Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

В грудні 2015 року позивачі звернулись до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послались на те, що в 2008 році з вини відповідачки [PERSON] сталося ДТП, в результаті якого був пошкоджений автомобіль належний [PERSON] ЗАЗ-DAEWOO Lanos TF реєстр.номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] Заочним рішенням Краматорського міського суду від 22.09.2008 року у цивільній справі №2-5299/2008 з [PERSON] на користь [PERSON] була стягнута матеріальна шкода в сумі 9 553,90 грн., вартість експертизи - 300 грн., витрати на юридичні послуги в сумі 500 грн. та судові витрати в сумі 125,53 грн. Також з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. та судові витрати в сумі 15 грн. Вони надали виконавчі листи до ВДВС, але тривалий час не могли отримати належне відшкодування, оскільки боржниця [PERSON] судове рішення не виконувала, а державний виконавець недостатньо приділяв цьому виконавчому провадженню уваги. За таких обставин у лютому 2014 року за власні кошти, у приватної особи, вони відремонтували автомобіль Lanos, чеків ці квитанцій з цього приводу немає. Лише у вересні 2015 року вони отримали від відповідачки повне відшкодування стягнутих судом коштів. Проте розмір матеріальних збитків, завданих пошкодженням автомобіля станом на 2015 рік значно збільшився в порівнянні з 2008 роком, в зв'язку з чим, вони замовили нове автотоварознавче дослідження, яке станом на липень 2015 року визначило вартість матеріальної шкоди в розмірі 20 553,73 грн. Просили суд стягнути з відповідачки на їх користь 14 204,82 гривні, 3% річних в сумі 2157,62 грн., майнові збитки в сумі 10 999,89 грн., витрати по оплаті судового збору та витрати по оплаті експертизи в сумі 350 гривен. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 03 березня 2016 року в задоволені позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про перерахунок та стягнення майнових збитків та неустойки, відмовлено. З зазначеним рішенням не погодилась позивачка [PERSON], подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у стягненні з [PERSON] на її користь майнових збитків у сумі 10 999,89 гривен та ухвалення нового про задоволення її позовних вимог про стягнення з відповідачки на її користь майнових збитків в сумі 10 999,89 гривен. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що рішення суду не виконувалось сім років, в зв'язку з чим сума матеріальних збитків значно зросла. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить телефонограма № 3504 від 29.07.2016 року, крім того, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. ( а.с.92). Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма № 3505 від 29.07.2016 року (а.с.109). Представник відповідачки в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, колегія суддів апеляційного суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Відповідачем [PERSON] рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволені її позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 10 999, 89 гривен , тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що рішенням Краматорського міського суду від 22.09.2008 року у цивільній справі №2-5299/2008 з [PERSON] на користь [PERSON] була стягнута матеріальна шкода в сумі 9 553,90 грн., вартість експертизи - 300 грн., витрати на юридичні послуги в сумі 500 грн. та судові витрати в сумі 125,53 грн. Також з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. та судові витрати в сумі 15 грн. Відмовляючи у задоволені позовних вимог [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що питання відшкодування матеріальної шкоди власниці [PERSON], завданої пошкодженням її автомобіля ЗАЗ-DAEWOO Lanos TF реєстр.номер [NUMBER], вже вирішено заочним рішення Краматорського міського суду від 22.09.2008 року у цивільній справі №2-5299/2008, яке набрало законної сили. Оскільки це питання вже було вирішено по суті судовим рішенням, то для повторного відшкодування цієї шкоди підстав немає. Судовий розгляд, яким справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст.14 ЦПК України). Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Проте погодитись з таким висновком суду не можливо з наступних підстав. Вимогами ч.1 ст.22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистими немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як зазначено у п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року, у разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів. Проте суд першої інстанції на зазначені роз'яснення пленуму уваги не зверну та пришов помилкового висновку про відмову в задоволені позову за необґрунтованістю. В обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди [PERSON] зазначала, що рішення суду не виконувалось сім років за цій час значно зросли ціни і розмір матеріальної шкоди згідно висновку судового експерту зріс до 20 553,79 гривен. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з роз'ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну. Постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодувати вартість майна, що не може використовуватись за призначенням, проте має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте звертаючись до суду з позовом позивакою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22 вересня 2008 року не виконувалось біль семі років саме з вини відповідачки. Крім того, в суд першої інстанції відповідач [PERSON] пояснив, що автомобіль позивачки відремонтований в 2014 році, проте жодних доказів на підтвердження цією обставини та доказів на підтвердження вартості відновлюваного ремонту, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано. Згідно з вимогами ч.4 ст.10 ЦПК України, апеляційний суд направив на адресу позивачів листа в якому запропонував останнім з'явитись до апеляційного суду та надати пояснення, щодо доводів викладених в апеляційний скарзі, проте вони до суду не з'явились додаткових пояснень, або доказів у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх не подання було зумовлено поважними причинами, позивачами апеляційному суду не надано. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача пояснювала, що з моменту дорожньо-транспортної пригоди відповідачка неодноразово пропонувала позивачам можливі варіанти відшкодування шкоди, але останні відмовлялись та наполягали на відшкодуванні шкоди саме грошовими, проте в зв'язку з тяжким матеріальним становищем вона не мала можливості одноразово сплатити 9 553,90 гривен, наміру умисно затягнути виконання рішення суд вона не мала. Доказів яки б спростовували пояснення представника відповідача позивачем суду не надано. Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 10 999,98 гривен. Згідно із ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки правові підстави для задоволення позову відсутні, то відсутні і підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки судових витрат.

Outcome: partial