Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом з урахуванням уточнень, де зазначає, що 07 березня 2001 року між нею та [PERSON] була укладена угода обміну нерухомості. Вона обміняла квартиру [ADDRESS] на житловий будинок [ADDRESS] . Правочин був укладений на товарній біржі «Українська» Криворізьке відділення, реєстраційний номер 21264. Після оформлення угоди вона зареєструвала право власності в Криворізькому бюро технічної інвентаризації та переїхала жити у будинок, для утримання якого відкрила особові рахунки для сплати комунальних послуг, неодноразово робила ремонт. Усі умови договору обміну нерухомості сторонами було виконано, продавець жодного разу не пред`явила претензій щодо нерухомості. Оформити правочин відчуження через нотаріальну контору Куценко О.Д. відмовилась, оскільки в неї не було на це коштів. На даний час вона маючи намір отримати кадастровий номер на земельну ділянку та в подальшому її приватизувати, звернулась до виконкому відділу «Віза», однак їй було відмовлено, оскільки право власності оформлено без нотаріального посвідчення. Крім того, в договорі обміну не правильно зазначено її прізвище: вказано - [PERSON] , а в паспорті - [PERSON] . Зі слів сусідів, їй стало відомо, що [PERSON] померла, тому усунути порушення нотаріального посвідчення є неможливим. Просить визнати дійсною та виконаною угоду обміну нерухомості від 07 березня 2001 року, яка була зареєстрована на Товарній біржі «Українська» та встановити факт належності їй даної угоди. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату і час розгляду справи повідомлена своєчасно і належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Представник третьої особи - Товарної Біржі "Українська" в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, пояснень щодо позову не надав. На підставі наявних у справі доказів, суд постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 лютого 2020 року позовну заяву [PERSON] до Територіальної громади Криворізької міської ради в особі виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, третя особа - Товарна біржа «Українська» про визнання належності правовстановлюючого документа та визнання угоди обміну нерухомості дійсною та виконаною - залишено без руху. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 лютого 2020 року відкрито провадження у даній справі. Дослідив письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їй правовідносини. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до паспорту позивач є [PERSON] (а.с.4). 07 березня 2001 року на Товарній Біржі «Українська» було укладено договір обміну нерухомості, відповідно до якого [PERSON] здійснила обмін квартири [ADDRESS] на будинок [ADDRESS] , власником якого була [PERSON] , що підтверджується копією даного договору (а.с.5). Зазначений договір, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, зареєстровано на товарній біржі «Українська», реєстраційний номер 21264 від 07 березня 2001 року, що підтверджується договором (а.с.5 зворотній бік). На підставі вказаного договору обміну нерухомості, придбана нерухомість зареєстрована в КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 14 березня 2001 року за [PERSON] і записана в реєстровій книзі №1дод, сторінка 45, номер запису 1833, що підтверджується реєстраційним посвідченням, відомості про власника внесено також у технічний паспорт (а.с.5 зворотній бік, 6). Згідно довідки КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» №176293 від 28 січня 2020 року, відповідно до архівної справи,станом на 31 грудня 2012 року право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі угоди обміну нерухомості, зареєстрованої 07 березня 2001 року на товарній біржі «Українська» за реєстровим номером № 21264 (а.с.7). Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання громадян №602 від 03 лютого 2020 року за адресою: [ADDRESS] позивач зареєстрована з 09 квітня 2001 року (а.с.8). Згідно з свідоцтвом про шлюб позивач з 15 серпня 1981 року перебуває в шлюбі та чоловіком вказаний мовою оригіналу « [PERSON] » (а.с.9). Позивачем укладено договори з ПАТ «Дніпропетровськгаз» та КП «Кривбасводоканал» на отримання послуг за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями договорів (а.с.10-11). Відповідно до інформації з домової книги для реєстрації громадян, які мешкають за адресою: [ADDRESS] позивач та її чоловік мешкають за вказаною адресою (а.с.13). Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини щодо належного оформлення договору обміну нерухомості, а також щодо підстав набуття права власності. Згідно зі ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31 березня 1995 року, (із змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Беручи до уваги зібрані у справі докази та їх належну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність спору про право матеріальне та вважає, що в угоді обміну нерухомості від 07 березня 2001 року, яка зареєстрована в КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 14 березня 2001 року, і записана в реєстровій книзі №1дод, сторінка 45, номер запису 1833, де набувачем зазначена [PERSON] , було допущено помилку в зазначені прізвища позивача, в зв`язку з чим, у суду немає підстав для сумніву в належності їй правовстановлюючого документу. Факт, про встановлення якого просить заявниця, має для неї юридичне значення. Що стосується вимог позивача щодо визнання угоди обміну дійсною та виконаною суд зазначає таке. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. В судовому засіданні встановлено, що позивач не має можливості реалізувати право розпоряджання власністю через те, що правовстановлюючий документ - угода обміну нерухомості не була нотаріально посвідчена. Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини щодо набуття нерухомості у власність позивачем виникли у 2001 році, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Згідно зі ст. 71 ЦК УРСР зальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР). Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Частиною першою статті 80 ЦК УРСР визначено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (частина друга статті 80 ЦК УРСР). Так, позивачем не дотримано строк позовної давності з урахування часу виникнення спірних правовідносин, оскільки [PERSON] звернулася до суду в лютому 2020 року, тобто з пропуском встановленого статтею 71 ЦК УРСР строку позовної давності. Однак позивачем заявлено клопотання про поновлення такого строку, зазначено поважність причин пропуску, тому на підставі викладеного суд вважає необхідним поновити строк позовної давності звернення до суду за захистом невизнаного права, оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знала про порушення свого права. Статтею 153 ЦК УРСР 1963 року визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року). Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Згідно до ст. 242 ЦК України до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до постанови Пленуму №3 Верховного суду України від 28 квітня 1978 року з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК ( 1540-06 ). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У абзаці 2 п. 11 Постанови Пленуму №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Верховний Суд України також роз`яснив, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, у зв`язку з чим, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У п. 26 Постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України роз`яснив, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. У разі звернення до суду з даним позовом про визнання угоди обміну дійсною та виконаною у якості захисту речового права від виниклого порушення позивач такий позов повинен пред`явити до особи (осіб), від прав та обов`язків яких залежить обсяг, зміна чи припинення його прав, тобто до [PERSON] , яка є стороною угоди, яку позивач просить визнати дійсною та виконаною. Проте позов про визнання угоди обміну дійсною та виконаною пред`явлений до Територіальної громади Криворізької міської ради в особі виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Позивач в позові вказує, що зі слів сусідів їй стало відомо, що [PERSON] померла, однак доказів на підтвердження цього не надала, з клопотанням про витребування доказів на підтвердження даної обставини до суду не зверталась. Позов не пред`явлений позивачем до [PERSON] , з якою виникли спірні правовідносини, в яких права та обов`язки сторін кореспондують одне одному і в яких зміна прав одної сторони залежить від зміни обсягу прав другої сторони. В даному випадку спір фактично існує між позивачем та [PERSON] , яка є стороною угоди, яку позивач просить визнати дійсною та виконаною. Тому вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача - [PERSON] на випадок задоволення позову було б прямим порушенням прав вказаної особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. За п. 8 Постанови Пленуму від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Верховний Суд України роз`яснив, що суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Жодних клопотань з цього приводу позивач не заявила. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача (відповідачів). Тому підстав для задоволення позову, який не пред`явлений до належного відповідача, навіть і у випадку встановлення порушення певного права позивача, - суд не бачить. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вищенаведеного, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що вимоги підлягають частковому задоволенню - в частині встановлення факту належності правовстановлюючого документу, в задоволенні позовних вимог стосовно визнання угоди обміну нерухомості дійсною та виконаною необхідно відмовити. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: partial