Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом 27 липня 2017 р., мотивуючи тим, що вона з 03 травня 2011 року по 20 січня 2015 року перебувала у шлюбі з [PERSON]. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], який згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 січня 2015 року проживає із нею та перебуває на утриманні. Вона має намір та бажання поїхати з дитиною до Польської Республіки, так як їй надано офіційний дозвіл на тимчасове проживання у вказаній країні до 15 грудня 2019 року і за кордоном в неї знаходиться ще одна дитина [PERSON], що дозволить спілкуватися рідним братам. Крім того, вона зможе належним чином виконувати свої батьківські обов'язки: утримувати та виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідач у добровільному порядку згоди на виїзд дитини за кордон не надав, дійти згоди в позасудовому порядку неможливо, оскільки вони не спілкуються і не підтримують будь-яких відносин. Вважає, що виїзд сина за кордон сприятиме покращенню стану його здоров'я, розширенню світогляду, добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, фізично та морально зміцнить його, пристосує до комунікабельності, вивченню мов, розширить його кругозір. З метою захисту прав дитини просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в Польську Республіку в період з 01 вересня 2017 року по 15 грудня 2019 року гр. України неповнолітньому [PERSON], [INFO], уродженцю с. Старий Гвіздець, Коломийського району, Івано-Франківської області, без згоди і супроводу батька [PERSON]. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся про час і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив, а тому, суд вважає за можливе слухати справу за наявних доказів в заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані докази, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення частково з таких мотивів. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] року у батьків [PERSON] та [PERSON]. Шлюб між сторонами, зареєстрований 03 травня 2011 року у виконкомі Старогвіздецької сільської ради, актовий запис № 1, було розірвано відповідно до рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 січня 2015 року. Даним рішенням малолітнього [PERSON] залишено на проживанні із матір'ю [PERSON]. Позивачу надано дозвіл на тимчасове проживання в Польській Республіці терміном до 15 грудня 2019 року, доказом чого є підтвердження реєстрації на тимчасове проживання та сам дозвіл на тимчасове проживання. [INFO] року [PERSON] в Польщі народила ще одного сина [PERSON], що підтверджується копією акту народження, який знаходиться на даний час у вказаній вище країні. З метою належного виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до обох синів позивач бажає поїхати із старшим сином за кордон. Частиною 1 статті 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), яка була 27 лютого 1991 року ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно ст. 155 ч.1,2 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Суд вважає, що слід надати дозвіл на виїзд за межі України до Польської Республіки неповнолітньому [PERSON], [INFO], без згоди і супроводу батька [PERSON] після набрання рішення суду законної сили, а саме з 01.12.2017р. по 01 вересня 2018 року, оскільки дитині в 2018 року виповнюється 6 років, тобто настає шкільний вік, що відповідає інтересам дитини. В решті позову відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial