Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивач в особі фізичної особи - підприємця [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором та штрафних (фінансових) санкційза наслідками невиконання зобов`язання. Мотивуючи свої вимоги тим, що 15 травня 2016 року між ним - фізичною особою - підприємцем [PERSON] та гр. [PERSON] укладено договір щодо надання комплексу товарів та послуг по догляду за шкірою обличчя, відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати у власність покупця косметичні засоби, найменування та кількість яких визначені у Специфікації до умов цього Договору (товар), а також надати послуги по догляду за шкірою обличя згідно Акту приймання - передачі, а покупець зобов`язується прийняти, оплатити вказаний товар на умовах, визначених цим Договором. Ціна товару та послуг, як передбачено п. 5 Договору, становить 13 530 грн. 00 коп. Для забезпечення виконання умов договору клієнт вносить завдаток в сумі 2 000 грн. 00 коп. (п.6.3). Розрахунок за товар провадиться покупцем з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі шляхом сплати ціни товару наступним чином: покупець здійснює перший платіж у розмірі 3 000 грн. 00 коп., залишок у розмірі 10 530 грн. 00 коп. сплачує рівними платежами у сумі 1 053 грн. протягом 10 місяців й зобов`язаний повністю розрахуватися за товар не пізніше 22 липня 2017 року. 17 травня 2016 року позивач згідно умов Договору передав відповідачці товар, в свою чергу вона виконала умови Договору частково - сплатила перший внесок 17 травня 2016 року в сумі 2 000 грн. 00 коп., уподальшому: 20 травня 2016 року - 1 000 грн. 00 коп., 27 червня 2016 року - 1 000 грн. 00 коп., 02 серпня 2016 року - 1 000 грн. 00 коп., 26 серпня 2016 року - 1 120 грн. 00 коп., про що свідчать прибуткові касові ордери (товарні чеки) на зальну суму 6 120 грн. 00 коп. Станом на 01 червня 2019 року сума боргу відповідача за платежами становить 6 710 грн. 00 коп., яку просить стягнути з відповідачки на його користь. При цьому, згідно Акту передачі товару, товар передано покупцю повністю та у покупця відсутні будь-які претензії та зауваження, проте у порушення Договору відповідачка сплатила останній платіж 26 сераня 2016 року, й більше кошти, передбачені п. 5 Договору, не сплачувала. Відтак заборгованість по Договору становить 6 710 грн. 00 коп., яку відповідачка відмовляється сплачувати у добровільному порядку, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. Й оскільки зобов`язання по Договору не виконуються нею, просить застосувати штрафні санкції, передбачені п. 6 Договору. Так, у випадку неоплати та/або несвоєчасної оплати покупцем/замовником товару/послуг продавець має право вимагати від покупця сплати ціну товару в повному обсязі та має право застосувати до покупця штраф у розмірі 0,5% від загальної вартості товару за кожен день прострочення зобов`язання. За невиконання зобов`язання просить стягнути з відповідачки пеню за період з 26 серпня 2016 року по 01 червня 2019 року згідно облікової ставки НБУ - 5 749 грн. 65 коп., інфляційну складову втрат за період з 26 серпня 2016 року по 01 червня 2019 року - 2 637 грн. 16 коп., а також три відсотки річних за період з 26 серпня 2016 року по 01 червня 2019 року - 556 грн. 00 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі довіреності від 22 лютого 2020 року (а.с.26), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити й стягнути з [PERSON] на користь фізичної особи - підприємця [PERSON] 6 710 грн. 00 коп. - боргу за договором, а також фінансові санкції за період з 26 серпня 2016 року по 01 червня 2019 року: 5 749 грн. 65 коп. - нарахованої суми штрафу (пені) за невиконання умов договору, 3% річних - 556 грн. 00 коп., інфляційну складову втрат - 2 637 грн. 16 коп., а всього - 15 652 грн. 81 коп. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних (зобов`язальних) правовідносинах. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч.1 ст. 656 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Так, 15 травня 2016 року між ним - фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір щодо надання комплексу товарів та послуг по догляду за шкірою обличчя, відповідно до умов якого позивач зобов`язався передати у власність покупця косметичні засоби, найменування та кількість яких визначені у Специфікації до умов цього Договору (товар), а також надати послуги по догляду за шкірою обличя згідно Акту приймання - передачі, а покупець зобов`язується прийняти, оплатити вказаний товар на умовах, визначених цим Договором (а.с. 10, 11). Зміст договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідач, відповідно до договору засвідчив, що всі умови договору йому зрозумілі й він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність виконувати умови договору вцілому (а.с. 10, 11). Ціна товару та послуг, як передбачено п. 5 Договору, становить 13 530 грн. 00 коп. Для забезпечення виконання умов договору клієнт вносить завдаток в сумі 2 000 грн. 00 коп. (п.6.3). Розрахунок за товар провадиться покупцем з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі шляхом сплати ціни товару наступним чином: покупець здійснює перший платіж у розмірі 3 000 грн. 00 коп., залишок у розмірі 10 530 грн. 00 коп. сплачує рівними платежами у сумі 1 053 грн. протягом 10 місяців й зобов`язаний повністю розрахуватися за товар не пізніше 22 липня 2017 року. 17 травня 2016 року позивач згідно умов Договору передав відповідачці товар, в свою чергу відповідачка виконала умови Договору частково - сплатила перший внесок 17 травня 2016 року в сумі 2 000 грн. 00 коп., уподальшому: 20 травня 2016 року - 1 000 грн. 00 коп., 27 червня 2016 року - 1 000 грн. 00 коп., 02 серпня 2016 року - 1 000 грн. 00 коп., 26 серпня 2016 року - 1 120 грн. 00 коп., про що свідчать прибуткові касові ордери (товарні чеки) на зальну суму 6 120 грн. 00 коп. (а.с. 13, 14). Станом на 01 червня 2019 року сума боргу відповідача за платежами становить 6 710 грн. 00 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь. При цьому, згідно Акту передачі товару, товар передано покупцю повністю та у покупця відсутні будь-які претензії та зауваження, проте у порушення Договору відповідачка сплатила останній платіж 26 сераня 2016 року, й більше кошти, передбачені п. 5 Договору, не сплачувала (а.с. 13, 14). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки;відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Й оскільки зобов`язання по Договору відповідачкою не виконуються, позивач просить застосувати до відповідача штрафні санкції, передбачені п. 6 Договору. Так, у випадку неоплати та/або несвоєчасної оплати покупцем/замовником товару/послуг продавець має право вимагати від покупця сплати ціну товару в повному обсязі та має право застосувати до покупця штраф у розмірі 0,5% від загальної вартості товару за кожен день прострочення зобов`язання й за невиконання зобов`язання позивач просить стягнути з відповідачки пеню за період з 26 серпня 2016 року по 01 червня 2019 року згідно облікової ставки НБУ - 5 749 грн. 65 коп., інфляційну складову втрат за період з 26 серпня 2016 року по 01 червня 2019 року - 2 637 грн. 16 коп., а також три відсотки річних за період з 26 серпня 2016 року по 01 червня 2019 року - 556 грн. 00 коп. (а.с. 4 - 7). Проте суд, надавши правову оцінку вимозі позивача про застосування до відповідачки фінансових санкцій за невиконання умов договору, вважає, що дані вимоги не доведені, оскільки проведений позивачем розрахунок не враховує положення п. 6.4 договору, який визначає, що у випадку порушення клієнтом строків оплати, передбачених п.5.4, 5.5 Договору, а також у випадку затримки клієнтом платежу у строк, що перевищує два календарні місяці, чи у випадку самовільної зміни розміру платежу клієнтом, що завдасть збитків продавцю, останній має право вимагати від клієнта дострокового погашення всієї суми вартості комплексу до погляду й інших, пов`язаних з цим порушень, та відшкодувати збитки. Водночас, позивач застосовує фінасові санкції до відповідача з наступного дня, коли такий відповідач здійснив останній платіж, а саме - 26 серпня 2016 року (а.с. 13), що визнається позивачем й суперечить вказаному положенню договору, а не через два календарні місяці порушення сплат платежів, як визначено вказаним положенням договору, відповідно, здійснивши арифметичні розрахунки нарахування фінансовий санкцій за період, починаючи з 26 серпня 2016 року, позивач невірно провів такий розрахунок, включивши, період, який не мав бути застосований для застосуваття таких фінасових санкцій, допустившись арифметичних помилок при проведенні такого розрахунку, відтак дана вимоги підлягає відмові у її задоволенню за недоведеністю. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зважаючи на надані докази, а також обгрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, обставини, що спростовують уцілому позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2, ч.6 ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) покласти на відповідача пропорційно до задоволеної частки вимоги - 671 грн. 00 коп. На підставаі вищевикладеного, ст.ст. 6, 509, 525, 526, 527, 530, 610, 611, 627, 628, 629, 655, 656 ЦК України,

Outcome: partial