Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 24.09.2008 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», був укладений кредитний договір №6886104, на підставі якого [PERSON] отримала кредит в сумі 49\~000,00 доларів США строком повернення до 24.09.2016 року. 24.09.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки №6886555, відповідно до якого остання поручилася перед позивачем за виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором. У порушення ст.ст.526,527,530 ЦК України та умов договору відповідачка зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором [PERSON], позивач просить суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь заборгованість по кредиту станом на 16.12.2015 р. в загальному розмірі 38\~812,29 долари США, яка складається з: 31\~264,50 доларів США заборгованість за сумою кредиту; 7\~547,79 доларів США заборгованість за несплаченими в строк відсотками за користування кредитом, а також просить суд стягнути судовий збір в сумі 13\~674,16 грн. Представник позивача ПАТ «ПУМБ» позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася з невідомих суду причин, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні присутнім не був, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов не визнав, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на недоведеність надання банком кредиту та припинення поруки. Дослідивши докази, суд приходить до переконання про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.09.2008 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», був укладений кредитний договір №6886104, на підставі якого [PERSON] отримала кредит в сумі 49\~000,00 доларів США строком повернення до 24.09.2016 року. 24.09.2008 року між ЗАТ «ПУМБ» і відповідачем [PERSON] укладено договір поруки №6886555, відповідно до якого поручитель поручився перед позивачем за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №6886104 від 24.09.2008 року. Позичальницею відповідачкою [PERSON] були порушені умови кредитного договору щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тобто порушені вимоги ст.1049 ч.1 ЦК України та умови кредитного договору. З 11.05.2014 року [PERSON] не внесла жодного платежу для погашення отриманого кредиту, внаслідок чого станом на 16.12.2015 р. утворилася заборгованість в загальному розмірі 38\~812,29 долари США, яка складається з: 31\~264,50 доларів США заборгованість за сумою кредиту; 7\~547,79 доларів США заборгованість за несплаченими в строк відсотками за користування кредитом. Відповідно до п.3.5.7 кредитного договору невиконання боржником зобовязань перед банком за кредитним договором надає банку право вимагати від боржника дострокове повернення всього кредиту разом із розрахованими процентами. 02.07.2014 р. ПАТ «ПУМБ» рекомендованим листом із повідомленням направив на адресу відповідачки [PERSON] вимогу про дострокове погашення кредиту від 26.06.2014 року. Вказана вимога отримана відповідачкою [PERSON] 30.07.2014 року. Відповідачка вимогу не виконала, прострочену заборгованість не погасила. Відповідно до п.3.5.8 кредитного договору відповідач зобовязаний виконати предявлені йому позивачем вимоги в повному обсязі в строк не пізніше 30 календарних днів з дня її отримання. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому Згідно з п.17 постанови Пленуму ВСС від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий і іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини 3 статті 533 ЦК. Згідно зі ст. 554 ЦК України\~\~у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник\~\~і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову ( субсидіарну ) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У той же час Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 р. (№6-53цс14) висловив правову позицію, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду, який зобов'язаний привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Зокрема, у постанові зазначено, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Згідно з частиною 2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України. Вимогу про дострокове виконання зобовязання за договором поруки позивач направив відповідачці [PERSON] 26.06.2014 р., при цьому з вимогами до відповідача [PERSON] у шестимісячний строк банк до суду не звернувся. У даному випадку оскільки позивач не звернувся у передбачений законом термін з вимогою до поручителя, зазначене призвело до припинення поруки, внаслідок чого у задоволенні позову до [PERSON] як поручителя слід відмовити. При цьому, суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідачки [PERSON] на його користь суми заборгованості за кредитним договором. Враховуючи, що, заперечуючи проти позову, представником відповідачки суду не надано доказів погашення кредиту у будь-якому іншому розмірі, наявність заборгованості за кредитом не спростована, суд погоджується із правильністю розрахунку суми заборгованості, що наданий позивачем. При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір у сумі 13\~674,16 грн., який підлягає стягненню з відпов ідачки [PERSON] відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial