Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи тим, що 27.06.1996р. Івано-Франківською міською радою народних депутатів було прийнято рішення №240, згідно якого надано дозвіл [PERSON] (чоловіку позивача) перебудову житлового будинку в [ADDRESS], а 28.11.1996р. зареєстровано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки виділеної [PERSON] за цією адресою. Відповідно до отриманого дозволу та будівельного паспорта позивач з чоловіком розпочали будівництво нового житлового будинку. За цією ж адресою були зареєстровані та проживали також і мати позивача [PERSON] та її батько [PERSON], при цьому відповідач який є братом позивача з ними не проживав. [INFO] помер батько позивача [PERSON] Разом з тим, мама [PERSON] 18.10.2004р. знялася з даної адреси реєстрації, хоча продовжувала фактично проживати по [ADDRESS] до дня її смерті [INFO]. Після смерті матері, позивач разом з чоловіком закінчили роботи по облаштуванню нового житлового будинку, однак при вирішенні питання введення в експлуатацію даного будинку дізналися про те, що земельна ділянка в [ADDRESS] перебуває у власності відповідача. Так, стало відомо позивачу, що після смерті батька, спадщина на земельну ділянку перейшла матері, а в 2004 році нею було складено заповіт на сина [PERSON], відповідача по справі, який після її смерті, оформив спадщину на себе. Позивач зазначила що її мати, при оформленні спадщини за законом після смерті батька, подала нотаріусу дані про те, що вона є єдиним спадкоємцем за законом, приховавши те, що окрім неї спадкоємцями є також і позивач - дочка [PERSON], яка відповідно до ч.1 ст.548, п.1 ч.1 ст.549, ч.1 ст.529 ЦК УРСР фактично прийняла спадщину, не відмовлялась від неї, знаючи і про факт будівництва житлового будинку саме сім'єю позивача на спірній земельній ділянці та користування 1/2 частиною такої ділянки. На підставі наведеного позивач просить визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину видане 13.11.2001р. серія АЕЕ № 24885, реєстраційний № 4-2041, видане державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. [PERSON], визнати державний акт на право власності на земельну ділянку (серія [NUMBER]), виданий [PERSON] 11.10.2004 року (зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010429400867)- недійсним, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.03.2015 року виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі № 1-295 [PERSON], [INFO]., визнати припиненим право власності [PERSON], [INFO] на земельну ділянку площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS], визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS]. 28.11.2017 року позивач збільшила позовні вимоги (а.с.182-190), просила суд визнати Свідоцтво про право на спадщину від 13.11.2001р. серія АЕЕ № 24885, реєстраційний № 4-2041, видане державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. [PERSON] недійсним, визнати державний акт на право власності на земельну ділянку (серія [NUMBER]), виданий [PERSON] 11.10.2004 року (зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010429400867) - недійсним, визнати недійсним розпорядження заповідача [PERSON] у заповіті від 23.07.2007 року (зареєстрованого в реєстрі за № 4-1780 та посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф.) про заповідання земельної ділянки площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS] своєму синові [PERSON], [INFO], визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.03.2015 року виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі № 1-295 [PERSON], [INFO]., визнати припиненим право власності [PERSON], [INFO]. на земельну ділянку площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS], визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS]. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з"явився, подав письмове заперечення (а.с.59-67,199-213), де зазначив що ні [PERSON], ні [PERSON], які є спадкоємцями першої черги, письмових заяв до нотаріуса з приводу прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] не подавали, відмова від спадщини [PERSON] та [PERSON] була безумовною, тому мати [PERSON] успадкувала земельну ділянку в повному обсязі та цілком законно. Спір, який затіяла позивач виник через 14,5 років після спливу строку із часу відкриття спадщини. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження заявлених вимог. У позовній заяві позивач вказує, що фактично прийняла спадщину на 1/2 частину земельної ділянки, однак у встановлений строк не повідомила нотаріуса про фактичне прийняття спадщини, а тому не увійшла до числа спадкоємців. Мати [PERSON], набувши у спадок земельну ділянку розміром 0,0879га, законно розпорядилась нею, шляхом складання заповіту в користь відповідача, а позивач не надала жодних доказів права власності на жодне нерухоме майно, право користування земельною ділянкою. Позивач водить в оману суд, коли стверджує, що про заповіт матері вона дізналась в кінці 2015 року, оскільки в позові сама зазначила, що державний нотаріус усно повідомила їй, що її мамою складено заповіт у 2004 році, та у зв'язку з чим позивач звернулась із заявою до державного нотаруса 15.08.2014 року. Їхня мати померла [INFO], а позивач ледве дочекавшись 40 днів, 29.07.2014 року звернулась по спадщину. Після смерті батька [INFO] відкрилась спадщина, позивач не надала жодних доказів про вчинення нею дій щодо прийняття спадщини - земельної ділянки, яку вона нібито успадкувала. Мати [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом серії АЕЕ № 248851 р.н. 4-2041-13.11.2001 року. Позивач пропустила строк для прийняття спадщини, та будь-яких поважних причин пропуску такого не надала. Крім цього позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до та після смерті батька, а письмова заява була написала тільки матір'ю [PERSON], інших письмових заяв спадкоємців станом на [INFO] по момент прийняття спадщини за чоловіком матір'ю 13.11.2001 року до нотаріуса не подавалось. Заповіт [PERSON] було оформлено з дотриманням всіх вимог та форми, передбаченої ЦК України, а тому підстав визнавати його недійсним немає. Просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Заслухавши позивача та її представника, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В розумінні статті 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частина 3 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 27.06.1996р. Івано-Франківською міською радою було прийнято рішення №240, згідно якого було надано дозвіл [PERSON] (чоловіку позивача) на перебудову індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.12,9,135). 28.11.1996р. зареєстровано Будівельний паспорт на забудову земельної ділянки виділеної [PERSON] за цією ж адресою за [NUMBER] (а.с.13-17). Як вбачається з Схеми забудови земельної ділянки (а.с.16-17), на місці існуючої будівлі, що підлягає знесенню, планувалось перебудову, як нове будівництво житлового будинку, на своїй присадибі, однак площа земельної ділянки в акті виносу меж не вказувалась. Разом з тим, судом встановлено, що попередньо до прийняття рішення міською радою дана земельна ділянка площею 0.0879га в [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку належала [PERSON] згідно Державного акту на право власності на землю, виданого 01.04.1995р., відповідно до рішення виконкому міської рад від 26.12.1995р. (а.с.93). Відповідно до отриманого дозволу та будівельного паспорта позивач з чоловіком розпочали будівництво нового житлового будинку. [INFO]. помер батько позивача [PERSON] (а.с.10,90). Як вбачається з матеріалів спадкової справи витребуваної судом, після смерті чоловіка [PERSON], 16.10.2001 року [PERSON] звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.89,90). У заяві спадкоємець вказала про те, що крім неї інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІФ 15/02-003761, [PERSON] на праві власності на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 26.12.1995 року № 425 належала земельна ділянка площею 0,0879 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована та території Івано-Франківської міської ради по [ADDRESS] (а.с.93). 13.11.2001 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на: земельну ділянку площею 0,0879га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.94). За вимогами ч.1 ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Для придбання спадщини необхідно, за ст.548, 549 ЦК УРСР, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до копії довідки від 13.08.2015 року виданої КП «Єдиний розрахунковий центр» [PERSON], на день смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані громадяни: [PERSON], - дружина, [PERSON] - дочка, [PERSON] - зять, [PERSON] - онука, [PERSON] - теща (а.с.28). При прийнятті спадщини за законом після смерті [PERSON], спадкоємцями першої черги за законом на земельну ділянку, що перебувала у власності померлого були: дружина, дочка та син, виходячи з наступного. Отже, прийняття спадщини було і те, що спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Оскільки, заява про прийняття спадщини була подана мамою сторін [PERSON] після спливу 6-ти місяців з дня відкриття спадщини (майже через 2 роки про що вказано вище), то дружина померлого, як і позивач, яка також була зареєстрована у житловому будинку по [ADDRESS], вступили в управління або володіння спадковим майном, а саме земельною ділянкою за цією ж адресою. Відповідно до копії довідки про склад сім'ї, виданої ТОВ «ТКО «Комфорт-Сервіс» 05.12.2014 року, [PERSON], 1941р.н. до дня смерті [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.144). Відповідач доводив суду те, що позивач не проживала у даному будинку, однак на підтвердження даних доводів інших доказів до матеріалів справи надано не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона з померлою [PERSON] була в хороших відносинах, остання проживала в м. Івано-Франківськ. Після смерті батька [PERSON] позивач [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] обробляли разом спірну земельну ділянку, також позивачем та її чоловіком здійснювалось будівництво будинку на цій земельній ділянці. Відповідач приїжджав раз на півроку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що позивача [PERSON] вона знає з 1983 року. Вона проживала разом з батьками за вказаною адресою. На момент смерті батька [PERSON], позивач проживала там разом з дочкою, відповідача свідок на момент смерті батька не бачила. Зазначила, що їй відомо, що померла [PERSON] на деякий час переїжджала до сина, але до 2010 року проживала у м. Івано-Франківську, оскільки працювала в дитячому садочку. Позивач весь цей час будувала будинок на цій земельній ділянці. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] (а.с.31-32), з 1992 року вона працювала у дошкільному дитячому закладі № 22 «Світанок», та була звільнена з роботи за власним бажанням у 2010 році. Не заслуговують на увагу суду не підтверджені доказами доводи відповідача і про те, що позивач відмовилась від прийняття спадщини після смерті батька. Так, слід зауважити те, що за ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Але, відмови від прийняття спадщини позивач не подавала нотаріусу, як і відсутні дані про не вчинення нею з дій, що свідчать про прийняття спадщини за п.1 ч.1 ст. 549 вказаного кодексу. Разом з тим, підтверджено матеріалами справи, що мати позивача, при подачі до нотаріуса заяви про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку по [ADDRESS], вказала неправдиві дані про відсутність інших спадкоємців, а саме дочки [PERSON] За ст. 560, 561 ЦК УРСР право спадкоємців, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, на одержання в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Проте, як вбачається з даної норми, це право не обмежується строками. Також, за вимогами ст.562 вказаного кодексу, поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом. Отже, згода спадкоємців про поділ спадкового майна - земельної діялнки була досягнута, що не спростовано стороною відповідача. Проте, позивач не звернулася до нотаріуса до смерті батька, про отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом. Голослівними є також доводи сторони відповідача про те, що при наданні батьком чоловіку позивача [PERSON] дозволу на будівництво будинку мама такий дозвіл не надавала, отже такий дозвіл є недійсним, оскільки такий дозвіл не визнавався недійсним, та не оспорювався матір'ю сторін [PERSON] за її життя, яка не могла не знати про таке будівництво, що проводилось відповідно до отриманого дозволу та будівельного паспорта. Зважаючи на вищенаведене, позов в частині про визнання Свідоцтва про право на спадщину від 13.11.2001р. серії АЕЕ №24885, реєстраційний №4-2041, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. [PERSON] недійсним знаходить своє підтвердження, та враховуючи порушене право позивача слід визнати Свідоцтво про право на спадщину від 13.11.2001р. серія АЕЕ № 24885, реєстраційний № 4-2041, видане державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. [PERSON] недійсним в частині спадкування 1\\2 частки земельної ділянки площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS] та визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 11.10.2004 року, виданого Івано-Франківським міським управлінням земельних ресурсів, [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0879га, що знаходиться по [ADDRESS] (а.с.21). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частина 1статті 155 ЗК України гласить, що в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно зіст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, та у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи вищенаведене, та те,що [PERSON] не мала право на спадкування цілої земельної ділянки, суд вважає,що слід визнати державний акт на право власності на земельну ділянку (серія [NUMBER]), виданий [PERSON] 11.10.2004 року (зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010429400867) - недійсним. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За правилами ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у статті 1247 ЦК України. Згідно копії заповіту від 23.07.2004 року, [PERSON] на випадок своєї смерті належну їй земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,0879га, що знаходиться по [ADDRESS], заповіла [PERSON] (а.с.20). Відповідно до положень частини другої статті 1247 ЦК України (тут і далі у редакції на дату посвідчення заповіту) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, може бути підставою для визнання недійсним заповіту лише в цій частині. Заповіт, який позивач просить визнати недійсним складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача, підписаний особисто заповідачем та посвідчений посадовою особою - державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. Однак з матеріалів справи слідує, що позивач [PERSON] як спадкоємець за законом першої черги після смерті [PERSON], не відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON], а [PERSON] не мала права робити розпорядження щодо цілої земельної ділянки, а тому слід визнати заповіт складений [PERSON] від 23.07.2007 року (зареєстрованого в реєстрі за № 4-1780 та посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф.) на ім"я [PERSON], [INFO], на земельну ділянку площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS] недійсним в частині 1\\2 частки земельної ділянки площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS]. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.11,130). Так, 29.07.2014 року позивач подала до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. заяву про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] (а.с.129). Як стверджує позивач, після смерті матері, вона разом з чоловіком, закінчили роботи по облаштуванню нового житлового будинку, однак при вирішенні питання введення в експлуатацію даного будинку дізналися про те, що земельна ділянка в [ADDRESS] перебуває у власності відповідача - брата позивача. Так, стало відомо позивачу, що після смерті батька, спадщина на всю земельну ділянку перейшла матері, а в подальшому нею було складено заповіт на свого сина [PERSON], відповідача по справі, який після її смерті, 08.12.2014р. посвідчив у державного нотаріуса Трускавецької держнотконтори заяву про прийняття спадщини за заповітом, складеного 23.07.2004р., подав 27.03.2015р. до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори заяву про видачу Свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом та оформив спадщину - земельну ділянку по [ADDRESS] на себе згідно виданого свідоцтва від 27.03.2015р. 15.08.2014 року позивач звернулась до державного нотаріуса із заявою в якій просила видати їй копію свідоцтва про право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], зареєстровану на [PERSON], а також копію заповіту [PERSON], складеного у 2004 році (а.с.18). Однак відповіддю від 19.08.2014 року Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора повідомила [PERSON], що вона не входить в перелік осіб, яким надаються відомості щодо вчинених нотаріальних дій відповідно до ст. 8 Закону України «Про нотаріат» (а.с.19). 23.10.2015 року та 03.11.2015 року позивач зверталась до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявами про надання для ознайомлення матеріалів спадкової справи та належним чином завірених копій матеріалів спадкових справ, у яких спадкодавцями були її батьки [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.29,30), однак зазначає, що їй надали для ознайомлення лише одну спадкову справу, спадкодавцем по якій була лише мати позивача. Іншу спадкову справу, де спадкодавцем був батько позивача їй не надали. Враховуючи вищенаведене, суд вважає встановленим, що позивач дізналася про своє порушене право лише після смерті матері в 2014 році. 08.12.2014 року [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини (а.с.142). 27.03.2015 року [PERSON] звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.146). 27.03.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на: земельну ділянку площею 0,0879га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], та яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с.158,159). У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ч.1 ст.1268 ЦК України. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини з дня смерті спадкодавця. Відповідно до 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням - кожному з них окремо. Відповідно до п. 212 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 березня 2004 року, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов'язково вимагаються відповідні документи. Згідно з роз'яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Враховуючи, що судом було встановлено порушення прав позивача при отриманні [PERSON] свідоцтва про спадшину, визнано за позивачем право власності на частину земельної ділянки, визнано частково недійсним заповіт, тому відповідач має право на спадкування лише 1\\2 частини земельної ділянки площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS] після смерті матері,а тому слід визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.03.2015 року виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі № 1-295 [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер - [NUMBER]) недійсним в частині спадкування 1\\2 частки земельної ділянки площею 0,0879га, що знаходиться в [ADDRESS].

Outcome: partial