Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси 02.11.2015 року, звернулась позивачка [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання трудового договору посилаючись на те, що 02.04.2010 року між нею та [PERSON] був укладений трудовий договір №15301001548, за яким фізична особа-підприємець [PERSON] прийняла на роботу [PERSON] на посаду продавця промислових товарів. Трудовий договір було зареєстровано Одеським міським центром зайнятості 08.04.2010 року за №15301001548, договір є безстроковим. Позивач вказує, що відповідач працювала у неї до серпня 2015 року, після чого перестала зявлятись на роботу. В даний час позивач вирішує питання щодо припинення своєї підприємницької діяльності і у звязку з цим має намір розірвати безстроковий трудовий договір №15301001548 від 02.04.2010 року, але не має можливості це зробити, оскільки відповідач за власної ініціативи не вживає дій щодо його розірвання, зустрічей з позивачем уникає, ніякої трудової діяльності за договором не здійснює. З підстав цього позивач просила суд: трудовий договір №15301001548 від 02.04.2010 року, укладений безстроково між [PERSON] та [PERSON] розірвати; встановити порядок виконання рішення суду, за яким воно в разі набрання законної сили стане підставою для зняття з реєстрації Одеським міським центром зайнятості трудового договору №15301001548 від 02.04.2010 року, укладеного безстроково між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] 3.12.2015 року відповідачка [PERSON] подала до суду зустрічний позов до фізичної особи-підприємця [PERSON] про розірвання трудового договору та стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, моральної шкоди, який був об'єднаний в одне провадження із позовом [PERSON] до [PERSON]М, про розірвання трудового договору. За зустрічною позовною заявою, [PERSON] вказала, що працювала продавцем промислових товарів у магазині на фізичну особу-підприємця [PERSON], відповідно до трудового договору №15301001548 від 02.04.2010 року. [PERSON] зазначає, що їй подзвонила[PERSON], та повідомила, що магазин зачиняється і працювати не буде, і щоб вона не виходила на роботу. Відтак з 08.09.2015 року[PERSON] не працювала у магазині за обставин, які не залежать від неї, оскільки закриття магазину відбулося за рішенням самої [PERSON], хоча жодних обєктивних обставин для цього не було. Отже фактично ФОП [PERSON] неправомірно позбавила її роботи. Відповідачка [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) вказує, що вимоги [PERSON] про розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України є необґрунтованими та незаконними, оскільки [PERSON], наполягає на розірванні з нею трудового договору на підставі того, що припиняє свою підприємницьку діяльність, але про таке звільнення [PERSON] не була попереджена взагалі, крім того, будь-яких розрахунків по заробітній платі чи інших платежів, повязаних зі звільненням, з нею проведено не було. За попередньою домовленістю [PERSON] із співробітницями зустрілись з [PERSON], з метою передання заяв про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак [PERSON] відмовилась розривати трудовий договір за такими умовами, що є порушенням. Відтак [PERSON] залишилась у невизначеному стані щодо працевлаштування, не отримала жодної плати за весь час з вересня 2015 року і не має змоги офіційно працевлаштуватись на роботу. Відповідачка [PERSON] (позивач за зустрічним позовом) зазначає, що фактично вона без будь-яких пояснень залишилась без заробітку на невизначений час та втратила нормальні життєві звязки і засоби до існування, вона постійно дуже сильно хвилювалась, чим їй було завдано значних моральних страждань. Враховуючи наведене, за остаточно уточненим збільшенням зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд: трудовий договір, укладений 02.04.2010 року безстроково між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Одеським міським центром зайнятості за №15301001548 розірвати у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю; стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 13427,27 гривень заборгованості по заробітній платі, а також вихідну допомогу в сумі 4200 гривень, невикористану відпустку в сумі 1946,29 гривень; стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 3000,00 гривень; стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 974,40 гривень. Представник позивача в судове засідання не зявилась, надала заяву в який просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] та відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявилась, надала заяву в який просить суд задовольнити зустрічний позов [PERSON] та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що заявлені позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 02.04.2010 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений трудовий договір №15301001548 , який був зареєстрований 08.04.2010 року Одеським міським центром зайнятості. В силуст. 24-1 КЗпП України(чинної на час виникнення спірних правовідносин) - у разі укладання трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Згідно трудового договору субєкт підприємницької діяльності - [PERSON] прийняла на роботу [PERSON]на посаду продавця промислових товарів із встановленою заробітною платою у розмірі 890 гривеньна місяць та наданням щорічної оплачуваної відпустки на час у 24 календарних дні, трудовий договір укладений безстроково. Відповідно дост. 24 КЗпП України- трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором, або угодою сторін. Довідкою про трудові відносини фізичної особи з платником єдиного податку №134569 від 12.04.2010 року підтверджується, що [PERSON]перебувала в трудових відносинах із субєктом підприємницької діяльності [PERSON] У звязку з розірванням шлюбу Кулиця змінила прізвище на «Ашаєва», що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 29.10.2013 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Відповідно до облікової картки (для фізичної особи - підприємця) від 04.07.2014 року реєстраційний номер 3871, вбачається, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює торгову діяльність, а саме непродовольчої групи товарів у магазині за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55. Власником вказаного приміщення магазину є [PERSON] Згідно виписки з Єдиногодержавного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, виданої Державною реєстраційною службою України 25.06.2014 року, вбачається, що [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, видом діяльності якої є оптова торгівля одягом та взуттям, дані про припинення такої діяльності на час розгляду справи судом відсутні. З підстав чого суд вважає необґрунтованими посилання [PERSON] про намір розірвати трудовий договір з [PERSON], у звязку з припиненням нею підприємницької діяльності безпідставними. Згідно ч.2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 4ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу. Згідно ст. 40 КЗпП Українивизначено трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Статтею 49-2 КЗпП України, визначено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Суд враховує, що будь-які докази про попередження [PERSON] працівника [PERSON] про припинення (розірвання) трудового договору №15301001548 від 02.04.2010 року, з відповідного періоду, із зазначенням причин такого припинення - за весь час розгляду справи суду не надано. Аналізуючи вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо розірвання трудового договору, судом встановлено, що 26.11.2015 [PERSON] отримала заяву [PERSON] з проханням звільнити її з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та розірвати укладений між ними трудовий договір зі зняттям її з державної реєстрації в центрі зайнятості, що підтверджується розпискою за підписом [PERSON],але до теперішнього часу трудовий договір не розірвано. З оглянутої в судовому засіданні трудової книжки [PERSON] серія БТ-І №7319791,(копія якої долучена до матеріалів справи), вбачається, що в порушення ст. 48 КЗпП України ФОП [PERSON] не було внесено належний запис про прийняття на роботу [PERSON] відповідно до трудового договору №153010015548від 02.04.2010 року. Не виконання ФОП [PERSON] умов трудового законодавства щодо оформлення трудової книжки, припинення (розірвання) трудового договору, суд вважає, порушення права [PERSON] на працю. Допитаний в судовому засіданні 27.04.2016 року в якості свідка, під присягою, [PERSON], який є чоловіком [PERSON], вказав, що [PERSON] давно працювала директором магазинів, була оформлена як СПД, продавці числилися за нею і коли вона мала намір розірвати трудові договори з працівниками, які за нею рахувалися, в тому числі [PERSON] , але ніхто з працівників до центру зайнятості не зявився. Свідок вказав, що причиною припинення трудових відносин [PERSON] з [PERSON] стало те, що магазин в якому вони працювали закрився, оскільки змінився власник. Свідок [PERSON], яка є сестрою [PERSON], пояснила, що позивач [PERSON] була зареєстрована як СПД, вона укладала трудові договори з продавцями, в тому числі і з відповідачем [PERSON] Свідок вказала, що будь-які відносини щодо виплати заробітної плати працівникам, які працювали з [PERSON] , в тому числі [PERSON] , їй не відомі. Допитана в судовому засіданні 27.04.2016 року в якості свідка, під присягою, [PERSON] зазначила, що [PERSON].В. роботодавцем свідка та [PERSON], привозила товар в магазин, інколи підміняла відсутнього продавця, та виплачувала їм заробітну плату. Враховуючи пояснення свідків, досліджені матеріали справи, з яких вбачається, що магазин по вул. Ак. Філатова, 55, у м. Одесі, працював у звичайному режимі, що також підтверджується листом управління поліції охорони в Одеській області №206 від 22.12.2015 року, суд не приймає до уваги посилання позивача [PERSON] на те, що власник магазину за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55 був змінений, та він більше не працював. З первинного позову, вбачається, що позивач [PERSON] просить розірвати трудовий договір №15301001548 від 02.04.2010 року, укладений безстроково між [PERSON] та [PERSON] на підставі п.1, ст. 40 КЗпП України, але при цьому будь-яких належних доказів прогулу відповідача [PERSON], змін в організації виробництва і праці, попередження працівника належним чином за не пізніше ніж за 2 місяці до суду не надала. Згідно електронної відповіді на безкоштовний запит з офіційного сайту Міністерства юстиції України від 15.02.2016 року, 22.04.2016 року, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ФОП [PERSON] не перебуває у процесі припинення підприємницької діяльності. Тобто причин щодо фактичного позбавлення роботи [PERSON] відповідача [PERSON] в процесі розгляду справи не добуто, та будь-яких відповідних доказів суду не надано. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2015 року переведено право власності на нежитлове приміщення салону-магазину, загальною площею 88,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55, що належить [PERSON] та Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2015 року, вказане заочне рішення скасовано і допущено поворот виконання заочного рішення, в порядку якого поновлено за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення салону-магазину, загальною площею 88,9 кв.м. за адресою м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 55. Як встановлено в судовому засіданні, трудова діяльність [PERSON] у магазині здійснювалась до 07 вересня 2015 року, у 8 вересня післятелефонної розмови з [PERSON], [PERSON] не змогла вийти на роботу так як [PERSON]В їй повідомила, що робота магазину припиняється. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Пояснення [PERSON], що нежитлове приміщення магазину, в якому працювала [PERSON] перебувало в неї з червня 2014 року в оренді, та в липні 2015 року новим власником став [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси та заборонив проводити будь-яку діяльність у даному приміщенні, у звязку з чим магазин перестав функціонувати, суд не приймає до уваги. Так, з 18.09.2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси поновлено було власність на магазин, а також суд вважажє, що зміна власника орендованого приміщення не дає підстави роботодавцю не виконувати умови трудового договору, укладеного з працівником, в даному випадку з [PERSON] Ст. 38 КЗпПУкраїнивстановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП Українипрацівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Враховуючи досліджене, суд вважає, що порушене право [PERSON] К підлягає захисту, шляхом розірвання трудового договору в судовому порядку, зі стягненням заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги. Досліджуючи вимоги [PERSON], як позивача за зустрічним позовом, про стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, суд виходить із того, що постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 рокувизначено, що якщо буде встановлено, що на порушенняст. 46 КЗпП Українироботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. При припиненні трудового договору вихідна допомога виплачується у випадках і розмірі, передбачених якст. 44 КЗпП, так і іншими нормами закону. Розмір заробітної плати [PERSON] з вересня 2015 року, згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] , становить - 1400 гривень. З дослідженого судом встановлено, що з вересня 2015 року по дату розгляду справи [PERSON] не працювала та не отримувала заробітну плату, розмір якої у вересні-жовтні 2015 року, згідно індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON], становить - 1400 гривень. З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON], наданих з Пенсійного фонду України, вбачається, що з квітня 2010 року ФОП [PERSON]В здійснювала нарахування заробітної плати [PERSON]М по жовтень 2015 року, включно, та з листопада 2015 року по дату розгляду справи по суті такі нарахування не здійснювалися. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, №100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» визначено, що середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Судом з індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] , наданих з Пенсійного фонду України, встановлено, що заробітна плата [PERSON] нараховувалася за кожний календарний день місяця, та за два останні місяці за які здійснено нарахування [PERSON] заробітної плати є вересень 2015 року 1400 грн. та жовтень 2015 року - 1400 гривень, з зазначенням кількості днів трудового стажу, всього - 61 день, з урахуванням цього середньоденна заробітна плата становить 2800:61=45,90 грн. Та з вересня 2015 року по червень 2016 року кількість днів вимушеного прогулу, за які [PERSON] не отримувала заробітну плату становить -9 місяців 13 днів , в зв'язку з чим розрахунок середньомісячної заробітної плати [PERSON] за час вимушеного прогулу становить: 13427,27 гривень. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. З урахуванням вищезазначеного на користь [PERSON] підлягає стягненню з [PERSON] вихідна допомога у розмірі: 1400 грн.х3=4200грн. Окрім того, відповідно ст.83 КЗ пПУ України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст.6 Закону України "Про відсустки", щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Виходячи з відомостей про заробітну плату середньомісячна заробітна плата для розрахунку компенсації за невикористану відпустку за період вересня 2014 року по серпня 2015 року складає : 1350*12=16200 грн, кількість робочих днів у році за останні 12 місяців роботи [PERSON] за винятком святкових та нерабочих днів складає 283 дні. Таким чином, сума компенсації за невикористану відпустку складає :16200/283 днів*34 днів=1946,29 гривень. Оцінюючи вимоги відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що відповідно дост. 237-1 КЗпП Українивідшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно дост. 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд виходить з того, що відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З досліджених судом обставин, судом встановлено, що дійсно неправомірними діями позивача за первісним позовом [PERSON] щодо невиплати належних сум заробітку відповідачу за первісним позовом [PERSON] , не проведення звільнення в установленому законом порядку, завдано певних моральних страждань, що виразилось в порушенні нормальних життєвих зв'язків, неможливості забезпечення належних матеріальних умов для існування, необхідності відновлення своїх порушених прав у суді. Отже,

Outcome: partial