Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] (раніше вул. Гребінки, 10/2), а поверхом вище в квартирі № 3 проживає відповідач [PERSON], який впродовж тривалого часу, починаючи з 2009 року, систематично заливає її квартиру. Дана квартира належить на праві спільної сумісної власності відповідачу [PERSON] та його дружині [PERSON] Зокрема, останнє затоплення її квартири відбулось 19 березня 2013 року, про що комісією в складі працівників КЖРЕП №9 складено відповідний акт, в якому зафіксовано наявність слідів замокання на стелі кухні площею близько 3 кв.м, по стінах ванни спостерігались сліди заливу, в приміщенні кухні та ванної відчутний запах фекалій. З метою визначення вартості завданих відповідачами збитків на її замовлення здійснено експертне дослідження від 15 серпня 2013 року із складанням кошторису вартості робіт і матеріалів, необхідних для проведення ремонту кухні та ванної, відповідно до висновків якого вартість ремонтно-будівельних робіт, які необхідно виконати для усунення наслідків залиття квартири становить 6 019 грн. Посилаючись на вказане, а також на те, що відповідачі відмовляються у добровільному порядку відшкодувати завдану матеріальну шкоду, просила посилаючись на положення ст.ст. 319, 1166 ЦК України стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму завданої залиттям квартири шкоду, а також 800 грн. сплачених за виготовлення експертного дослідження. Крім того, також вказувала на те, що внаслідок дій відповідачів, які виражаються у неодноразовому затопленні її квартири вона зазнала значних моральних страждань, які виражаються в тому, що вона, її сім’я та однорічна внучка змушені жити в некомфортних умовах, дихати сирістю та неприємним запахом, що може призвести до різного роду захворювань. У зв’язку з наведеним, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідачів на свою користь також завдану моральну шкоду в розмірі 3000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник поданий позов підтримали в повному обсязі, просили про його задоволення. При цьому, суду вказали на те, що причиною залиття квартири позивачки є те, що відповідач [PERSON] забуває закривати крани у ванній кімнаті. Разом з тим, в ході розгляду справи та після проведення виїзного судового засідання, в ході якого були оглянуті квартири як позивачки так і відповідачів, вказали на те, що хоча згідно акту причина залиття квартири позивачки не встановлена, однак є очевидним той факт, що винуватцями залиття являються відповідачі, оскільки саме у їх квартирі знаходилось джерело залиття та ймовірною причиною систематичного залиття квартири є саме належний стан сантехнічного обладнання у квартирі відповідачів, а також інженерних мереж, які знаходиться у незадовільному стані. Тому, виходячи з того, що відповідачі є співвласники квартири, зобов’язані опікуватися належним їй на праві власності майном, проводити ремонт трубопровідної мережі, яка перебуває у незадовільному стані тощо, вважають, що завдана затопленням квартири шкода має бути відшкодована відповідачами саме в солідарному порядку. Відповідачі та їх представники в судовому засіданні позов не визнали з підстав викладених ними у письмових запереченнях та просили в задоволенні позову відмовити. Зокрема, відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] суду вказували на те, що позов пред’явлений безпідставно, оскільки відсутні належні докази того, що [PERSON] неналежно виконувала свої обов’язки як споживача послуг з водопостачання у належній їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності квартирі, оскільки основним споживачем вказаних послуг був саме [PERSON], про що зазначає сама позивачка, а [PERSON] у квартирі не проживає з 2007 року й відповідно її вина у затопленні квартири позивачки у період з 2009 по 2013 рік відсутня, як і відсутні підстави для покладення на неї як на співвласника квартири солідарного обов’язку по відшкодуванню завданої позивачці затопленням належної їй квартири матеріальної шкоди. Крім того, враховуючи характер спірних правовідносин сторін, які регулюються виключно нормами ст. 1166 ЦК України, а також те, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів наявності в діях [PERSON] вини, які призвели до затоплення квартири, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв’язку між діями чи бездіяльністю відповідача [PERSON] та наслідками, які настали, підстави для покладення обов’язку на [PERSON] по відшкодуванню завданої затопленням квартири в солідарному порядку відсутні. Також заперечували щодо визначення розміру завданої внаслідок затоплення квартири шкоди, оскільки відшкодування шкоди завданої позивачу може стосуватись лише в тому обсязі, які визначені актом КЖРЕП №9 від 19.03.2013 року. Крім того, позивачкою не надано суду також доказів й на підтвердження підстав наявності обов’язку [PERSON] відшкодувати позивачці завдану затоплення квартири моральну шкоду. Щодо вимог позивача про відшкодування витрати за проведення експертного дослідження, то вказали на те, що дані витрати відповідно до вимог ЦПК України не можна віднести до судових витрат, які мають бути стягнути з відповідачів. У зв’язку з наведеним, просили в задоволенні позову відмовити, а також стягнути з позивача витрати на праву допомогу, понесені [PERSON] згідно наданого розрахунку. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] також заперечували щодо задоволення позову. При цьому, суду вказували на те, що у квартирі [ADDRESS] проживає лише [PERSON], а його дружина проживає окремо й відповідно він є єдиним користувачем послуг водопостачання у даній квартирі. Причиною залиття квартири позивача вважають саме здійснення позивачкою перепланування у належній їй квартирі, внаслідок чого зі слів приватного сантехніка стало відомо про те, що сталось роз’єднання загального будинкового каналізаційного стояка. Крім того, не погоджуються з висновками експертного дослідження щодо вартості та обсягу відновлюваних робіт, які необхідні виконати в квартирі позивачки, вважають їх такими що не відповідають обставинам викладеним в акті КЖРЕП №9 від 19.03.2013 року та фактичним ринковим цінами на необхідні матеріали, тому просили відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та недоведеність вини [PERSON] у затопленні квартири позивачки. Також зазначили, що наданий позивачем в якості доказів залиття квартири акт обстеження квартир № 2 по вул. П.Целана, 17 від 19 березня 2013 року є неналежним доказом, оскільки за формою та змістом не відповідає вимогам типової форми акту про залиття квартири водою, установленого в додатку №4 до наказу Голови державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року №76 «Про затвердження правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», оскільки вказаний акт складений з порушеннями й відповідно має загальний характер та не містять відомостей щодо дати, часу та причини залиття. Зокрема, даний акт про залиття квартири позивача не містить даних щодо власника квартири, з вини якого сталося залиття; не вказано адресу, форму власності квартири того, з вини кого сталося залиття; причини залиття не установлені, оскільки не було оглянуто квартиру, з вини власника якої сталося залиття; серед підписів ознайомлених мешканців квартир відсутній підпис позивачки та відповідача. Крім того, обстеження квартири відповідача не проводилося, власника квартири на обстеження квартири позивача не запрошували. Заперечували також і в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, вказавши та те, що завдання такої шкода позивачем не доведена жодними належними доказами й відповідно підстави для її відшкодування відсутні. Також вказувала на те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог позивача про стягнення завданої затопленням квартири у 2009 році матеріальної шкоди. На підставі викладеного представник відповідачки просила у задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи КЖРЕП №9 в судове засідання не з’явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вирішення спору залишив на розсуд суду. Експерт [PERSON] в судовому засіданні підтвердив обставини, які були ним сформовані в висновку експертного дослідження №13131 від 15.08.2013 року, вказавши на те, що стелю на кухні не можливо відновити лише в частині площі плям від затоплення, при розрахунку вартості відновлювальних та ремонтних робіт ним використовувались державні будівельні норми і розцінки, при цьому він керувався даними наданими йому замовником, зокрема розрахунковими чеками, квитанціями, а також усними поясненнями, на підставі чого прийшов до висновку про вартість ремонтно-відновлювальних робіт у квартирі позивача внаслідок затоплення, яке мало місце 19.03.2013 року в розмірі 6019 грн. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що на протязі останніх семи років він проживає у квартирі позивача та в березні 2013 року, коли сталось затоплення вказаної квартири саме він викликав працівників КЖРЕП, які склали акт, при цьому зазначав, що відповідач [PERSON], який проживає у квартирі №3, що знаходиться поверхом вище, постійно забиває каналізаційні труди, що вже ставало неодноразовою причиною затоплення. Після заливу квартири 19.03.2013 року, вони витратили значну кількість коштів на ремонтно-відновлювальні роботи, якими займався він особисто та його знайомий, які вони здійснювали у ванній кімнаті шляхом промивки стін, заміни стелі, лампочок, часткової заміни профіля для гіпсокартону та плитки, в кухні також було проведено ремонтні роботи по заміні облицювальних стін, багетів та гіпсокартону. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона перебуває у дружніх стосунків з [PERSON] та їй відомо, що остання тривалий час не проживає разом зі своїм чоловіком в будинку №17 по вул. Целана в м. Чернівці та взагалі [PERSON] рідко навідується до квартири, де проживає [PERSON] Свідок [PERSON], будучи допитаною в судовому засіданні, пояснила, що тривалий час перебуває у дружніх стосунках з [PERSON], яка не проживає разом з своїм чоловіком, а живе у квартирі своєї доньки по вул. Стасюка в м.Чернівці. Вказувала на те, що вона була свідком того як [PERSON] не могла потрапити у квартиру [ADDRESS], оскільки [PERSON] змінив дверний замок, не впускав її у квартиру та поводив себе агресивно, у зв’язку з чим [PERSON] була написана відповідна заяву до органів внутрішніх справ. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду показав, що він перебуває у дружніх стосунках з відповідачами, в квартирі де проживає [PERSON] він буває майже кожного дня та пригадує випадок, коли хотів помити руки. Проте у квартирі не було води у зв’язку з тим, що сусід перекрив водопостачання. Вважає, що у квартирі належній відповідачам нормальні умови проживання та вини [PERSON] у залитті квартири [PERSON] не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] певний період часу, а саме у вересні 2013 року проживав у нього, оскільки [PERSON] перекрив водопостачання, при цьому [PERSON] був охайним мешканцем, не залишав сміття та перекривав крани. По факту залиття квартири нічого пояснити не зміг та що стало причиною залиття квартири він не знає. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, докази за їх місцезнаходженням, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло та копією довідки КЖРЕП №9 від 21.08.2013 року (а/с 5,6). В даній квартирі проживає її дочка, а також чоловік дочки та онука. Відповідно до довідки КЖРЕП №9 від 21.08.2013 року, власником квартири №3 у вищевказаному будинку є відповідач [PERSON], крім неї у вказаній квартирі зареєстрований [PERSON], якій в цій квартирі постійно проживає. Як убачається з копії договору купівлі-продажу від 29.02.2000 року, а також копії свідоцтва про одруження, вказана квартира №3 була придбана відповідачем [PERSON] у період шлюбу з [PERSON], а тому належить відповідачам на праві спільної сумісної власності подружжя згідно вимог ст. 60 СК України, що не заперечується відповідачами (а/с 7, 42,43). При цьому, як встановлено судом відповідачка [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає тривалий час, а саме з 2007 року, що також не оспрюється сторонами та підтверджується поясненнями свідків. У березні 2013 року сталось залиття квартири позивачки, що підтверджується складеним комісією в складі інженера ЖРЕП № 9, майстра поточного ремонту та слюсара-сантехніка актом від 19 березня 2013 року (а.с.9). Відповідно до даного акту, при обстежені квартири позивачки встановлено, що на кухні квартири [ADDRESS] виявлено замокання на стелі площею 3 кв.м., у приміщенні ванної кімнати стеля облаштована водостійким гіпсокартоном, стіни облицьовані плиткою, по стінах спостерігаються сліди заливу, у приміщенні кухні та ванної відсувається запах фекалій (а/с 9). Крім того, факт залиття квартири позивача підтверджується показаннями свідка [PERSON], який суду пояснив, що внаслідок затоплення квартири позивачки на стелі у кухні мають місце сліди замокання, а також було залито приміщення ванної кімнати та даний факт був зафіксований в складеному комісією акті. Також факт наявності слідів замокання в квартирі позивачки, а саме у приміщенні кухні було встановлено і судом в ході виїзного судового засідання, яке проводилось 25 вересня 2014 року за участю сторін та їх представників (а.с. 266-268). При цьому, в ході огляду доказів за їх місцезнаходженням встановлено, що приміщення кухні квартири позивача знаходиться під приміщенням ванної кімнати відповідачів, а приміщення ванної кімнати під приміщенням коридору у квартирі відповідачів. У приміщенні кухні, на стелі наявні сліди замокання, а саме з правого та лівого боку – жовті плями, які знаходяться в місцях, де у квартирі відповідачів відповідно розташовані належні їм сантехнічні прилади, а саме ванна та туалет (а.с. 266-268). Зокрема, у судовому засіданні представник позивачки, уточнивши заявлені позовні вимоги, вказував на те, що причиною залиття квартири позивачки є саме неналежне відношення відповідача [PERSON] до сантехнічного обладнання та внутрішньоквартиних трубопроводів, а також не забезпечення відповідачами як власниками квартири у належному та справному стані трубопровідної мережі, не проведення її ремонту та заміни труб, які прийшли у незадовільний та непридатний для використання стан. На підтвердження винності і протиправності дій відповідачів та причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою представник позивача посилається на акт від 19 березня 2013 року, складений комісією ЖРЕП. Так, відповідно до ст.10 ЖК України громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, додержуватись правил користування жилими приміщеннями. Згідно положень ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру) зобов'язанні забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені ЦК України. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 177, 179 Житлового кодексу України громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного обладнання, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зокрема, відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 власник і наймач квартири зобов'язаний не допускати виконання робіт і інших дій, які спричиняють псування приміщень, приладів, обладнання будинку, порушують умови проживання громадян, слід додержувати вимоги нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил. Пунктом 18 цих Правил визначено, що власники квартир зобов'язані використовувати приміщення житлових будинків за призначенням, забезпечувати збереження жилих і підсобних приміщень квартир та технічного обладнання будинків, дотримувати правил пожежної та іншої безпеки. При появі несправностей у квартирі вживати заходів до їх усунення власними силами або силами підприємства по обслуговуванню житла. Згідно із положеннями ст.ст. 319, 322 ЦК України власність зобов'язує, власник не може використовувати право власності на шкоду правам громадян, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. За правилами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, що регламентує загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст. 1166 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, з системного аналізу норм чинного цивільного законодавства України вбачається, що цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу у правовідносинах, які виникли між сторонами, саме на відповідачів покладено обов'язок доведення відсутності їхньої вини в завданні шкоди позивачу. При цьому, відсутність своєї вини відповідно до вимог ч.2 ст.1166 ЦК України має доводити саме заподіював шкоди, а не позивач має доводити наявність вини відповідачів, хоча він не позбавлений цього права. Так, згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Наявність або відсутність вини встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. На виконання зазначеного припису процесуального закону відповідно до ст. 143 ЦПК України за клопотанням представника відповідача [PERSON] ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14.04.2014 року призначено будівельно-технічну експертизу з метою встановлення стану сантехнічного обладнання, а саме каналізаційних мереж в будинку №17 по вул. Целана в м. Чернівці, а також наявності причинного зв’язку між станом каналізаційної мережі та затопленням квартири позивача, крім того на вирішення експертизи було поставлене питання щодо визначення причини затоплення квартири позивача та наявності причинного зв’язку між проведеними позивачем ремонтними роботами, зокрема демонтажу перегородки між ванною та вбиральнею, заміна сантехнічного обладнання відносно залиття квартири. Оплату за проведення зазначеної експертизи було покладено на [PERSON] (а/с 238-239). Разом з тим, як вбачається з листа директора СП «Західно-Український Експертно-Консультативний центр» від 13.08.20414 року, у зв’язку з тим, що [PERSON] не виконав свої обов’язки по оплаті за проведення експертизи, експертизу залишено без виконання та матеріали справи повернуто до суду (а.с. 241). Відповідно до абз. 2 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.97 року, оплата експертизи в цивільній справі провадиться за рахунок сторони, яка порушила відповідне клопотання. Якщо експертиза призначається за клопотанням обох сторін або з ініціативи суду, кошти на її оплату вносяться обома сторонами порівну. У разі незгоди сторони (сторін) оплатити вартість експертизи суд розглядає справу на підставі наявних доказів. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що у даному випадку факт залиття квартири, власником якої є позивач, з квартири відповідачів підтверджується зібраними у справі доказами, які не спростовані відповідачами в ході розгляду справи. Останніми не доведено, що шкода, заподіяна позивачу внаслідок залиття квартири не з їх вини. Жодних доказів в обґрунтування цього матеріали справи не містять. При цьому, доводи відповідача в тій частині, що затопення квартири сталось саме через проведення позивачкою перепануання у квартирі, що призвело до просідання стелі та як наслідок роз’єднання загального будинкового каналізаційного стояка, й відповідно відсутність їх вини у затопленні квартири позивачки, є безпідставними та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Не надано відповідачами також доказів того, що затопення сталось внаслідок забиття загального стояка. Суд погоджується з доводами позивача про те, що залиття її квартири відбулося саме внаслідок недбалого поводження відповідачів із сантехнічним обладнанням, не проведення їх ремонту та заміни, оскільки протилежного відповідачами не доведено. Також уд приймає як належний та допустимий доказ на підтвердження затоплення квартири позивачки, складений акт КЖРЕП №11 від 19 березня 2013 року, який містить інформацію щодо предмету доказування. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на його спростування, а також докази щодо його оскарження, скасування тощо. Щодо доводів представника відповідача [PERSON] в тій частині, що складений акт від 19 березня 2013 року не відповідає по формі та змісту вимогам закону, а саме Правилам утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 12 травня 2005 року № 76, й відповідно не був підписаний відповідачами, то суд вважає, що вони не спростовують вини відповідачів у залитті квартири, що належала на праві власності [PERSON], оскільки інших доказів на підтвердження відсутності їх вини у затопленні квартири відповідачами, ураховуючи те, що згідно вимог закону саме на них у даних правовідносинах покладається обов’язок по доведенню відсутності їх вини у завданні шкоди та доказів на підтвердження їх доводів щодо причин такого затоплення, суду не надано. При цьому, як встановлено судом, зазначений акт складений за участю комісії у складі: інженера ЖРЕП № 9, слюсаря-сантехніка та майстра поточного ремонту, затверджений начальником ЖРЕП № 9 з відтиском печатки. До того ж, в акті зазначено дату його складання, прізвища, ініціали та займані посади членів комісії, адресу квартир, відображено обсяг та перелік пошкоджень житлового приміщення. Акт підписаний всіма членами комісії. Крім того, як зазначав у судовому засіданні представник позивача та свідок [PERSON], відповідач [PERSON], який проживає у квартирі поверхом вище не допустив представників ЖРЕП № 9 до свого помешкання з метою її обстеження та виявлення можливої причини залиття й відповідно відповідачів доказів на спростування вказаного суду не надали. При цьому, невідповідність акту вимогам Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, не спростовує факт залиття квартири позивача та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Таким чином, враховуючи вказані норми матеріального права та надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що залиття відбувалися саме з вини відповідачів, які як власники майна не забезпечили справність сантехнічного обладнання у власній квартирі, та належними і допустимими доказами не доведи протилежного. Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає доведеним, що відповідачі як співвласники квартири [ADDRESS] своєю бездіяльністю, яка полягає в нездійсненні контролю за станом інженерних мереж та сантехнічного обладнання й відповідно утримання їх в неналежному стані, допустили затоплення квартири позивачки, що завдало їй майнової шкоди. Так, статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Право на відшкодування матеріальних збитків серед способів захисту цивільних прав передбачене ст. 22 ЦК України. Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Крім того, згідно роз’яснень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992р., визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Виходячи з наведених законодавчих норм, слід зробити висновок, що повне відшкодування шкоди можливе лише у випадку відшкодування потерпілій стороні всіх витрат, які необхідно понести потерпілою для відновлення її квартири у зв'язку з її залиттям. Так, згідно висновку експертного дослідження від 14.08.2013 року №13131 вартість ремонтно-будівельних робіт, які необхідно виконати для усунення наслідків залиття в квартирі [ADDRESS], що відбулось 19.03.2013 року становить 6019 грн. (а/с 12). У кошторисі до даного висновку визначено, що обсяг робіт, зазначених в цьому локальному кошторисі, повністю відповідає обсягу робіт, які потрібно виконати для усунення наслідків залиття квартири [ADDRESS], які зазначені в акті про залиття, а саме слідів замокання у приміщенні кухні та ванної кімнати – зволоження штукатурного шару та жовті плями, а також враховані проведені позивачем роботи по усуненню наслідків залиття у ванній кімнаті. При цьому, суд також приймає до уваги посилання позивача, а також пояснення експерта в тій частині, що відновлення пошкодженої стелі у приміщенні кухні не можливо лише в частині площі плям від затоплення, а має бути проведено в цілому. Крім того, як встановлено судом, а також підтверджено експертом, вартість ремонтно-будівельних робіт, які необхідно провести для усунення наслідків залиття квартири позивачки визначені із урахуванням ДБН Д.1.1 -1.2000 та середньоринкової вартості будівельних матеріалів та робіт. Підстав ставити під сумнів правильність даного локального кошторису у суду немає, оскільки зазначені в кошторисі найменування об'єктів у квартирі позивачки, що потребували ремонту, фактично відповідають пошкодженням в згаданій квартирі, які були зазначені в акті про залиття від 19 березня 2013 року. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування наданого звіту стороною відповідачів надано не було. Законом (ст. 143 ЦПК України) визначене право відповідача на звернення до суду з заявою про призначення судової будівельно-технічної експертизи для з'ясування розміру матеріальних збитків, заподіяних позивачу внаслідок залиття її квартири. Таким чином, зважаючи на те, що відповідного клопотання сторони не заявляли, а відповідно до ст. 143, 145 ЦПК України у суду відсутні повноваження щодо призначення такої експертизи за своєю ініціативою й відповідно відповідачами доказів на спростування вартості виконання ремонтних робіт у квартирі позивача, які необхідно виконати для усунення наслідків залиття квартири, а також доказів на спростування звіту про оцінку вартості збитку, який був наданий позивачем, не надавалось, суд приймає наданий позивачем на підтвердження своїх вимог висновок експерту як належний та допустимий доказ на підтвердження розміру завданої шкоди та вартості робіт, які позивачка має провести для усунення наслідків залиття квартири, а тому суд вважає доведеним, що винною неправомірною бездіяльністю відповідачів позивачу завдано матеріальної шкоди у розмірі, визначеному саме згідно висновку експерта. За положеннями ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27 березня 1992 року, шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. Виходячи з наведеного, а також ураховуючи те, що майно [PERSON] було пошкоджено внаслідок спільної бездіяльності співвласників квартири [ADDRESS] щодо неналежного виконання своїх обов'язків, як власників квартири по належному утриманню системи водопостачання в ній, питання про визначення ступеня вини відповідачів у заподіянні шкоди позивачем не порушувалось, відповідачі [PERSON] та [PERSON] відповідно до вимог ч. 1 ст. 1190 ЦК України повинні нести солідарну відповідальність перед позивачем за заподіяну ними шкоду. Отже, позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди обґрунтовані та підлягають задоволенню, при цьому при визначені розміру матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню суд бере до уваги висновок експертного дослідження №13131 від 14 сетпня 2013 року. Щодо заявлених позивачкою позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на її користь завданої моральної шкоди , то суд зазначає наступне. Так, як убачається з матеріалів справи, позивачка звертаючись з даним позовом до суду також просили стягнути з відповідачів на свою користь завдану моральну шкоду мотивуючи тим, що їй зокрема внаслідок затоплення квартири та перетворення у зв’язку із цим у непридатне для нормального проживання для її родини приміщення, неможливості його використання за призначенням, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль не тільки для його впорядкування, але й для захисту своїх законних прав, завдано моральні страждання, які вона оцінює в розмірі 5 000 грн. та вважає, що саме відповідачі зобов’язані їй відшкодувати понесені нею маральні страждання. Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також Пленум ВСУ у пункті третьому своєї Постанови № 3 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. Таким чином, враховуючи принцип справедливості та розумності, матеріальне становище та ступінь вини відповідачів, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивачки в частині відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідачів в солідарному порядку на її користь моральну шкоду в розмірі 500 грн. Щодо позовної вимоги [PERSON] в частині стягнення витрат у зв'язку з визначенням вартості відновлювального ремонту в розмірі 800 грн., то вона задоволенню не підлягає, оскільки в ч. 3 ст. 79 ЦПК України зазначений вичерпний перелік позовних вимог які можуть міститись в цивільному позові, вимога про стягнення з визначенням вартості відновлювального ремонту в даний перелік не входить, а тому дана позовна вимога не підлягає задоволенню. За таких обставин, суд оцінивши докази в їх сукупності та визначивши характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на чинному законодавстві й відповідно підлягають частковому задоволенню. Крім того, як вбачається з вимог ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно роз’яснень, які містяться в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, у зв’язку з частковим задоволенням позовних вимог, суд не знаходить підстав для відшкодування витрат понесених відповідачем [PERSON] на правову допомогу. Щодо доводів представника відповідача [PERSON], викладених у заяві про застосування строків позовної давності до відносин щодо відшкодування шкоди завданої залиттям квартири позивача в 2009 році, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст.ст. 257,258 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається із заявлених позивачем позовних вимог, останні стосуються лише факту залиття квартири, яке відбулось 19.03.2013 року, а тому в даному випадку відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності. Відповідно до ст. 216 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов'язок чи право стягнення є солідарним. Згідно п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10, при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Таким чином, право позивача щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди є солідарним та відповідає солідарному обов’язку відповідачів, а судовий збір з відповідачів на користь позивача слід стягнути в рівних частках. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial