Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, де зазначила, що 06.02.1998 року уклала шлюб з відповідачем - [PERSON] Під час шлюбу подружжям спільно побудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS], з приводу якого між сторонами виникають суперечки щодо володіння та користування. Уточнивши в подальшому позовні вимоги, позивач, з урахуванням поданих в судовому засіданні пояснень, вимог за клопотаннями про проведення судових експертиз, просить визнати будинок за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на ? частини спірного майна, здійснити поділ в натурі житлового будинку, встановити порядок користування земельною ділянкою, визнати право забудовника. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом, де зауважив, що будівництво будинку здійснювалось ним за особисті кошти. З урахуванням наведного, просить визнати право власності на спірне майно за ним, визнати «одноособовим» забудовником. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з вищевикладених підстав. Представник позивача позов підтримав. Представник відповідача [PERSON] в задоволенні первісного позову просила відмовити, задовольнити зустрічний, вказуючи на те, що кошти дя будівництва отримані [PERSON] як подарунок від його батька, відтак є його особистою власністю. Представник відповідача [PERSON], в задоволенні первісного позову просив відмовити, задовольнити зустрічний позов. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Сторони по справі перебували в шлюбі з 06.02.1998 року по 26.02.2008 року. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 09.12.1999 року [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку площею 681 кв.м. по [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку із землекористування Житомирського обласного фонду соціального захисту інвалідів. 20.04.2000 року [PERSON] отримано державний акт на право постійного користування землею - земельної ділянки площею 0,06891 га. за вищевказаної адресою. На протязі 2000 - 2002 років подружжям здійснено будівницто житлового будинку. Відповідно до «Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», що затверджений Наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України N 273 від 05.12.2000, положення встановлює порядок та умови надання дозволу на виконання будівельних робіт з нового будівництва, розширення, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації та капітального ремонту об'єктів. Положення обов'язкове для застосування усіма суб'єктами будівництва незалежно від форм власності, відомчої належності та джерел фінансування. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів. Виконання будівельних робіт без вищезазначеного дозволу забороняється. У зв»язу з набранням чинності даного наказу втратили силу ДБН А 3.1 2-93 С.3 «Порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт», згідно п.1.6. яких виконання зазначених в п.1.2. робіт без дозволу органудержархбудконтролю забороняється. Судом встановлено, що дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не видавався. Згідно ст. 105 ЦК УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). У відповідності до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Судом прийнято до уваги, що як позивачем так і відповідачем фактично заявлено вимогу про визнання права власності. З наведеного вбачається, що користувач земельної ділянки, яким є відповідач [PERSON] в силі положень ст. 19 ЗК України (1991 року), не тільки не заперечує, але й виявляє намір надати спірному майну ознак, що характеризують даний об»єкт як такий, що перебуває в колі сімейно-шлюбних відносин, зокрема набутого за особисті кошти одним з подружжя. Відтак, суд приходить до висновку про відсутність порушень прав третіх осіб. Крім того, суд звертає увагу, що позивач фактично позбавлена можливості на звернення до компетентних органів з питанням оформлення власних прав на спірне майно. Відповідачем же такі дії можуть не здійснюватись, що, на думку суду, порушує права іншого з подружжя. Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 455/05.13 від 30.04.2013 року окремо розташований двоповерховий будинок за адресою: [ADDRESS] має ознаки будівельної готовності 100%, відповідає вимогам державних будівельних норм (ДБН) та будівельних норм і правил (БНіП). Об»єкт може використовуватись в якості житлового будинку. Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Оцінюючи докази за внутрішнім переконанням суд приходить до висновку, що вищенаведене нерухоме майно споруджене спільнею працею, а також грошових коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя. Суд не приймає за основу посилання відповідача про те, що грошові сума в розмірі 170 000,00 грн. була отримана ним за договором дарування від 1997 року, оскільки будь-якого підтвредження фактичних обставин про направлення даної грошової суми на будівництво будинку не надано. Земельна ділянка, що визначала право будівництва, отримана відповідачем за наслідками рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 09.12.1999 року. За наведених обставин, суд вважає за можливе визнати житловий будинок за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Підлягає до визнання за сторонами право власності на ? частини житлового будинку за кожним. Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. В судовому засіданні позивач не заперечувала щодо зменшення розміру її частки в праві власності на нерухоме майно, виявила бажання отримати компенсацію. Як зазначив Пленум Верховного Суду України у постанові N 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст.119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК ( 5464-10 ). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необгрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні. При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Позивач заявила вимогу про виділення їй частини будинку відповідно до першого варіанту судової будівельно-технічної експертизи від 27.02.2012 року, у зв»язку з чим відповідач має сплатити грошову компенсацію в сумі 211 141,00 грн. Представники відповідача не визначили бажаний варіант розподілу, оскільки за вимогами підтримують визнання права власності за довірителем в цілій частці. При з»ясуванні питання про можливі варіанти поділу нерухомого майна, що визначені за висновками судової будівельно-технічної експертизи від 27.02.2012 року суд керується наступним міркуванням. Так, обидві сторони зауважили, що їх матеріальний дохід є незначним. Позивач обумовила, що ті перепланування, які передбачені висновками експертизи, вона здійснюватиме з врахуванням компенсації, що буде стягнута з відповідача в сумі 211 141 грн. Представники відповідача зазначили, що на даний час відповідач витрачає достатні за обсягом грошові кошти на підтримку стану здоров»я. Дослідивши зміст висновку експертизи від 27.02.2012 року суд приходить до переконаня про необхідність поділу будинку відповідно до 4-го запропонованого експертом варіанту поділу. Даний варіант передбачає фактичне відокремлення між співвласниками поверхів, має найменший за обсягом перелік необхідних перобладнань. При цьому, з урахуванням наявних у суду відомостей про те, що відповідач є інвалідом 1-ї групи, доцільним слід виділити у власність даної сторони відокремлені приміщення, які перебувають на першому поверсі будинку, що становитиме 51/100 ідеальної частки в майні. Позивачу [PERSON] суд виділяє решту визначених за відповідним варіантом експертизи приміщення, що складатиме 49/100 ідеальної частки в майні. Суд зауважує, що розташування кухні на другому поверсі, про відсутність якої зазначено у листі виконавчого комітету Житомирської міської ради від 05.04.2012 року, можливе шляхом улаштування перегородок, та відповідатиме ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення». Будь-яке затвердження висновків експертизи, про що зауважили представники відповідача, чинним законодавством не передбачене. Вимога позивача про визнання за нею прав забудовника не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 152 ЖК України переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. У відповідності до ст. 34 Закону України «Про основи містобудування» замовник має право виконувати будівельні роботи після: направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю (далі - орган державного архітектурно-будівельного контролю) - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Відтак, з метою проведення відповідних переобладнаь, визначених за висновком експертизи, власник повинен вчинити передбачені положеннями вищенаведеного Закону дії. Суд також приходить до висновку про необхідність встановлення порядку користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Суд приймає запропонований експертом за судовою будівельно-технічною експертизою від 17.01.2014 року № 223/13 (додаток № 5) 4-й варіант розподілу як такий, що враховує варіант поділу будинку, визначений за рішенням суду.

Outcome: partial