Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся 26.04.2018 року до суду з вищеназваним позовом, в якому просить стягнути з кожного відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 40000,00 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб . В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що працював на підприємстві відповідача у Приватному акціонерному товаристві «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ( далі ПрАТ «ПівнГЗК») машиністом локомотиву майже 34 роки. Висновком медико-соціальної експертної комісії від 02.10.2007 року йому встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково та встановлено 3-ю групу інвалідності. Вважає, що діями відповідачів йому завдано моральну шкоду, яка виражається в тому, що ним втрачено нормальні життєві зв'язки, він змушений постійно лікуватися, відчуває порушення душевної рівноваги, що виражається у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху та призводить до поганого сну на фоні больових відчуттів, що завдає тяжких моральних страждань. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін. Представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» - Доценко Т.В. ( довіреність від 25.04.2018 року, дійсна до 25.04.2019 року) подала 13.06.2018 року відзив на позовну заяву, в якій заперечувала проти позову, посилаючись на те, що позивач свідомо обрав даний фах та роботу на підприємстві відповідача, знав та повинний був знати про шкідливі фактори та умови праці, за це він мав певні пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства. Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надано доказів, які підтверджують глибини фізичних та моральних страждань та обґрунтування розрахунку визначеного розміру моральної шкоди. Відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - надав відзив на позовну заяву, в якій заперечував проти задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що відділення є неналежним відповідачем, оскільки з 01.01.2008 року припинено відшкодування фондом немайнової шкоди застрахованим особам та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку, тому у задоволенні позову просила відмовити. Від Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області 29.05.2018 року надійшло клопотання про розгляд справи у спрощеному провадженні з повідомленням сторін, яке залишено без задоволення ухвалою суду від 13.07.2018 року. Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ВАТ «Північний ГЗК» правонаступником якого є відповідач, машиністом локомотиву (тепловозу) на вивезенні руди. Звільнився 26.06.2007 р. за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію ст..38 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.11,12). Згідно акту №21 розслідування хронічного професійного захворювання від 27.08.2007 року, складеному комісією з представників керівництва ПрАТ «ПівнГЗК», представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривого Рогу - встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання стала - робота в умовах впливу загальної вібрації : вібрація транспортно-технологічна: еквівалентний рівень 111 дБ при ГДР 101 дБ ( п.17). В пункті 19 зазначено осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи: керівник підприємства Північний ГЗК з 1973 року по 1996 рік, роботодавець ВАТ «Північний ГЗК» з 1996 по 2007 рр. (а.с.7-8). За висновком МСЕК від 02.10.2007 року [PERSON] первинно встановлено втрату профпрацездатності в розмірі 40% з 24.09.2007 року безстроково у зв'язку з професійним захворюванням; встановлено 3 групу інвалідності (а.с.6). Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати позивачем [PERSON] професійної працездатності , в зв'язку з професійними захворюваннями, які виникли через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу у відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» , йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача. За таких обставин, вимоги позивача до ПрАТ «ПівнГЗК» є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Наявність професійного захворювання у позивача також підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема наданими виписними епікризом, випискою з медичної картки стаціонарного хворого /а.с.9,10/, з яких вбачається, що позивач з приводу отриманого професійного захворювання проходив стаціонарне та амбулаторне лікування в закладах охорони здоров'я. Відповідно до медичних документів позивачу рекомендовано: спостереження лікарів, амбулаторне та стаціонарне лікування, фізіотерапія, оздоровлення в профілакторіях, санаторно-курортне лікування. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов'язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку фізичне перевантаження, що стало причиною отримання професійного захворювання позивачем, перевищувало гранично-допустимі норми. Крім того, Акт розслідування хронічного професійного захворювання не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - ПрАТ «ПівнГЗК» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Статею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виходячи з цього, суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України). З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, який не створив працівнику безпечні умови праці, що призвело до ушкодження його здоров'я на виробництві та моральних страждань. Відповідно до наданих доказів встановлено, що [PERSON] була заподіяна шкода здоров'ю, він отримав професійні захворювання, втратив працездатність в розмірі 40 відсотків. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, змушений приймати ліки та постійно звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманих професійних захворювань, порушено звичайний життєвий ритм позивача, нормальні життєві зв'язки. На теперішній час позивач страждає від професійного захворювання, в наслідок чого відчуває важкість та фізичний біль, через що змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивач у зв'язку зі станом свого здоров'я переносить моральні страждання та переживання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення ПрАТ «ПівнГЗК» шкоди здоров'ю позивачу, вину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв'язок між винними діями підприємства-відповідача (а саме: порушенням адміністрацією ПрАТ «ПівнГЗК» ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», яке встановлено Актом розслідування хронічного професійного захворювання) та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 40 відсотків, перенесення фізичних болів, проходження постійного лікування, а відповідно перенесення моральні переживання. Суд врахував і той факт, що всю свою трудову діяльність більше 33 років, позивач працював в шкідливих умовах з перевищенням гранично-допустимих показників, лише на підприємстві відповідача. У задоволенні позову до відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області слід відмовити, оскільки діючим законодавством не передбачено на теперішній час відшкодування моральної шкоди цим державним органом. Позивачем не доведений також факт невиконання цим відповідачем своїх обов'язків, передбачених ст. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності" та наявність причинно-наслідкового зв'язку між таким невиконанням та заподіянням моральної шкоди позивачеві. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачу, та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 40000 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до чт.142 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial