Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

В травні 2017 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з позовом провиселення. В обґрунтування позову, який в ході розгляду справи був уточнений та визначені сторони по справі, позивач [PERSON] зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вона є власником квартири [ADDRESS], яка належала її чоловіку - [PERSON], який помер [INFO] року. У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають наступні особи: [PERSON], яка є племінницею її померлого чоловіка, донька [PERSON] - малолітня [PERSON], [INFO], а також не зареєстровані в зазначеній квартирі - донька [PERSON] малолітня [PERSON], 2014 року народження, [PERSON]. Зазначає, що відповідачі є сторонніми для неї особами, не є членами сім'ї власника квартири, жодних договорів на користування квартири з нею не укладали, та позивач проживати у квартирі разом з відповідачами не бажає. Крім цього, зазначила, що відповідачі не сплачують комунальним послуг, станом на 17.05.2017 року існує заборгованість за оплату комунальних послуг у розмірі 14 976 грн. 71 коп. У січні 2017 року позивачем було направлено [PERSON] письмову вимогу про звільнення займаної квартири, яка була отримана відповідачем 26.01.2017 року, вказана вимога залишилася без задоволення. У зв'язку з чим, посилаючись на ст. 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 150, 155, 156 ЖК Української РСР, правову позицію, висловленою Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14, просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] разом із малолітніми дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON], 2014 року народження, [PERSON], судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2017 року до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору було залучено Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачка проживає у спірній квартирі з дитинства, іншого придатного для життя житла немає. Також зазначила, що на момент її народження її батьки [PERSON] та [PERSON] разом з нею вселилися та стали мешкати у спірні квартирі, але прописані у ній не були, у зв'язку з чим її дядько - [PERSON] приватизував спірну квартиру. З моменту повноліття вона також прописана у зазначеній квартирі. Спочатку вона проживала з дядьком однією сім'єю, але потім він став мешкати зі своєю дружиною. Від шлюбу має двох доньок, чоловік помер, вона ніде не працює та отримує соціальну допомогу. Зазначила, що [PERSON] мешкав з позивачем до листопада 2010 року, після чого їх сім'я фактично розпалася. Наголошувала, що у випадку задоволення позову вона з малолітніми дітьми, які страждають розладом здоров'я опиниться на вулиці без можливості забезпечити дітям належні умови проживання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що дійсно проживає у квартирі [ADDRESS], має інше житло за місцем реєстрації, але заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на відсутність у неї житла з належними умовами для життя. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі радиу судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що держава не в змозі забезпечити відповідач [PERSON] та її дітей житлом у випадку виселення. У судове засідання, призначене на 20.12.2017 року не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Під час розгляду справи 15.06.2017 року у судовому засіданні представником позивача було заявлено клопотання про витребування доказів, а саме інформацію про те, чи є [PERSON], [PERSON], [PERSON] (колишній чоловік [PERSON]) власниками будь-якого майна, яке знаходиться на території м. Дніпра. Судом було задоволено зазначене клопотання. На запит суду державний реєстратор КП «ДМБТІ» ДОР надав відповідь за вих. № 7965 від 20.06.2017 року, що у КП «ДМБТІ» ДОР відсутні можливості щодо перевірки реєстрації права власності на нерухоме майно зареєстроване до 2013 року. За заявою представника позивача від 06.07.2017 року, зробленою у судовому засіданні, судом було направлено запит до Індустріального відділу РАЦС Дніпровського міського управління юстиції з метою отримання належним чином завіреної копії довідки про реєстрації шлюбу [PERSON] Індустріальним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану було надано відповідь від 16.08.2017 року за вих.. № 820/14.4-29, згідно додатку якої (актового запису про шлюб № 533 від 12 серпня 2005 року) [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON]. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та його представника, представника третьої особи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом [PERSON], [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS] після смерті чоловіка - [PERSON], який помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим повторно, Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Право власності [PERSON] також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності № [NUMBER] від 13.01.2017 року. Позивач перебувала з померлим [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 1985 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER]. Згідно копії паспорту позивача [PERSON] вона зареєстрована за адресою [ADDRESS], де, згідно її пояснень, постійно проживає. Згідно довідки № 603 від 20.04.2017 року, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON] у зазначеній квартирі не зареєстрована (а.с.13) . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 11.10.2017 року, виданої державним реєстратором відділу формування та ведення реєстру територіальної громади у сфері реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON], [INFO], також зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 121) Позивачем [PERSON] було надіслано відповідачу [PERSON] вимогу про звільнення займаної квартири та передачу ключів від неї, яка нею отримана 26.01.2017 року (а.с. 16). [PERSON], [INFO] є спільною дитиною [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 25.01.2006 року. [PERSON] на момент розгляду справи проживає разом з [PERSON], що не заперечувалося сторонами під час судового розгляду. Також, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 29 серпня 2014 року, у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна дитина [PERSON], [INFO], яка на момент розгляду справи проживає разом з [PERSON], що не заперечувалося сторонами під час судового розгляду. Згідно паспорту [PERSON] остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Згідно пояснень сторін під час судового розгляду, судом встановлено, що [PERSON] є племінницею померлого [PERSON], що не заперечувалося сторонами, [PERSON] не заперечував проти проживання [PERSON] та її доньки [PERSON], [INFO] року, [PERSON] [INFO] року у спірній квартирі, що підтверджується фактом реєстрації у квартирі, яка перебувала у власності [PERSON], яка здійснюється за згодою власника приміщення, що також визнали сторони під час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При вирішенні питання про виселення відповідачів із займаної квартири, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Разом з цим, під час судового розгляду встановлено, що жодного нерухомого майна куди б могла переїхати відповідач [PERSON] з її малолітніми дітьми у останньої немає. Крім цього, суд враховує, що у відповідності до правового висновку, висловленого Верховним Судом України в постанові від 29.11.2017 року по справі за № 6-1945цс17, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Також, суд, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України враховує, що частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій. Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Суд здійснюючи оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу, враховує пояснення відповідача [PERSON], яка наголошувала на неможливості її виселення посилаючись на відсутність іншого житла в неї, її дітей, смерть чоловіка, оскільки виселення призведе до значного погіршення її та її дітей матеріального стану, так як відповідачка заробітної плати не отримує, єдине джерело доходу - державна допомога. Також суд вирішуючи питання про можливість виселення [PERSON] та її малолітніх дітей враховує положення ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 , згідно якої в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Та положення ст. 9 зазначеної конвенції, відповідно до якої держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Тобто, положеннями зазначеної конвенції закріплено правило, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей враховуючи неможливість розлучення дитини з батьками. Крім цього, суд враховує, що частиною першою статті 18 Закону «Про охорону дитинства» передбачено обов'язок держави забезпечити право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку, та вважає, що у випадку виселення малолітніх із займаної квартири, у останніх будуть відсутні належні санітарно-гігієнічні та побутові умови. За змістом статті 11 Закону «Про охорону дитинства» передбачено право кожної дитини на проживання в сім'ї разом з батьками. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Разом з цим, посилання позивача на заборгованість, яка виникла через несплату комунальних послуг відповідачем [PERSON] не може бути підставою для вистелення останньої разом з малолітніми дітьми, оскільки позивач не позбавлений права звернутися за захистом свого порушеного права до суду із вимогою про стягнення частини заборгованості. Крім цього, суд не приймає до уваги посилання відповідача на ст. 405 ЦК України, оскільки відповідно до її положень член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно матеріалів справи власник майна помер. Разом з цим, позивач просить виселити відповідачів у зв'язку із смертю власника майна. Також, суд не приймає до уваги посилання позивача на правову позицію, висловленою Верховних Судом України в постанові від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14, оскільки вона не стосується виниклих спірних правовідносин у справі. Отже, враховуючи викладене, суд, зважаючи на недопущення порушення прав малолітніх дітей, з метою дотримання Конвенції про права дитини, ЗУ «Про охорону дитинства», а також зважаючи на встановлені обставини справи, дійшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в частині виселення [PERSON] та її малолітніх дітей. Щодо заявлених вимог щодо виселення [PERSON] із спірної квартири, суд виходить з наступного. Судом під час розгляду справи встановлено, що в спірній квартирі проживає [PERSON], яка в ній не зареєстрована, зареєстрована в іншій квартирі, добровільно виселитися не бажає. Суд вважає, що виниклі правовідносини між [PERSON] та [PERSON] регулюються наступними нормами права. Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування та розпорядження своїм майном. Дослідивши всі докази по справі, суд дійшов висновку, що проживання відповідача [PERSON] в квартирі, яка належить на праві власності позивачці створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні її майном, в добровільному порядку відповідач [PERSON] виселятися не бажає, внаслідок чого позивач вимушена звернутися до суду, виходячи із вищевикладеного позовні вимоги позивачки в частині виселення [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: partial