Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON] і, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила суд визнати своє звільнення 25.06.2013 р. з посади помічника адміністратора салону апаратної косметології «Gan Guard» незаконним, змінити формулювання причини звільнення, вказавши, що вона є звільненою на підставі ст..38 КЗпП України «за власним бажанням», стягнути з відповідача заробітну плату за період з 03.06.2013 р. по 25.06.2013 р. у розмірі 1019,52 гривні, стягнути з ФОП [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв»язку із затримкою видачі трудової книжки за період з 26.06.2013 р. до дати видачі відповідачем їй трудової книжки (або дати постановлення рішення суду в цій справі), що станом на 03.02.2014 р. складає 8359,34 гривень, зобов»язати відповідача видати належно заповнену трудову книжку в неушкодженому стані, стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням в розмірі 15000 гривень. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що з 03.06.2013 р. по 25.06.2013 р. вона працювала в салоні апаратної косметології «Gan Guard» , власником якого є ФОП [PERSON], на посаді помічника адміністратора з окладом в розмірі 1250 гривень. При прийомі на роботу вона передала відповідачу трудову книжку. 25.06.2013 р. після конфлікту, що виник у неї з [PERSON], вона повідомила їй про звільнення та заявила про виявлену нестачу грошових коштів, допущених з її вини, сплачених клієнтами за послуги салону, в розмірі 2000 гривень. Після чого відповідач почала вимагати від неї 20000 гривень для врегулювання даного конфлікту. При звільнені відповідач не вказала їй його підстави, з наказом про звільнення не ознайомила, не виплатила заробітну плату за відпрацьовані дні та не повернула трудову книжку, зазначивши, що вона буде повернута лише після виплати 20000 гривень. Оскільки вона не може підтвердити належними доказами розмір своєї заробітної плати, обумовленої сторонами при прийнятті на роботу, позивач просить стягнути з відповідача заробітну плату за відпрацьовані дні з 03.06.2013 р. по 26.03.2013 р., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством. Також, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, позивач просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що не має наміру більше працювати у ФОП [PERSON], а тому не пред»являє вимог щодо поновлення на роботі. Оскільки їй не відомі підстави звільнення вона передбачає, що формулювання причин звільнення може бути викладено не правильно, а тому просить змінити формулювання звільнення і вважати її звільненою на підставі ст.38 КЗпП України. Позивач посилається на те, що відсутність трудової книжки та неправомірні дії відповідача негативно відобразились на її душевному стані, звичайних хід життя був повністю порушений, через вимагання і погрози відповідача, а також невидачу трудової книжки вона переживає сильний стрес, оскільки відсутність трудової книжки ускладнює її працевлаштування. Вона є особою передпенсійного віку і неподання трудової книжки в органи пенсійного фонду ускладнять оформлення пенсії. Моральну шкоду, завдану відповідачем, вона оцінює в 15000 гривень. Позивач та її представники в ході розгляду справи підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просили суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з»явилась, про місце і час судового розгляду повідомлялась судом за місцем здійснення підприємницької діяльності та за місцем проживання. Судові повістки повернулись до суду за закінчення терміну їх зберігання. На підставі ст.ст.74, 76 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомленою про місце і час судового розгляду в зв»язку з чим за згодою позивача на підставі положень ст..ст.224-226 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Вислухавши позивача та її представників, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в салоні апаратної косметології «Gan Guard», власником якого є ФОП [PERSON] на посаді помічника адміністратора з 01.06.2013 р. по 01.07.2013 р. Зазначені обставини підтвердила [PERSON] при допиті її в ході досудового розслідування за № 12013110060005628, порушеного за заявою [PERSON] за ст.356 КК України. З пояснень позивача вбачається, що фактично вона відпрацювала з 03.06.2013 р. по 25.06.2013 р. Будь-які інші докази на підтвердження зазначених обставин матеріали справи не містять і не були надані відповідачем на неодноразові запити суду. З 01.07.2013 р. [PERSON] була звільнена з роботи. В своїх показах, наданих оперуповноваженому Печерського РУ ГУ МВС України в м.Києві, [PERSON] повідомила, що [PERSON] звільнена на підставі ст.40 КЗпП України з 01.07.2013 р. Інших підстав вона не зазначала. Судом витребовувались у відповідача наказ про звільнення позивача, а також завірена належним чином копія трудової книжки, однак зазначені докази надані суду не були. Відповідно до відповіді Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва будь-які відомості щодо застрахованої особи [PERSON] до Управління за червень 2013 р. не подавались. Відповідно до ч.3 ст.235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов»язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. При зверненні до суду позивач заявляє вимоги про визнання її звільнення з посади помічника адміністратора салону апаратної косметології «Gan Guard» незаконним та зміну формулювання причини звільнення, із зазначенням підстав звільнення - статтю 38 КЗпП України. Тобто, визнання звільнення незаконним, відповідно до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, тягне за собою наслідком поновлення працівника на роботі. Для звільнення працівника на підставі ст..38 КЗпП України, тобто з ініціативи працівника, необхідно подання ним відповідної заяви, тобто ініціювання свого звільнення. При цьому судом встановлено, що позивачем буд-яка заява щодо звільнення не подавалась, у т.ч. щодо звільнення за власним бажанням (ст..38 КЗпП України). Формулювання причин звільнення може бути змінено судом лише у разі визнання його неправильним, або таким, що не відповідає чинному законодавству, тобто коли вони не відповідають фактичним обставинам звільнення. В даному випадку позивач просить визнати її звільнення незаконним. Як зазначалось судом вище, позивач була звільнена на підставі ст.40 КЗпП України. Інші відомості щодо підстав звільнення і правильності формулювання звільнення в трудовій книжці в матеріалах справи відсутні, а тому суд позбавлений можливості на підставі наявних доказів встановити правомірність звільнення позивача з займаної посади, правильність формулювання звільнення. З огляду на вищевикладені обставини, позовні вимоги про визнання її звільнення з посади помічника адміністратора салону апаратної косметології «Gan Guard» незаконним та зміну формулювання причини звільнення, із зазначенням підстав звільнення - статтю 38 КЗпП України, не можуть бути задоволені в зв»язку з відсутністю відповідних доказів у справі і їх недоведеності. Однак, на думку суду, підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача невиплаченої за фактично відпрацьований час заробітної плати та стягнення середнього заробітку в зв»язку з затримкою видачі трудової книжки з вини власника, виходячи з наступного. Згідно з ст..115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до положень ст..116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації. Провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивачу з боку відповідача не була виплачена заробітна плата за відпрацьований час. Відповідач під час свого допиту в ході досудового розслідування за № 12013110060005628, порушеного за заявою [PERSON] за ст.356 КК України, зазначила, що позивач працювала на підприємстві з 01.06.2013 р. по 01.07.2013 р. Позивач просить стягнути з відповідача заробітну плату за період з 03.06.2013 р. по 25.06.2013 р., тобто за фактично відпрацьований нею час. В силу положень ст..11 ЦПК України суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, а тому вирішує справу відповідно до пред»явленого позову. Оскільки матеріали справи не містять відомостей про розмір заробітної плати позивача, і зазначені відомості відсутні в Управлінні Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва, куди повинні були бути обов»язково перераховані внески до пенсійного фонду з працюючої особи, суд визначає розмір заробітної плати, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої державою, згідно з положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік». Розмір мінімальної заробітної плати у відповідний період 2013 року становив 1147 гривень. Загальна кількість робочих днів в червні 2013 р. становила 18 днів, тобто середньоденна заробітна плата позивача не могла бути меншою 63,72 гривень. За пред»явленими вимогами позивач просить стягнути заробітну плату за 16 відпрацьованих днів, тобто розмір заробітної плати за цей період становить 1019,52 гривні ( 63,72 х16). Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що трудова книжка не була видана позивачу і відповідач відмовляється її видавати до врегулювання питання щодо відшкодування шкоди,. завданої підприємству. Зазначені дії відповідача є незаконними і наявність майнового спору між сторонами не звільняє роботодавця від обов»язку видати трудову книжку в день звільнення або на вимогу працівника, якщо він не працював в день звільнення. При визначені розміру середньої заробітної плати, яка повинна бути стягнута на користь позивача, суд керується нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Як зазначалось судом вище, розмір середньоденної заробітної плати позивача становив 63,72 гривні, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та кількості робочих днів в місяці, якому працювала [PERSON] Позивач просить стягнути середню заробітну плату за період з 26.06.2013 р. по 03.02.2014 р. Оскільки позивач була звільнена з 01.07.2013 р., то не підлягає стягненню з відповідача середня заробітна плата за червень 2013 р. Кількість робочих днів з липня 2013 року по 03.02.2013 р. становить 152 дні, отже сума середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, яка підлягала б стягненню , становить 9685,44 гривні. Позивач, відповідно до наведеного в заяві про збільшення розміру позовних вимог розрахунку, пред»явила до стягнення розмір середнього заробітку в зв»язку з затримкою видачі трудової книжки в сумі 8359,34 гривні, починаючи з 26.06.2013 р. З врахуванням викладеного, оскільки судом було встановлено, що позивач була звільнена з 01.07.2013 р., з розрахунку, наведеного позивачем підлягає виключенню сума в розмірі 127,44 гривні (за два робочі дні червня). В іншій частині позовних вимог (8231,90 гривень) в межах пред»явленої позивачем суми до стягнення відповідно до положень ст..11 ЦПК України, вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки підлягають задоволенню. На думку суду, підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про відшкодування їй моральної шкоди в зв»язку з порушенням її трудових прав. На підставі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з»ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з»ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. В зв»язку з проведенням звільнення і невидачею трудової книжки, позивач зазнала душевних страждань та хвилювань, зазначені обставини призвели до втрати нормальних життєвих зв»язків, змінили спосіб її життя, оскільки без наявності трудової книжки вона не може влаштуватись на роботу та в подальшому звернутись до органів пенсійного фонду з приводу оформлення пенсії. Однак, суд вважає, що позивач в ході розгляду справи не довела свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 000 гривень, даний розмір шкоди не доведений доказами у справі, в зв»язку з чим суд вважає, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню в розмірі 1000 гривень, що відповідає принципу розумності і справедливості. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial