Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

В липні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та Маршинецької сільської ради Новоселицького району про визнання частково недійсним рішення сільської ради про приватизацію земельної ділянки і державного акту на право приватної власності на землю, посилаючись на те, що він та відповідачка [PERSON] своєчасно прийняли спадщину по закону в рівних долях після смерті його батька [PERSON], який помер [INFO] року, у зв'язку із чим, нотаріусом було видано йому свідоцтво про спадщину від 18 травня 1995 року на 1/2 частку автомобіля та причепу та свідоцтво про спадщину від 24 травня 2006 року на 1/2 частку батьківського домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS]. В 2013 році він дізнався, що у 2002 році відповідачка приватизувала земельну ділянку, на якій розташовано батьківське домоволодіння. Він як власник 1/2 частки домоволодіння має право на користування земельною ділянкою, тому просив визнати частково недійсним рішення Маршинецької сільської ради Новоселицького району № 12 від 11 листопада 1996 року про приватизацію відповідачкою [PERSON] земельної ділянки площею 0,27 га, яка розташована по [ADDRESS] та державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 14 січня 2002 року на ім'я відповідачки. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], Маршинецької сільської ради Новоселицького району, третьої особи без самостійних вимог Новоселицької державної нотаріальної контори про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом та державної реєстрації права власності, часткове скасування рішення сільської ради про визнання права власності на житловий будинок та свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на нерухоме майно в порядку набуття та в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що в 1966 році вона почала проживати однієї сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON], у зв'язку із чим, перейшла жити у його домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS], де вони жили однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов'язки. Від фактично спільних подружніх відносин у них народився син [PERSON], а шлюб вони зареєстрували 1989 році, що було необхідно їм для виїзду в Румунію. В 1977 році за спільні кошти та спільною працею на місці старого саманного будинку, у вказаному домоволодінні вони побудували новий цегляний будинок, в якому продовжили жити. Після смерті її чоловіка [PERSON] спадщину за законом прийняла тільки вона, однак нотаріус видала свідоцтво про спадщину і позивачу [PERSON] - синові спадкодавця від першого шлюбу, який до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений законом шестимісячний термін не звертався та в управління і володіння спадковим майном не вступив, оскільки проживав в р. Молдова. Крім цього, рішенням виконавчого комітету Маршинецької сільської ради Новоселицького району № 36/2 від 13 вересня 2000 року право власності на побудований ними будинок був оформлений після смерті спадкодавця [PERSON] тільки за ним, чим було порушено її право власності на 1/2 частку вказаного будинку, оскільки вона нарівні із померлим чоловіком своєю працею та коштами приймала участь у його будівництві. На підставі даного незаконного рішення виконавчого комітету сільської ради були видані свідоцтва про право власності на будинок та свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON]. Просила частково скасувати рішення сільської ради про визнання право власності за [PERSON] на 1/2 частку домоволодіння, частково скасувати свідоцтво про право власності на домоволодіння в частині визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частку домоволодіння, скасувати видані нотаріусом свідоцтва про спадщину та визнати за нею право власності на домоволодіння, в тому числі на 1/2 частку набуту своєю працею та коштами у спільному сумісному майні та на 1/2 частку в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити первісний позов, посилаючись на те, що право користування земельною ділянкою увійшло до складу спадщини після смерті спадкодавця [PERSON], яку успадкував позивач, у зв'язку із чим він має право користування 1/2 часткою земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Щодо зустрічного позову, то представник позивача фактично визнав факт участі відповідачки у будівництві спірного будинку своєю працею та коштами, однак просила відмовити у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності з часу оформлення за [PERSON] право власності в цілому на житловий будинок. Відповідачка [PERSON] первісний позов не визнала та показала суду, що на час приватизації нею земельної ділянки, відповідач не отримав свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, а тому його права не були порушені. Крім цього, позивач є іноземцем та не міг приватизувати земельну ділянку, тому просила відмовити у задоволенні первісного позову. Зустрічний позов підтримала та додатково показала, що за життя її чоловік [PERSON] попросив її, щоб після його смерті їх автомобіль вона віддала його синові - позивачу [PERSON]. Після похорон в 1993 році вона повідомила позивачу, що за волевиявленням її чоловіка вона хоче подарувати йому автомобіль. Позивач погодився отримати подарунок, однак повідомив, що його оформленням займуться потім, після чого поїхав додому в р. Молдова. При цьому, позивач взяв собі деякі деталі (запчастини) автомобіля без її згоди. В 1995 році позивач приїхав до неї та вони разом пішли до нотаріуса оформити угоду щодо дарування автомобіля. Разом з тим, нотаріус оформив дану угоду шляхом видачі їм свідоцтв про спадщину за законом. Нотаріус незаконно вчинив дані дії, оскільки позивач фактично не прийняв спадщину після смерті його батька, а вона згоду на продовження терміну на прийняття спадщини не надала. Через декілька років після смерті її чоловіка вона в усному порядку звернулася в сільську раду з приводу оформлення спадщини на частку чоловіка у житловому будинку. Там їй пояснили, що для скорішого оформлення спадщини, право власності на будинок слід оформити на померлого [PERSON], після чого переоформити на неї в порядку спадкування. Проте, яким чином сільською радою оформлялось право власності їй не було відомо та дізналася про порушення її права власності щодо даного будинку при отриманні свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно після смерті чоловіка в 2011 році. Представник відповідача - Маршинецької сільської ради Новоселицького району заявлені позови визнав та показав, що відповідачка [PERSON] перебувала у шлюбі з спадкодавцем [PERSON] та спільною працею і коштами побудували житловий будинок по [ADDRESS], тому оформляючи право власності в цілому на даний будинок за спадкодавцем, сільська рада фактично позбавила відповідачку права власності на її частку у домоволодінні. Оскільки, після смерті спадкодавця відповідачка залишалася проживати у вказаному домоволодінні, сільська рада за її заявою вирішила надати земельну ділянку їй у власність. Позивач не міг стати власником земельної ділянки оскільки був іноземцем. Представник третьої особи без самостійних вимог - Новоселицької державної нотаріальної контори направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Свідок [PERSON] показала суду, що є донькою відповідачки [PERSON]. В 1966 році її матір вийшла заміж за [PERSON], у зв'язку з чим вони переїхали у домоволодіння останнього по [ADDRESS]. Проте, чи зареєстрували батьки шлюб між собою їй не відомо. У 1977 році матір разом із [PERSON] на місці старого саманного будинку побудували новий цегляний будинок, в якому відповідачка проживає по сьогоднішній день. Свідок [PERSON] показала суду, що [PERSON] був її хресним батьком. Після смерті його першої дружини, в 1966 році він одружився з відповідачкою [PERSON], з якою прожив у шлюбі до самої смерті. Однак, чи зареєстрували вони шлюб їй не відомо. Будучи фактично в родинних відносинах, вона частко зустрічалася із сім'єю відповідачки. Остання працювала в колгоспі, її чоловік [PERSON] працював у районному побуткомбінаті, від спільного шлюбу у них народився син. В 1977 році відповідачка спільно з [PERSON] по [ADDRESS] побудували новий житловий будинок, в якому проживала їх родина та продовжує проживати відповідачка по сьогоднішній день. Позивач [PERSON] є сином [PERSON] від першої дружини та проживає в р. Молдова. Після похорон [PERSON], вона приблизно двічі ще бачила позивача, який приїжджав в гості до відповідачки. Аналогічні покази щодо участі відповідачки [PERSON] у будівництві житлового будинку своєю працею та коштами спільно з її чоловіком [PERSON] дали допитані судом як свідки - її сусіди [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, перевіривши матеріали справи та оцінивши у сукупності досліджені докази, вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорююється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК України, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюється правила про позовну давність. Судом встановлено, що в 1966 році відповідачка [PERSON] почала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON], у зв'язку з чим, перейшла жити разом із своєю донькою [PERSON] у домоволодінні останнього по [ADDRESS], в якому були зареєстровані з 1967 року, що підтверджується оглянутими в судовому засіданні відповідними погосподарськими книгами сільської ради. [PERSON] під час спільного проживання з [PERSON] працювала в Новоселицькому районному биткомбінаті і в місцевому колгоспі, вони вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, права та обов'язки, в 1972 році у них народився син [PERSON], який помер [INFO] році. В 1977 році відповідачка [PERSON] разом із [PERSON] за спільні кошти та працею побудували житловий будинок та господарські будівлі та споруди по [ADDRESS], забудовником якого за документами став [PERSON], що підтверджується будівельним паспортом домоволодіння. 16 грудня 1989 року відповідачка [PERSON] зареєструвала офіційно свій шлюб з [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер. 18 травня 1995 року Новоселицьким державним нотаріусом на ім'я [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на легковий автомобіль марки «Газ-21 «Р» Волга», 1970 року випуску, та причеп марки «СКИФ-М181062-01»,1986 року випуску, які належали спадкодавцю [PERSON]. 11 листопада 1996 року Маршинецькою сільською радою Новоселицького району було прийнято рішення № 12 про приватизацію [PERSON] земельної ділянки площею 0,27 га, яка розташована по [ADDRESS], на підставі якого 14 січня 2002 року відповідачці був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. 13 вересня 2000 року виконавчим комітетом Маршинецької сільської ради Новоселицького району було прийнято рішення № 36/2 про оформлення за померлим [PERSON] право власності на житловий будинок по [ADDRESS] Чернівецької області та видачу свідоцтва про право власності. 03 жовтня 2000 року на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Маршинецької сільської ради Новоселицького району ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок. 03 травня 2006 року на ім'я [PERSON] нотаріусом було видане свідоцтво про право на спадщину за законом про спадкування після смерті [PERSON] 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], а 05 вересня 2011 року на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом про спадкування після смерті [PERSON] іншої 1/2 частки вказаного домоволодіння. Виходячи з положень до ст. 6 Земельного кодексу України, в редакції 1990 року, з послідуючими змінами та доповненнями, який був чинний на час прийняття виконавчим комітетом Маршинецької сільської ради Новоселицького району рішення від 11 листопада 1996 року про приватизацію [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS], громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються. Порядок передачі земельних ділянок у власність Радами народних депутатів визначений статтею 17 ЗК України в редакції 1990 року. Згідно ст. 22 ЗК України в редакції 1990 року право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗК України в редакції 1990 року право власності посвідчується державними актами, які видаються та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Приймаючи до уваги, що позивач став власником 1/2 частки домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] після видачі нотаріусом свідоцтва про спадщину за законом від 03 травня 2006 року, то рішення сільської ради про приватизацію [PERSON] земельної ділянки на момент його прийняття не могло порушити його права та законні інтереси, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Порушень Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації та зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему України № 43 від 04 травня 1999 року під час оформлення оспорюваного державного акту на земельну ділянку судом не встановлено, а тому суд не вбачає підстав для скасування самого державного акту. Посилання представника позивача в судовому засіданні, що право користування [PERSON] вказаною земельною ділянко увійшло до складу спадщини, яку успадкував в тому числі позивач, суд вважає безпідставним, оскільки ЗК України в редакції 1990 року не передбачав набуття права користування земельною ділянкою внаслідок одержання у спадщину вказаного права, а згідно ст. 7 вказаного кодексу земля, що перебуває у державній власності, надавалася у постійне користування Радами народних депутатів. За вказаних обставин, у задоволенні первісного позову слід відмовити за його безпідставністю. Вирішуючи зустрічний позов, суд виходить з того, що правовідносини щодо виникнення та здійснення права власності [PERSON] та її чоловіка [PERSON] на домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] регулюються чинним на той час ЦК УРСР в редакції 1963 року, а в послідуючим положеннями Закону України «Про власність». Аналогічне вбачається з пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20, яким роз'яснено, що положення ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР в редакції 1963 року, власнику належить право володіння, користування та розпоряджання майном в межах, встановлених законом. Згідно положень ст. 100 ЦК УРСР кожний громадянин може мати в особистій власності житловий будинок (або його частину) та підсобне домашнє господарство. Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб ,як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, у наслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) іншу не встановлено письмовою угодою між ними. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] з 1966 року по 16 грудня 1989 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, побут та мали спільний бюджет. Після 16 грудня 1989 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Житловий будинок та господарські споруди по [ADDRESS] були побудовані ними під час спільного проживання, за рахунок праці кожного з них та за спільні сімейні кошти, оскільки кожен з них працював, тим самим вказане нерухоме майно є об'єктом їхньої спільної сумісної власності та належить їм в рівних частках. Виходячи з правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13, право власності на вказаний житловий будинок [PERSON] та [PERSON] набули у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1977 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначили умови та правові наслідки будівництва. Отже, підставою виникнення право власності на вказаний житловий будинок був сам факт його будування з додержання вимог зазначених актів законодавства. За вказаних обставин, з моменту побудови [PERSON] та [PERSON] у 1977 році житлового будинку, вони набули статусу його власників та згідно ст. 86 ЦК УРСР в редакції 1963 року, вони набули право володіння, користування та розпоряджання цим майном в межах, встановлених законом. Таким чином, виконавчий комітет Маршинецької сільської ради приймаючи рішення № 36/2 від 11 вересня 2000 року про оформлення права власності на вказаний житловий будинок в цілому за померлим [PERSON] та видачу свідоцтва про право власності, фактично порушив право власності відповідачки на половину вказаного домоволодіння. За вказаних обставин, рішення виконавчого комітету сільської ради та видане на його підставі свідоцтво про право власності на житловий будинок підлягають частковому скасуванню, саме в частині 1/2 частки, яка належить відповідачці, а право власності на дану частку слід визнати за нею, як набуту своєю працею та коштами у спільному сумісному майні. Посилання представника позивача на відмову у позові за пропуском відповідачкою строку позовної давності суд вважає безпідставним, так як відповідно до п. 3 ст. 5 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-VI від 20 грудня 2011 року, який вступив в законну силу 15 січня 2012 року та яким виключені п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, діючої на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Частино 1 статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Дослідженими судом доказами встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON] сторони як спадкоємці за законом своєчасно прийняли спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, про що свідчать видані нотаріусом сторонам свідоцтва про спадщину за законом. Так, відповідачка [PERSON] після смерті свого чоловіка залишилась проживати у спадковому домоволодінні, а позивач [PERSON], який є сином спадкодавця, протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини вступив в управління та володіння автомобілем спадкодавця, забравши собі безпосередньо після похорон батька деякі деталі (запчастини) від автомобіля, а в послідуючому розпорядився ним, продавши іншій особі. Про факт прийняття позивачем спадщини після смерті батька на думку суду свідчить і та обставина, що свідоцтва про право на спадщину на автомобіль та причеп спадкодавця були видані нотаріусом сторонам у справі в один день та протягом тривалого часу відповідачка не оспорювала факт прийняття позивачем спадщини. За вказаних обставин, твердження відповідачки про те, що позивач фактично не прийняв спадщину після смерті свого батька не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку із чим, у задоволенні зустрічних позовних вимог про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, видані на ім'я [PERSON] та [PERSON] за реєстраційними номерами ДС-290 та ДС-291, слід відмовити за безпідставністю. Приймаючи до уваги, що 1/2 частка домоволодіння по [ADDRESS] належить відповідачці як набуте працею та коштами у спільному сумісному майні, то після смерті [PERSON] фактично відкрилася спадщина на іншу 1/2 частку даного домоволодіння, яку сторони прийняли своєчасно в рівних долях по 1/4 частки домоволодіння. За вказаних обставин, видане на ім'я позивача свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] підлягає частковому скасуванню в частині 1/4 частки домоволодіння, а свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я відповідачки підлягає скасуванню в цілому згідно заявлених позовних вимог. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та Маршинецької сільської ради Новоселицького району в дольовому порядку на користь [PERSON] понесені останньою судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1356 гривень. На підставі ст.ст. 41, 58 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 328, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 86, 100, 112, 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 6, 7, 17, 22, 23 Земельного Кодексу України в редакції 1990 року, суд

Outcome: partial