єкти, а також вести свої воєнні операції відповідно до загальновизнаних правил та законів гуманності. Статтею 4 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв збройних конфліктів неміжнародного характеру (Протокол II), від 8 червня 1977 року визначено основні гарантії захисту таких осіб: «1. Усі особи, які не беруть безпосередньої участі або припинили брати участь у воєнних діях, незалежно від того, обмежена їх свобода чи ні, мають право на повагу до своєї особистості, своєї честі, своїх переконань та своїх релігійних обрядів. За всіх обставин з ними поводяться гуманно й без будь-якої несприятливої різниці. Заборонено видавати наказ не залишати нікого в живих. 2. Без шкоди для загальних положень, зазначених вище, заборонено й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії щодо осіб, зазначених у пункті 1: a) посягання на життя, здоров`я, фізичний і психічний стан осіб, зокрема, вбивство, а також таке жорстоке поводження, як катування, каліцтво чи будь-які форми тілесних покарань». «Згідно з своїми зобов`язаннями за міжнародним гуманітарним правом, пов`язаним із захистом цивільного населення під час збройних конфліктів, Держави-учасниці зобов`язані вживати всіх можливих заходів з метою забезпечення захисту дітей, яких торкається збройний конфлікт, та догляду за ними» - ч. 4 ст. 38 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. В статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» наведено такі визначення: - антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності; - район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція; - терористична діяльність - діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об`єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; проходження навчання тероризму; виїзд з України та в`їзд в Україну з терористичною метою; фінансування та інше сприяння тероризму; - терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька область - з 07.04.2014 року. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, смт. Новотроїцьке Волноваського району Донецької області, де було вбито сина та невістку позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Щодо твердження відповідача про те, що Держава Україна в особі КМУ є неналежним відповідачем, суд зазначає: відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава, територіальна громада приймає участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник (ч. 4 ст. 58 ЦПК України). Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються у відповідних нормативно-правових документах. Звертаючись до суду з позовом, позивачка в якості відповідачів зазначила Державу Україну в особі Кабінету Міністрів України та Державну казначейську службу України як представників держави, оскільки позивач вважає, що саме цими суб`єктами не забезпечено право позивача, гарантоване статтею 2 Конвенції. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України. Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України, безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Аналогічна думка викладена п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз`яснює подібні за змістом відносини. Відповідно до ст. 4 Кодексу цивільного захисту України, цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період. Згідно пункту 24 ст. 2 Кодексу цивільного захисту України, надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб`єкті господарювання на ній або водному об`єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров`ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об`єкті, провадження на ній господарської діяльності. До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (пункти 3, 4 ст. 5 згаданого Кодексу). Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільного захисту України, цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про основи національної безпеки України", суб`єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України. Одним з таких суб`єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту України, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов`язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24). Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб`єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4 ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Тобто, Кодексом цивільного захисту України також регулюються правовідносини щодо боротьби з тероризмом, але спеціальним щодо цих правовідносин є Закон України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи. Так, матеріалами справи підтверджено факт терористичного акту біля смт. Новотроїцьке Волноваського району Донецької області на території проведення антитерористичної операції 24.08.2014 року. В межах кримінального провадження за ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини) і внесених відомостей до ЄРДР за № 12014051040000163 - встановленими досудовим розслідуванням обставинами є те, що 24.08.2014 року було вбито [PERSON] та [PERSON] , спричинено поранення неповнолітньому [PERSON] в ході бойових дій та обстрілу в районі очисних споруд біля смт. Новотроїцьке Волноваського району Донецької області. В матеріалах справи відсутні відомості, що Державою Україна, громадянами якої є загиблі [PERSON] та [PERSON] , вживались термінові заходи централізованої евакуації мирного населення з зони смт. Новотроїцьке Волноваського району Донецької області під час обстрілу. Надзвичайною ситуацією ця подія компетентними органами державної влади не визнавалася. Представник відповідача у своїх запереченнях і у судовому засіданні не навів жодного заходу, спрямованого на забезпечення безпеки та захист цивільного населення, зокрема [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] , в зоні проведення відповідачем антитерористичної операції, які б могли свідчити про дотримання відповідачем принципу, встановленого ст. 3 Конституції України, за обставин, що виникли на території України 24.08.2014 року біля смт Новотроїцьке Волноваського району Донецької області. Відсутність заходів, спрямованих на забезпечення безпеки громадян України під час запланованих відповідачем дій протидій терористичній загрозі, доводиться і показами свідків, допитаних під час судового засідання, які не відчули на собі піклування відповідача про свою безпеку 24.08.2014 року. Режим надзвичайної ситуації, зокрема, в Донецькій області з метою координації дій державних органів, спрямованих на забезпечення захисту населення, функціонування єдиної державної системи цивільного захисту цивільного населення було встановлено за розпорядженням КМУ від 26.01.2015 року № 47-р, тобто значно пізніше подій, які призвели до загибелі [PERSON] та [PERSON] у серпні 2014 року. Станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12014051040000163 від 27.05.2014 року. Із показів допитаної позивачки, можна зробити висновок, що їй невідомий перебіг досудового розслідування, останні слідчі дії відбувались наприкінці 2014 року, потім лише змінювались законні представники [PERSON] у цьому кримінальному провадженні, слідство триває сім років, що робили слідчі останні шість років позивачці не відомо. На переконання суду, суворе додержання вимог КПК України в питаннях досудового розслідування кримінальних правопорушень є запорукою ефективного захисту прав та інтересів потерпілої особи та інших учасників кримінального провадження. Одним із критеріїв ефективності досудового розслідування є додержання вимог, в тому числі, щодо розумності строків досудового розслідування. Стаття 28 КПК України закріплює поняття розумних строків. «Під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень» (ч. 1 ст. 28 КПК України). Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд (ч. 2 ст. 28 КПК України). Кримінальне провадження щодо, зокрема, кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово (ч. 4 ст. 28 КПК України). Проте, в матеріалах справи відсутні належні докази того, що фактично були виконані всі необхідні слідчі дії у вказаному кримінальному провадженні, з додержанням розумних строків, оскільки на момент звернення позивача до суду з вказаних подій 24.08.2014 року минуло більше п`яти років. Суд також звертає увагу, що загибель [PERSON] та [PERSON] сталася на території, підконтрольній українській владі, та орган, що здійснює досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, наділений достатньою повнотою влади для забезпечення належного та своєчасного розслідування цього кримінального правопорушення. Отже, у суду немає відомостей про те, що держава провела об`єктивне та незалежне розслідування подій 24.08.2014 року, які призвели до загибелі [PERSON] та [PERSON] . Тягар доведення правомірної поведінки відповідача щодо проведення досудового розслідування ефективно покладається на відповідача. Проте саме відповідач у своєму відзиві вказує на те, що досудове розслідування є неефективним. Отже, факт невиконання державою свого обов`язку визнається відповідачем. При ухваленні рішення суд зважає на те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Кодексу цивільного захисту України щодо обов`язків держави і повноважень державних органів, повинні застосовуватись положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом», оскільки Кодекс цивільного захисту України регулює питання щодо надзвичайних ситуацій на відміну від вказаного Закону, що регулює питання терористичного акту. Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частин 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року із змінами від 25.05.2001 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Виходячи із наведених вище обставин, судом встановлено, що моральні страждання, завдані неповнолітньому [PERSON] внаслідок подій 24.08.2014 року, полягають у фізичному болю, завданому пораненнями, душевних стражданнях, які безпосередньо дитина зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї з боку невстановлених слідством осіб. Із показів свідків встановлено, що дитина боїться залишатись на самоті, не може перебувати навіть у літньому таборі без присутності її опекунів. Дитина була розлучена з батьками всупереч її бажанню внаслідок того, що її батьки були протиправно позбавлені життя. Ця подія сталася на очах дитини, саме в той період його життя, коли у особистості активно формуються елементи вторинної свідомості і починають формуватися елементи третинної свідомості, які в майбутньому зумовлюють його місце у суспільному житті, навички соціалізації, правомірної поведінки і конкурентні можливості особи у суспільстві. Отже, відсутність батьківського піклування, любові, позитивного чи негативного прикладу батьків, розлука із значущими для дитини дорослими, глибока психологічна травма у семирічному віці призвели до невідворотних змін умов життя дитини, негативно вплинули на її психологічний стан сьогодні і можуть негативно впливати на розвиток дитини як особистості, корисного члена суспільства у майбутньому. Втрати [PERSON] є довічними і непоправними. Втративши батьків, [PERSON] не може більше розраховувати на їх допомогу, а лише може сподіватись на допомогу держави і виконання нею своїх позитивних обов`язків. Моральні страждання, завдані [PERSON] внаслідок подій 24.08.2014 року, полягають в тому, що у зв`язку із втратою сина вона зазнала сильних душевних хвилювань. Позивачка доклала багато зусиль, щоб виховати сина, виростити його, бачила у ньому продовження свого роду, втілення своїх мрій і сподівань. Вже дорослий її син до своєї загибелі підтримував з позивачкою близькі родинні стосунки, підтримував морально і фінансово допомагав. Втрата дитини спричинила порушення її фізичного та психологічного стану, погіршення матеріального становища, призвела до невідворотних змін звичайного укладу її життя. Втративши сина, [PERSON] не може більше розраховувати на його допомогу, а лише може сподіватись на допомогу держави, виконання відповідачем своїх позитивних обов`язків. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом. В даному випадку - Законом України «Про боротьбу з тероризмом». Відповідно до Закону України «Про особливості державної політки із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Відтак, суд приходить до висновку, що до вказаних правовідносин положення цього Закону не можуть застосовуватись, оскільки мова йде про шкоду, завдану фізичним особам, а не шкоду, завдану Державі Україна. Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не закріплює механізм визначення розміру відшкодування. У вказаній статті зазначається, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду в порядку, встановленому законом. Проте, на момент звернення до суду держава не прийняла відповідний спеціальний нормативно-правовий акт, як це передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Така ситуація переконливо свідчить про невиконання Державою свого позитивного обов`язку, зокрема обов`язку нормативно врегулювати ці правові відносини і передбачити порядок надання компенсації за шкоду, завдану здоров`ю осіб, а також компенсації моральної шкоди родичам загиблих від терористичних актів під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Суд вважає, що відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача. Так, відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України). Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до п.п. 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити бажаний спосіб захисту порушеного права або інтересу, який передбачено законом чи договором, або той спосіб, який не суперечить закону і який позивач просить визначити у рішенні. Виходячи зі змісту позову, з яким звернувся позивач, та з встановлених судом обставин, можна зробити висновок, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога, стосовно якої позивач просить прийняти рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту права або інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках - (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Але суд, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України) Позивачка звернулася до суду, мотивувавши позов, зокрема й тим, що вона та неповнолітній [PERSON] не отримали від держави відшкодування завданої внаслідок смерті [PERSON] та [PERSON] моральної шкоди, на яке вони, на думку позивачки, мають право згідно з законодавством України та статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Своє право на відшкодування, окрім іншого, позивач обґрунтувала ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», і нормами Кодексу цивільного захисту України. Проте, суд виходить із того, що зазначення конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватись, оскільки суд самостійно здійснює правильну кваліфікацію правовідносин, які склались між сторонами спору, виходячи із принципу «jura novit curia» («суд знає закони»). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. У подібних правовідносинах, у рішенні від 08.01.2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» («Ayder and Others v. Turkey») Європейський суд з прав людини вказав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). При цьому, на думку ЄСПЛ, відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб. У рішенні від 19.10.2012 року у справі «Катан та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ зазначив, що хоча Молдова не має ефективного контролю над діями «ПМР» в Придністров`ї, той факт, що цей регіон визнається за міжнародним правом як частина території Молдови, тягне за собою обов`язок за статтею 1 Конвенції використати всі доступні їй юридичні та дипломатичні засоби з тим, щоб продовжувати гарантувати здійснення прав і свобод, визначених Конвенцією, усіма особами, які там проживають (п. 110). Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини ґрунтується на ствердженні про абсолютну відповідальність держави, яка зобов`язана забезпечити в суспільстві мир і порядок. Такому обов`язку держави кореспондує право людини, яка знаходиться під юрисдикцією цієї держави, на особисту і майнову безпеку. Тому порушення громадського миру і порядку, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Причому причиною настання шкоди можуть бути будь-які обставини: не тільки теракти, але і, наприклад, масові заворушення. Таким чином, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб. Відповідно до п. 163 Рішення ЄСПЛ «АЛЬ-СКЕЙНІ ТА ІНШІ ПРОТИ СПОЛУЧЕНОГО КОРОЛІВСТВА» [AL-SKEINI AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM] (Заява № 55721/07) від 07.07.2011 року, зобов`язання забезпечувати захист права на життя згідно з цією статтею [ст. 2 Конвенції], взяте в поєднанні із загальним зобов`язанням держави за статтею 1 Конвенції «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені ... [Конвенцією]», за своїм змістом вимагає проведення ефективного офіційного розслідування в тій чи іншій його формі, коли йдеться про загибель осіб внаслідок застосування сили. Відповідно до п. 164 зазначеного Рішення ЄСПЛ, Суд зазначав, що процесуальне зобов`язання за статтею 2 залишається чинним і в складних, з точки зору безпеки, умовах, у тому числі й в контексті збройного конфлікту (див., зокрема, рішення у справах «Ґулеч проти Туреччини» (Gulec v. Turkey) від 27 липня 1998 року, п. 81, Reports of Judgments and Decisions 1998-IV; «Ергі проти Туреччини» (Ergi v. Turkey) від 28 липня 1998 року, п. 79 і 82, Reports 1998-IV; «Ахмет Озкан та інші проти Туреччини» (Ahmet Ozkan and Others v. Turkey), № 21689/93, п. 85-90 і 309-320 та 326-330, від 6 квітня 2004 року; «Ісаєва проти Росії» (Isayeva v. Russia), № 57950/00, п. 180 і 210, від 24 February 2005 року; «Канлібаш проти Туреччини» (Kanlibaє v. Turkey), № 32444/96, п. 39-51, від 8 грудня 2005 року). Цілком зрозуміло, що за обставин, коли смерть, яка підлягає розслідуванню за статтею 2, сталася в умовах повсюдного насильства, збройного конфлікту чи заворушень, на шляху слідчих можуть виникнути перешкоди і, як також було зазначено спеціальним доповідачем ООН (див. пункт 93 вище), певні обмежувальні умови можуть спонукати до використання менш ефективних слідчих заходів або спричинити затримки в розслідуванні (див., наприклад, рішення у справі «Базоркіна проти Росії» (Bazorkina v. Russia), № 69481/01, п. 121, від 27 липня 2006 року). Втім, зобов`язання за статтею 2 із забезпечення захисту життя означає, що навіть у складних, з точки зору безпеки, умовах, мають бути вжиті всі необхідні заходи для проведення ефективного, незалежного розслідування стверджуваних порушень права на життя (див., серед багатьох прикладів, рішення у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey) від 19 лютого 1998 року, п. 86-92, Reports of Judgments and Decisions 1998- I; згадане вище рішення у справі Ергі, п. 82-85; рішення у справі «Танрікулу проти Туреччини» (Tanrэkulu v. Turkey) [GC], № 23763/94, п. 101-110, ECHR 1999-IV; рішення у справі «Хашиєв та Акаєва проти Росії» (Khashiyev and Akayeva v. Russia), №№ 57942/00 і 57945/00, п. 156-166, від 24 лютого 2005 року; згадане вище рішення у справі Ісаєвої, п. 215-224; рішення у справі «Мусаєв та інші проти Росії» (Musayev and Others v. Russia), №№ 57941/00, 58699/00 і 60403/00, п. 158-165, від 26 липня 2007 року). Як встановлено судом і не спростовано відповідачами по справі, Держава Україна не забезпечила право позивача, гарантоване статтею 2 Конвенції, а також не забезпечила ефективного розслідування загибелі сина та невістки [PERSON] і батьків [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , які померли [INFO] в ході бойових дій та обстрілу в районі очисних споруд біля смт. Новотроїцьке Волноваського району Донецької області. Як встановлено судом, події, які відбулись 24.08.2014 року, мали незворотні наслідки для малолітнього [PERSON] і [PERSON] , а неможливість відшкодувати, навіть частково, завдану шкоду поглибило моральні страждання [PERSON] і [PERSON] , і відчуття несправедливості. Такий висновок можна зробити із пояснень позивачки, показів свідків, наданих позивачкою письмових доказів. Відповідно до п. 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України», стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій би формі вони не закріплювалися в національному законодавстві. Особа на практиці має повинна мати можливість скористатись ефективними засобами захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню, або забезпечили заявнику відповідне відшкодування. Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 14.01.2011 року у справі «Щокін проти України», відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачають можливість вирішення такого вагомого фінансового питання, порушує вимоги «якості закону», передбаченого Конвенцією та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Основним міжнародним документом, крізь призму якого суд повинен застосовувати інші закони, є Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки майже в кожному рішенні Європейського суду з прав людини, в якому держава-учасниця визнається порушником Конвенції, має місце тлумачення поняття відшкодування моральної шкоди (сатисфакція). З наведеного вбачається, що відсутність порядку про який йде мова у ст.19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» не позбавляє позивача права на захист порушеного права іншим шляхом, а саме за допомогою норм прямої дії зазначених в Конституції України та в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Як було зазначено вище, судом встановлено, що слідство у справі щодо смерті [PERSON] та [PERSON] триває понад п`ять років. З часу внесення відомостей до ЄРДР юридична кваліфікація кримінального правопорушення, відкритого за ч. 3 ст. 258 КК України, як терористичний акт, що призвів до загибелі людини, не змінилася. Отже, та обставина, що досудове розслідування триває, не позбавляє позивачку права звертатися до суду із цивільним позовом про відшкодування немайнової шкоди, спричиненої загибеллю сина та невістки під час терористичного акту за правилами цивільного судочинства, а не суто в межах порушеної кримінальної справи. В судовому засіданні встановлено, що у позивачки [PERSON] загинув син, неповнолітній [PERSON] втратив обох батьків, ця втрата є довічною та непоправимою. Правові висновки щодо застосування положень статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 21 Кодексу цивільного захисту України ,статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди, завданої при проведенні антитерористичної операції викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17цс19. Оскільки ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» містить загальне поняття «шкода, заподіяна терористичним актом», тобто охоплює як майнову, так і моральну шкоду, суд вважає можливим застосувати до даних правовідносин зазначений правовий висновок ВП ВС. Виходячи з цього, суд зазначає, що ч. 1 ст. 19 Закону передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (ч. 2 ст. 19 Закону). З огляду на зміст вказаних приписів, реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом. Більше того, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування, але й чіткі умови, необхідні для заяви про майнові вимоги до держави і надання такого відшкодування. Отже, передбачене у статті 19 Закону право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за завдану у період проведення антитерористичної операції моральну шкоду у зв`язку зі смертю особи. Не містить відповідної норми стосовно відшкодування моральної шкоди також і Кодекс цивільного захисту. За таких обставин, право на отримання за рахунок держави компенсації за моральну шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок смерті особи, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачки. Вважаючи доведеним факт завдання позивачці моральних страждань внаслідок смерті сина, а неповнолітньому [PERSON] - внаслідок смерті обох його батьків у зв`язку з терористичним актом, суд вважає необхідним з метою ефективного захисту порушеного права позивачки, керуватися вимогами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 2 Конвенції, державу може бути притягнуто до відповідальності за порушення права на життя в одному із двох таких випадків: 1) у матеріальному аспекті (невиконання позитивного зобов`язання держави), що може бути здійснено за умови наявності однієї з двох обставин: держава умисно чи протиправно заподіяла смерть особі; держава не вжила необхідних практичних превентивних заходів для захисту життя осіб, які перебувають під її юрисдикцією; 2) у процесуальному аспекті - держава не здійснила ефективного розслідування факту порушення матеріального аспекту статті 2 Конвенції. Смт. Новотроїцьке Волноваського району Донецької області у час, що відноситься до зазначених подій, та на цей час перебуває під контролем органів державної влади України. Отже, згідно статті 2 Конвенції, держава мала позитивне зобов`язання вжити необхідних практичних превентивних заходів для захисту життя позивачки та її матері, які перебували під її юрисдикцією (матеріальний аспект), а також здійснити ефективне розслідування кримінального правопорушення (процесуальний аспект). Слід констатувати, що зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів і людина має право розраховувати на таку повагу. Суд звертає увагу, що державою передбачено грошову допомогу у разі загибелі військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, що встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту (в тому числі родин Героїв Небесної сотні та осіб, які отримали тілесні ушкодження, побої, мордування під час участі у Революції Гідності), встановлена Законом України «Про встановлення державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2014 р. № 76 «Про соціальний захист членів сімей осіб, смерть яких пов`язана з участю в масових акціях громадського протесту, що відбулися у період з 21 листопада 2013 р. по 21 лютого 2014 року, а також осіб, яким посмертно присвоєно звання Герой України за громадянську мужність, патріотизм, героїчне відстоювання конституційних засад демократії, прав і свобод людини, самовіддане служіння Українському народові, виявлені під час Революції гідності». Це свідчить про те, що відповідач мав на момент звернення з позовом і має тепер усі необхідні можливості для здійснення нормотворчої функції з метою захисту прав осіб в межах юрисдикції України, реалізації принципу верховенства права, досягнення правової визначеності у суспільних відносинах з метою досягнення соціальної справедливості і необхідного балансу між публічним інтересом суспільства і приватним інтересом конкретної особи. Проте, держава ухиляється від запровадження дієвого законодавчого механізму відшкодування моральної шкоди особам, родичі яких загинули в результаті терористичного акту на території держави в умовах збройного конфлікту, в тому числі і на територіях, підконтрольних Уряду України. За переконанням суду, відсутність відповідного нормативно-правового акту не має унеможливлювати захист права позивачки на отримання відшкодування спричиненої немайнової шкоди за наслідками справедливого розгляду її справи судом, що гарантовано Конституцією України. Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини»; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Чірагов та інші проти Вірменії»; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Саргсян проти Азербайджану»). При цьому правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та норми Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статей 2, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також суд переконаний, що повинен захистити право або інтерес позивача іншим способом, ніж ті , які визначені ст. 15 ЦК України. Таке переконання суду ґрунтується на тому, що, відповідно до ст. 1 Конвенції, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції, а відтак - і права, закріплені ст. 2 Конвенції. Відсутність в законодавстві України правових положень щодо відшкодування моральної шкоди особам, родичі яких загинули в результаті терористичного акту під час проведення антитерористичної операції, створює в державі стан правової невизначеності, порушує загальний правовий принцип верховенства права. Такий стан прямо суперечить ч. 2 ст. 3 Конституції України, відповідно до якої права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Отже, за обставин, встановлених у судовому засіданні, можна дійти висновку, що відповідач - Держава Україна не виконала відповідних позитивних обов`язків перед позивачем, суд вважає доведеним ту обставину, що таке невиконання позитивного обов`язку держави в контексті ст. 2 Конвенції має тривалий характер і не зникло на момент звернення позивача до суду і судового розгляду. За таких обставин, позивач має право вимагати від відповідача грошову компенсацію за це невиконання на підставі ст. 2 Конвенції. «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження» - закріплено у ст.13 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 у справі №265/6582/16-ц зазначила про те, що засоби юридичного захисту, які вимагаються за ст.13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави відповідача. «У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону» - встановлено частиною 2 ст. 5 ЦПК України. Враховуючи відсутність в Україні на момент подання позову спеціальних нормативних актів щодо відшкодування моральної шкоди особам, родичі яких загинули в результаті терористичного акту під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, порядку визначення розміру відшкодування, суд вважає: позивачем доведено, що позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний, а тому таке порушення права, встановленого ст. 2 Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати на користь позивача компенсації від відповідача - Держави Україна в особі КМУ. Таке переконання ґрунтується і на тому, що згідно ч. 2 ст. 116 Конституції України саме Держава в особі Кабінету міністрів України, окрім іншого, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина. Ухвалюючи це рішення, суд керується розумінням того, що «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Визначаючи розмір компенсації, суд, поряд з принципом справедливості, застосовує і принцип розумності, враховуючи обставини справи, їхню відповідність характеру та обсягу душевних та психічних страждань позивачки та її неповнолітнього онука, враховуючи, що неповнолітній [PERSON] втратив одразу обох батьків, нездатність відповідача - держави захищати життя осіб у розумінні ЄСПЛ, відсутність ефективного розслідування випадку порушення статті 2 Конвенції у розумінні ЄСПЛ. Позивач на підтвердження своїх вимог послався на висновок експертів № 60/19 від 30.01.2020 року, яким встановлено попередній орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК України визначено, що ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Як вбачається з висновку експертів № 60/19 від 30.01.2020 року, вказаний висновок підготовлений на замовлення Президента Благодійної організації «Благодійний фонд «ПРАВО НА ЗАХИСТ» Галкіна О.Ю., який не є учасником справи. Оскільки висновок експертів № 60/19 від 30.01.2020 року не відповідає вимогам до такого, встановленим ст. 102 ЦПК України, суд оцінює його в якості письмового доказу (ст. 95 ЦПК України). Суд також приймає до уваги, що згідно п. 5 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. № 975, одноразова грошова допомога членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста призначається у розмірі від 500- до 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть), що станом на 2014 рік складає від 609000 грн. до 913500 грн. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про встановлення державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей», допомога у зв`язку зі смертю члена сім`ї, який брав участь у масових акціях громадського протесту, за умови, що смерть безпосередньо пов`язана з участю в масових акціях громадського протесту, встановлена у розмірі одного мільйону гривень. Такий підхід законодавця до визначення обсягу компенсації в наслідок втрати життя, здоров`я вказаними фізичними особами не викликає сумнівів щодо його справедливості, і ефективності, слугує меті досягнення відповідного балансу між приватним та публічним інтересом. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із наведених сторонами обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України слід стягнути грошову компенсацію у розмірі 900000 грн. на користь [PERSON] та грошову компенсацію у розмірі 2000000 грн. на користь [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] . Зважаючи на відсутність даних про будь-яку компенсаційну виплату з боку держави [PERSON] за загибель її сина та невістки та [PERSON] за загибель його батьків під час збройного конфлікту на території Держави Україна, таке рішення суду цілком узгоджується з проголошеними Женевською Конвенцією принципів поваги до осіб, постраждалих від смерті близьких, надання їм захисту, що є справедливою сатисфакцією в розумінні Європейського Суду з прав людини. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: partial