Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

в позові вказано, що 03/07/2015 р. позивачка та [PERSON] уклали попередній договір щодо продажу квартири по вул. Молодіжна 50/29 в м. Івано-Франківську. Також позивачка передала 500 доларів США на зберігання [PERSON] до моменту укладення договору. Однак [PERSON] не була власником спірного майна, не продала його позивачці, укладення основного договору не було, а [PERSON] не повернула 500 доларів США. Тому позивачка просила про визнання попереднього договору недійсним, нікчемним, стягнення грошових коштів та компенсацію моральної шкоди відповідачами по 2500 гривень. В судовому засіданні позивачка та її преставник підтримали позов з підстав, що в ньому зазначені. Також позивачка надала пояснення про те, що вона була зацікавлена придбати відповідну квартиру, з моменту укладення спірного договору і до часу, коли сторони домовились його укласти вона постійно просила відповідачів про укладення основного договору. Однак вони відмовилися від його укладення, [PERSON] виявилась не власником квартири, хоча до цього часу повідомляла позивачка про те, що саме вона є власником квартири, а [PERSON] не повернула 500 доларів США і повідомила про те, що позивачці прийдеться за них судитись. В судовому засіданні представник позивача надав пояснення про те, що попередній договір є нікчемним, а також просив про визнання його недійсним. В судовому засіданні представник [PERSON] хоча заперечив позов, однак надав пояснення про те, що попередній договір є нікчемним, а тому він не підлягає визнанню недійсним. Саме позивачка не прибула на укладення спірного договору, та обставина, що [PERSON] не є власником майна, не позбавляла її права укласти попередній договір і придбати спірне майно до моменту укладення основного договору; оскільки представник вважає спірний попередній договір недійсним, тому відповідачка не порушила права позивача; представник просив суд відмовити у стягненні грошових коштів та компенсації моральної шкоди, оскільки позивачка не довела того, що вона зверталася за медичною допомогою. Відповідачка [PERSON] надала суду заперечення, відповідно до якого не визнала позов, оскільки день укладення основного договору припав на суботу, яка на думку сторін є вихідним днем щодо укладення спірних договорів, а тому, на думку, відповідача позивачка повинна була звернутися з проханням про укладення договору в наступний понеділок 13/07/2015 р. Відповідно до пояснень із заперечення попередній договір є нікчемним, а тому його визнання недійсним договором не вимагається. Судом встановлено наступні обставини. 03/07/2015 р. позивачка та [PERSON] уклали попередній договір щодо продажу квартири по вул. Молодіжна 50/29 в м. Івано-Франківську. Відповідно до п. 1 договору покупець передає, а продавець отримує 500 доларів США в якості завдатку. Відповідно до п. 5 попереднього договору завдаток в 500 доларів США передається на зберігання в АН «Квартал». В судовому засіданні позивачка надала пояснення про те, що грошові кошти в сумі 500 доларів США нею особисто передано в руки відповідачки [PERSON] на зберігання до моменту укладення основного договору в якості частини оплати за житлове приміщення. Відповідно до повідомлень позивачка неодноразово надсилала претензії відповідачам щодо повернення спірних грошових коштів. Відповідно до частин 1, 2 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. ст. 635, 657 ЦК України попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути укладений у письмовій формі з обов'язковим\~нотаріальним посвідченням, оскільки попередній договір\~укладається у\~формі,\~встановленій\~для основного договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ЦК України). Згідно зі ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Всі учасники даного спору висловились про те, що на їх думку спірний попередній договір є нікчемним. В рішенні Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ від 07 вересня 2011 року вказано, що за вказаних обставин визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Місцевий суд встановивши, що оспорюваний договір є нікчемним, внаслідок того, що його недійсність передбачена законом, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення цієї вимоги позивача, а повинен був лише обмежитись констатацією цього факту. Проголошення в резолютивній частині судового рішення резолюції про нікчемність спірного договору не здійснюється, оскільки нікчемність договору встановлена законом. Таким чином спірний договір є нікчемним, а тому правовий захист відносинам з нього не надається, оскільки відповідно до п. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Таким наслідком нікчемності правочину є відсутність правового захисту спірних відносин сторін, неможливість для суду зобов`язати будь-яку сторону здійснити його виконання повністю або окремих положень. Отже позивачкою та її представником не доведено наявність правових підстав для визнання нікчемного договору недійсним. Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику у справах про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до рішення Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ в аналогічній справі від 11 квітня\~\~2012 рокум висловлено правову позицію про те, що у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Відповідно до ч. 2\~ст. 635 ЦК України\~сторона, яка необгрунтовано\~\~ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Доказу ухилення позивача від укладення основного договору відповідачі суду не надали. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже відповідачка [PERSON] зобов`язана повернути позивачці отримані нею спірні грошові кошти. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"\~та вимог\~ст. 23 ЦК України\~спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції України\~та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Ураховуючи те, що законом не передбачено стягнення моральної шкоди в правовідносинах, що виникли між сторонами, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Так відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до п. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до п. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України). В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~ частин другої - п'ятої статті 13\~ цього Кодексу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 Про судове рішення у цивільній справі суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: partial