Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду, в якому вказує, що вона 25 серпня 1990 року одружилася з відповідачем. Від спільного життя мають сина - [PERSON], [INFO], який являється інвалідом з дитинства. Позивачка не працює, оскільки син потребує постійного догляду. Позивачка просить суд розірвати шлюб з відповідачем тому, що їхнє спільне життя не склалося, одруження виявилося невдалим, сторони однією сім'єю не проживають, відповідач проживає з іншою жінкою, примирення між ними не можливе, а також просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини інваліда в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, пояснив, що він згоден на розірвання шлюбу, проте проти стягнення аліментів на сина заперечує, оскільки позивачка отримує свою пенсію та пенсію сина, а також отримує соціальну щомісячну допомогу по догляду за особою, яка потребує постійного догляду. Крім того їх син являється повнолітнім, а тому не являється дитиною інвалідом в розумінні ст. 88 СК України. Вислухавши пояснення сторін, а також вивчивши матеріали справи, суд доходить до наступних висновків. Сторони одружені з 25 серпня 1990 року, від спільного життя мають дитину - [PERSON], [INFO]. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. З пояснень сторін встановлено, що вони однією сім'єю не проживають. Позивачка не бажає примиритися з відповідачем вказуючи на те, що останній проживає з іншою жінкою. За таких обставин суд доходить висновку, що причини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, являються обґрунтованими, подальше сумісне життя подружжя та збереження сім'ї стали неможливими. Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER], виданого 03 жовтня 1992 року Трудовою сільською Радою Новомиколаївського району Запорізької області, відповідач являється батьком [PERSON], [INFO]. Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 05 березня 2013 року, [PERSON], [INFO], являється інвалідом першої групи з дитинства та потребує постійного стороннього догляду. Статтею 88 СК України встановлено, що якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. У частині 1 ст. 88 СК України надається визначення дитини як учасника сімейних правовідносин. Дитиною визнається особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за законодавством України настає з вісімнадцяти років (ч. 1 ст. 34 ЦК). Отже правовий статус дитини має фізична особа до досягнення нею 18 років. Статтею 1 ЗУ "Про охорону дитинства" встановлено, що дитина, це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Дитина-інвалід, це дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту; Судом встановлено, що на час звернення з позовом до суду сину сторін [PERSON] виповнилося 23 роки. Тому він не є дитиною в розумінні СК України, і до відносин по його догляду не можуть застосовуватися норми ст. 88 вказаного Кодексу. Таким чином, маються підстави для задоволення позову частково.

Outcome: partial