Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому зазначила, що в [INFO] померла [PERSON] та після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі й на земельну частку (пай), розміром 3,38 в умовних кадастрових гектари, право на яку підтверджується сертифікатом серії [NUMBER] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її чоловік [PERSON] , який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. [INFO] помер [PERSON] та після його смерті відкрилася спадщина на зазначену вище земельну частку (пай), а також на земельну частку (пай), розміром 3,38 в умовних кадастрових гектари, право на яку підтверджується сертифікатом серії [NUMBER] . За життя [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого він своє майно, де б воно не знаходилося, заповідав своїй доньці [PERSON] . Остання в свою чергу звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.02.2019 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. А тому позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після померлого [PERSON] на зазначені вище земельні частки (паї). В судове засідання позивач не з`явилася, направивши заяву, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та провести розгляд справи без їх участі. Відповідач також до суду не з`явився, направивши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньо досліджених наявні у справі докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть 5 червня 1998 року зроблено запис за № 14, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 6). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі й на земельну частку (пай), розміром 3,38 в умовних кадастрових гектари, право на яку підтверджується сертифікатом серії [NUMBER] (а.с. 7). Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її чоловік [PERSON] , який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною п`ятою Прикінцевих та перехідних положень передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року. Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року. Передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Стаття 549 ЦК Української РСР 1963 року, передбачає, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Статтею 551 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 9) і після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі й на зазначену вище земельну частку (пай), яку фактично успадкував після смерті дружини [PERSON] та на земельну частку (пай), розміром 3,38 в умовних кадастрових гектари, право на яку підтверджується сертифікатом серії [NUMBER] (а.с. 10). За життя, а саме 13 жовтня 1998 року [PERSON] склав заповіт, який був засвідчений секретарем виконавчого комітету Шпилівської сільської ради Сумського району, відповідно до якого він все своє майно де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, заповідав своїй доньці [PERSON] , позивачці по справі (а.с. 11). Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Разом з тим, відповідно до рішення Сумського районного суду Сумської області № 2-18/2002 від 15 липня 2002 року, яке було роз`яснено відповідно до ухвали суду від 26.12.2018 року, оспорюваний заповіт від імені [PERSON] , посвідчений 13 жовтня 1998 року Шпилівською сільською радою Сумського району Сумської області, визнаний частково недійсним, а саме в частині, що стосується обов`язкової долі на спадщину, яка б належала позивачу за законом. Даним рішенням також було здійснено перерозподіл спадкового майна, а саме будинку [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] було виділено 1/3 частину зазначеного будинку, тобто обов`язкова частка в спадщині після смерті батька [PERSON] склала 1/3 частину. Дане рішення суду набрало законної сили, оскаржено сторонами не було. Відповідно до пункту 3.1. Листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (згідно із статтею 392 Цивільного кодексу України). Згідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вбачається , що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту про право власності на землю (пункт 17 розділу Х Перехідні положення ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року , вбачається, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акту про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року (561-12), Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено ч. 1 ст. 1225 ЦК України. Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. На підставі абз. 2 п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (п. 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Отже, судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] володів спадковим майном на законних підставах. Зважаючи на викладене, враховуючи те, що відповідно рішення Сумського районного суду Сумської області заповіт від імені [PERSON] був визнаний частково недійсним в частині обов`язкової частки спадкоємцю [PERSON] , суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача частково, а саме визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на 2/3 частини земельної частки (паю), розміром 3,38 в умовних кадастрових гектари, що знаходиться на території Шпилівської сільської ради Сумського району Сумської області, яка належала [PERSON] відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] та на 2/3 частини земельної частки (паю), розміром 3,38 в умовних кадастрових гектари, що знаходиться на території Шпилівської сільської ради Сумського району Сумської області, яка належала [PERSON] відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] .

Outcome: partial