Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про спростування недостовірної інформації та стягнення морального відшкодування посилаючись на те, що [INFO], Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «ТВА» (ТОВ «ТРК «ТВА»), шляхом трансляції по телебаченню та розміщенню у мережі Інтернет, поширено інформацію, яка була озвучена [PERSON] , ведучою телепрограми «[INFO]», про те, що [PERSON] , депутат Санковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, був причетний до замаху на підпал будинковолодіння та автомобіля жителів села Санківці, Хотинського району, Чернівецької області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який відбувся вночі 25.02.2019 року та був вчинений з використанням «коктейлів молотова». Ведуча зазначила зокрема, - «[INFO] ». Поширена відеоінформація містить коментар начальника відділу слідчого управління ГУНП у Чернівецькій області Віктора Козана , який доводить до відома, що по даному факту до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення кваліфікованого за ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 15 КК України. Оприлюднене твердження [PERSON] у лінгвістично - смисловому зв`язку є нічим іншим, як звинуваченням [PERSON] , у вчиненні злочину, передбаченим ст. 195 КК України - «Погроза знищення майна». Диспозицією ст. 195 КК України передбачено, що кримінально караним діянням є - «Погроза знищення чужого майна шляхом підпалу, вибуху або іншим загальнонебезпечним способом, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози». Безпосередньо з поширеною відеоінформацією можна ознайомитися в мережі інтернет за електронною адресою: [INFO] , та яка записана за допомогою програми [INFO] носій інформації VerbatimDVD-R 4,7 GB 16*SPEED, відео-файл: ScreenCaptureProject1_ТВА_27.02.2019_19.07.2019, розширення (.mp4), розміром 115 463КБ Позивач є законослухняним громадянином та не вчиняв жоScreenCaptureProject1нанаведених правопорушень, відкидає всі звинувачення у свій бік, вважає поширену щодо себе інформацію недостовірною у зв`язку з чим змушений звернутись до суду із позовом «про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди за її поширення». У зв`язку з цим представник [PERSON] звернувся до Хотинського відділення поліції Кельменецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області із адвокатським запитом про надання інформації, яка стосується факту внесення відомостей в ЄРДР, повідомлення про підозру в межах кримінального провадження та зазначення слідчих (розшукових) дій, які були проведенні в межах кримінального провадження. 12 липня 2019 року надійшла відповідь Хотинського відділення поліції Кельменецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області на адвокатський запит в якій було зазначено, що слідчим відділенням поліції проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №12019260160000071 з правовою кваліфікацією ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України, на даний час особа яка вчинила вищезазначене кримінальне правопорушення не встановлена, а тому повідомлення про підозру нікому не оголошено. Крім того, з метою відновлення та захисту охоронюваних Законом прав та інтересів [PERSON] , представником позивача було подано адвокатський запит від 23.07.2019 року до Хотинського відділення поліції Кельменецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області із вимогою надати інформацію: - чи зверталася жителька села Санківці Хотинського району Чернівецької області - [PERSON] (інші члени родини [PERSON] , інші особи) до відділення поліції з заяво про вчинення [PERSON] , кримінального правопорушення, передбаченого ст. 195 КК України. - чи були внесені відомості в ЄРДР за заявами вказаних осіб. - чи було повідомлено [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 195 КК України. У відповіді Хотинського ВП Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області від 01.08.2019 року зазначено, що факти звернення [PERSON] до Хотинського відділення поліції Кельменецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області про вчинення [PERSON] , кримінального правопорушення передбаченого с.195 КК України відсутні, в зв`язку з чим відомості по даному факту в ЄРДР внесені не були і жодній особі підозра про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.195 КК України оголошена не була. Вважає, що поширенням вищенаведеної недостовірної, негативної інформації, відповідачами було принижено честь та гідність позивача у суспільній думці, думці окремих громадян з точки зору дотримання ним законів, загальновизнаних у суспільстві уявлень про добро і зло, морально-етичних принципів, а також принижено внутрішнє усвідомлення позивача про власну цінність та значення у суспільному житті. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачів до [PERSON] , що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача [PERSON] в очах оточуючих, порушивши його честь, з точки зору об`єктивної та своєчасної оцінки з боку суспільства, певних соціальних груп та окремих громадян його особи як депутата Санковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області. Таким чином, поширенням недостовірної інформації щодо позивача, відповідачем завдано шкоди немайновим інтересам позивача, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію. Тому просив визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, а також порочить честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену в ефірі телепрограми від [INFO] «[INFO]» Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанією «ТВА» (ТОВ «ТРК «ТВА»), що міститься у фрагментах інтерв`ю жительки села Санківці Хотинського району Чернівецької області - [PERSON] та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанію «ТВА» (ТОВ «ТРК «ТВА») не пізніше 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили спростувати дану недостовірну інформацію. Також просив стягнути на користь позивача моральне відшкодування в сумі 50000 ( п`ятдесят тисяч ) гривень з яких: з Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «ТВА» (ТОВ «ТРК «ТВА») - 30000 (тридцять тисяч) грн., з [PERSON] - 20000 (двадцять тисяч) грн., витрати, понесені на сплату судового збору та витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги. Позивач ( допитаний в судовому засіданні як свідок ) та його представники в судовому засіданні позов підтримали і в своїх поясненнях підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Представник ТОВ «Телерадіокомпанія «ТВА» в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовної заяви, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовної заяви, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ст. 1 Закону України «Про інформацію», положення якої кореспондуються з ч. 1 ст. 200 ЦК України, під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. У відповідності до положень ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до ч.1, ч.4, ч.7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Верховним Судом України у пункті 15 постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч. 3 статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено про те, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У пункті 19 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.1, ч2. ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі « Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року). Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи гр.гр. Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстрована, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Довести достовірність оціночних суджень неможливо. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. У відповідності до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. [INFO], Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «ТВА» (ТОВ «ТРК «ТВА»), шляхом трансляції по телебаченню та розміщенню у мережі Інтернет на сайті «YouTube» (www.youtube.com), поширено інформацію, яка була озвучена [PERSON] , ведучою телепрограми «[INFO]» та жителькою села Санківці Хотинського району Чернівецької області [PERSON] , яка містить недостовірні відомості щодо [PERSON] , який є депутатом Санковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області. На підтвердження даного факту, позивачем надано відеозапис який записаний за допомогою програми ScreenCaptureProject1на носій інформації VerbatimDVD-R 4,7 GB 16*SPEED, відео-файл: ScreenCaptureProject1_ТВА_27.02.2019_19.07.2019, розширення (.mp4), розміром 115 463КБ. Крім того, в позовній заяві міститься посилання на електронну адресу: [INFO] , де можна було ознайомитися з відеозаписом сюжету ТОВ «ТРК «ТВА», однак на момент розгляду справи в суді за даним посиланням відеозапис недоступний. В судовому засіданні за допомогою апаратного комплексу суду був відтворений відеозапис з наданого позивачем оптичного диску, який містить сюжет програми «[INFO]» ТОВ «ТРК «ТВА» з якого вбачається: 1. Відеозапис опублікований в мережі інтернет під назвою: « [INFO] », на (www.youtube.com), «YouTube»-каналом «Телекомпанія ТВА» [INFO] . 2. Відеозапис триває 4 хвилини 56 секунд. 3. На момент запису та збереження позивачем даного відеозапису його переглянули 666 разів, а на «YouTube»-канал, на якому опубліковано даний відеоролик підписано 6.5 тисяч осіб. 4. В сюжеті програми «[INFO]» була озвучена інформація [PERSON] , зокрема про те, що: [INFO]». Після чого жителька села Санківці Хотинського району Чернівецької області [PERSON] зазначила, що: [INFO] ». В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «ТРК «ТВА» пояснив, що ТОВ «ТРК «ТВА» не має жодного відношення до «УоuTube» каналу, на якому поширено спірну інформацію. (позивачем не доведено, що «УоuTube»-канал «Телекомпанія ТВА» є власністю ТОВ «ТРК «ТВА»). Відеохостинг «УоuTube» фактично є відкритою інформаційною платформою, яка має багато користувачів. Вони мають технічну можливість створювати власні канали відеоконтенту, а фактичні дані осіб, які створили такі канали, відомі лише власнику «УоuTube» (реєстрант доменного імені youtube.com - Google LLC, якщо іншого не визначено умовами договору між останнім та/або отримувачем послуг хостингу та/або володільцем облікового запису чи якщо такий договір відсутній). За замовчуванням використовується стандартна ліцензія каналу «УоuTube». Будь-яке відео, яке завантажується на свій канал, буде опубліковано за стандартною ліцензією, якщо не вибране інше. YouTube не приймає піратського контенту і в цілому дуже чітко стежить за репутацією та дотриманням авторських прав. Відповідно, порушення правил передбачає наслідки - від страйку до блокування каналу. Саме тому кожне відео має ліцензію - стандартну або Creative Commons. Ліцензії Creative Commons - стандартний спосіб, за допомогою якого автори можуть надавати іншим дозвіл використовувати свій контент. Автори «УоuTube» можуть позначати свої відео ліцензією Creative Commons із кодом CC BY. Позначивши своє відео ліцензією CC BY, зберігаються свої авторські права, а інші автори можуть використовувати цей контент відповідно до умов ліцензії. Стосовно стандартної ліцензії «УоuTube»: такі завантажені на власний канал відео з самого початку захищені авторським правом. Використання їх у своїх цілях заборонене. Представником відповідача ТОВ «ТРК «ТВА» не надано доказів того, що ведення відеоконтенту на «УоuTube»-каналі «Телекомпанія ТВА» у відеохостинговому ресурсі «YouTube» здійснюється не відповідачем. Зокрема, не надано доказів того, що відповідачем вчинялись дії з метою припинення такої протиправної діяльності, щодо розповсюдження від їх імені сюжетів телеканалу «ТВА», що вони зверталися з цього приводу до правоохоронних органів. Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача про розповсюдження такого сюжету на відеохостинговому ресурсі «YouTube» не відповідачем. Поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача. Суд вважає, що поширена відповідачем інформація стосується саме позивача [PERSON] . Наведена недостовірна інформація у спірному відеосюжеті викликає негативну соціальну оцінку. Наявність юридичного складу правопорушення доводиться тим, що відбулося поширення недостовірної інформації ТОВ «ТРК «ТВА», яка є доступною для сприйняття та використання досить широкого (необмеженого) кола осіб, в т.ч. мешканців Хотинського району, Чернівецької області. Суд вважає, що на підставі такої інформації у широкого загалу споживачів інформації, а саме - у мешканців Хотинського району та загалом Чернівецької області, може сформуватися думка про вчинення позивачем діянь, що підпадають під кримінальне переслідування України. Поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності. Відповідачами суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правдивості зазначеної інформації, яка була поширена шляхом трансляції по телебаченню та розміщенню у мережі Інтернет. Поширена інформація була такою, що не відповідає дійсності, оскільки містила відомості про події, яких не існувало взагалі і які не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Назва самого відеозапису, опублікованого на відеохостингу «УоuTube», а саме: « [INFO] », а також вступна фраза ведучої в сюжеті: «Зараз підпалили оселю, а торік і авто. Подвір`я села Санківці, Хотинського району, вночі закидали коктейлями молотова.» привертає увагу глядача. Після чого в негативному ключі ведучою подається інформація, зокрема, у наступних фрагментах сюжету (02:05 хв. - 02:13 хв.) «….Виникали конфлікти з підприємцем, який орендує земельні наділи в селі, а також з головою та депутатом сільради, за словами постраждалих ці особи неодноразово їм погрожували», за для того щоб у глядача сформувалась хибна думка, про конфлікт потерпілих з цими особами та вчинення такими особами кримінально-караних дій. В даному випадку така інформація є неправдивою та маніпулятивно перекрученою і нічим не підтвердженою, адже відповідачем 1 на підтвердження існування такого конфлікту та вчинення цими особами кримінальних правопорушень не надано жодних допустимих доказів. Суд сприймає такі твердження відповідача як перекручені, з відвертим домислом чи припущенням автора. Надалі (02:14 хв. - 02:19 хв. сюжету) жителькою села Санківці [PERSON] поширюється інформація наступного змісту: [INFO] ». Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.5 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної вили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально-правовому та процесуальному значеннях. Як загально-правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоч цей принцип сформований як кримінальний процесуальний, однак, його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне правоположення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, про що підкреслив у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», зазначивши, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою; даний принцип є обов`язковим не лише для кримінального суду, який вирішує питання обґрунтованості обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У загальному вигляді принцип презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання особи винуватою у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який, відповідно до статті 124 Конституції України, є носієм судової влади, здійснюючим правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Лише вирок суду, який набрав законної сили, є єдиним документом, що встановлює винуватість особи. Згідно з роз`ясненями Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Отже, на підтвердження своїх вимог позивач зазначає те, що розміщена і поширена щодо нього інформація є недостовірною, має на меті довести до відома необмеженої кількості осіб викривлену інформацію, створити враження про вчинення позивачем злочину, є неправдивою, підлягала перевірці компетентними органами, відтак, не є оціночними судженнями, а поширенням такої інформації створено негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь, гідність та ділову репутацію, як депутата Санковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області. Законодавство розмежовує інформацію фактичного характеру, яка має бути доведена й оціночними судженнями, якими, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (ст. 30 Закону України «Про інформацію»). Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Суд приходить до висновку, що інформація, поширена відповідачем про позивача - не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою позивача, її можна перевірити на достовірність, оскільки підпадає під ознаки кримінально-караного діяння, передбаченого статтею 195 КК України, що в свою чергу виключає віднесення її розповсюдження до оціночних суджень чи критичних зауважень. Ця інформація викладена у формі тверджень і носить фактичний характер, оскільки відповідач 2 з достовірністю вказала, що позивач їй погрожував знищенням майна шляхом підпалу. Статтею 195 КК України передбачено, що погроза знищення чужого майна шляхом підпалу, вибуху або іншим загальнонебезпечним способом, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози, - карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від шістдесяти до ста двадцяти годин, або виправними роботами на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців. Наведені у відеосюжеті звинувачення у погрозі знищення чужого майна шляхом підпалу не підтвердженні офіційними відомостями та спростовується копією відповіді на адвокатський запит до Хотинського відділення поліції Кельменецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області від 01.08.2019 року, щодо відсутності фактів звернення жительки с. Санківці Хотинського району Чернівецької області, [PERSON] до даного відділення поліції про вчинення [PERSON] , кримінального правопорушення передбаченого с.195 КК України, відсутності по даному факту внесення відомостей в ЄРДР та повідомлення жодній особі про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.195 КК України. У суду відсутні правові підстави стверджувати про те, що особа, яка не перебуває в статусі підозрюваного чи в іншому процесуальному статусі, має відношення до вчинення кримінального правопорушення. Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу презумпції невинуватості до суб`єктів, які його порушують, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа «Аллене Де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995року, п. 33, п.38, п.41). Тому при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (справа «Дактарас проти Литви» (Dactaras v. Lithuania) від 24 листопада 2000 року, п. п. 41, 43). В даному випадку відсутні відомості про реєстрацію кримінальних проваджень відносно позивача та перебування його у будь-якому процесуальному статусі у кримінальному провадженні. Верховним Судом при застосуванні правових норм при розгляді справ у подібних правовідносинах сформовано правову позицію про те, що за відсутності вироку суду стосовно позивача поширення інформації, яка містить фактичні твердження про вчинення позивачем протиправних дій, які мають ознаки злочинів, передбачених КК України порушує презумпцію невинуватості та негативно впливає на немайнові права позивача. Поширена інформація не є оціночними судженнями, а є констатацією фактів, які можуть і мають бути доведені належними доказами (постанова Верховного Суду від 08.05.2019 у справі №761/37180/17 (провадження № 61-4265св19). У цьому контексті потрібно враховувати позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між цими поняттями. Як зауважив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» від 28 березня 2013 року, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено (пункт 39). У пункті 75 рішення у справі «Фельдек проти Словаччини» від 12.07.2001 Європейський суд з прав людини також зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Частина 3 п. 22 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1 передбачає, що відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. При цьому фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Однак наведені у відеосюжеті звинувачення у погрозі знищенням майна шляхом підпалу подані відповідачем [PERSON] без належного підтвердження. У відзиві на позовну заяву представником відповідача ТОВ «ТРК «ТВА» зазначено, зокрема про те, що інформація про погрози постраждалим, журналісткою чітко зазначено, що це за словами самих постраждалих. Статтею 67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» передбачено випадки звільнення від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності. 1. Телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі: а) якщо ця інформація містилася в офіційних повідомленнях або одержана від органів державної влади, органів місцевого самоврядування у письмовій формі; б) якщо ця інформація є дослівним цитуванням заяв і виступів (усних і друкованих) посадових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування, народних депутатів України, кандидатів на пост Президента України, кандидатів у народні депутати України та у депутати рад усіх рівнів, кандидатів на посади сільських, селищних, міських голів; в) якщо ця інформація розповсюджувалася без попереднього запису та містилася у виступах осіб, які не є працівниками телерадіоорганізації; г) якщо вона є дослівним відтворенням матеріалів, поширених іншим засобом масової інформації або інформаційним агентством, з посиланням на нього; ґ) якщо звільнення від відповідальності передбачено іншим законом. З таким твердження представника відповідача ТОВ «ТРК «ТВА» суд погодитись не може, оскільки посилання на слова особи, яка коментує певні події та висловлює категоричні твердження в попередньому записі програми повинно бути обов`язково перевірено на їх достовірність, перед тим як поширювати інформацію в ефірі телеканалу та на відеохостингових ресурсах. В жодному разі це не звільняє відповідача ТОВ «ТРК «ТВА» від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності. Тому суд не бере до уваги дану позицію представника відповідача. Таким чином, оскільки поширена інформація є твердженням про факти, яких не існувало, які не були перевірені відповідачами та які не можуть бути підтверджені, оспорювана позивачем інформація підлягає спростуванню. Поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач є депутатом Санковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області, тобто у відповідності до ч.1 ст. 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», є представником інтересів територіальної громади села. Позивач наполягає, що розміщена та поширена щодо нього інформація є недостовірною свідчить про принизливе ставлення відповідачів до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Недостовірною інформацією, яка була поширена, принижено його честь та гідність у суспільній думці, думці окремих громадян з точки зору дотримання ним законів, загальновизнаних у суспільстві уявлень про добро і зло, морально-етичних принципів, а також принижено внутрішнє усвідомлення позивача про власну цінність та значення у суспільному житті. Суд вважає, що недостовірність, неправдивість поширеної відповідачами вищезазначеної негативної інформації про позивача, об`єктивна неможливість підтвердити її у судовому процесі належними і допустимими доказами були завідомо відомі відповідачам, ця інформація була сформована та подана саме відповідачами. Спірний відеосюжет ТОВ «ТРК «ТВА» та твердження [PERSON] , які в ньому зазначені вводять в оману глядача та доносить хибну думку про протизаконну діяльність [PERSON] . У відзиві на позовну заяву, представником ТОВ «ТРК «ТВА» зазначено, зокрема таке: « [PERSON] , будучи депутатом Санковецької сільської ради, є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою, як з боку пересічних громадян так і ЗМІ». З даним твердження представника відповідача суд погодитись не може, оскільки поширена інформація не стосується публічної діяльності позивача, як депутата сільської ради. В поширеній недостовірній інформації містяться твердження про те, що позивач причетний до вчинення кримінального правопорушення. Тому суд не бере до уваги цю позицію представника відповідача. Вищезазначена недостовірна інформація про позивача, поширена відповідачами, порушує принцип презумпції невинуватості, який закріплений у ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального кодексу України, статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 11 Загальної декларації прав людини і є фактично твердженням про причетність позивача до вчинення злочину, чим створюється негативне уявлення про нього і заподіюється шкода його правам та інтересам. Суд вважає, що така недостовірна інформація відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача. а зміст поширеної відповідачами інформації необмеженому колу осіб - не відповідає дійсності. Щодо твердження представника відповідача ТОВ «ТРК «ТВА» про те, що позивач у відповідності до ст.ст. 64, 65 Закону України «Про телебачення та радіомовлення», ст. 16 ЦПК України не вжив заходи досудового врегулювання спору, які на його думку в даному випадку є обов`язковими, необхідно зазначити наступне. У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) зазначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України треба розглядати у системному зв`язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом праві свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п`ята статті 55 Конституції). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист. Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб`єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб`єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Обрання певного засобу правового захисту,у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Разом з тим, в ст.ст. 64, 65 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» передбачено право особи на спростування інформації та право на відповідь, але аж ніяк обов`язок вчиняти вказані дії. Отже, приймаючи до уваги викладене, суд прийшов до висновку, що доводи відповідача з приводу досудового врегулювання не заслуговують на увагу. Відповідно до ч.7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно з роз`ясненями Пленуму Верховного Суду України, наданих у постанові «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, вибір способу захисту особистого немайнового права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК України), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК України) тощо (п. 3). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог та положень відповідного законодавства може зобов`язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску (пункт 25). Задовольняючи позов суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо) (пункт 24). З урахуванням вищенаведених вимог законодавства суд приходить до висновку про визнання поширеної відповідачем інформації недостовірною та такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію позивачів, така інформація підлягає до спростування шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «ТВА» (ТОВ «ТРК «ТВА») не пізніше 10 днів з моменту набрання рішенням законної сили спростувати дану недостовірну інформацію, поширену в ефірі телепрограми від [INFO] «[INFO]» Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанією «ТВА» (ТОВ «ТРК «ТВА») та озвучену ведучою [PERSON] та інформацію [INFO] » поширену в ефірі телепрограми від [INFO] «[INFO]» Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанією «ТВА» (ТОВ «ТРК «ТВА»), що міститься у фрагментах інтерв`ю жительки села Санківці Хотинського району Чернівецької області - [PERSON] , шляхом зачитування телеведучим у програмі «[INFO]» Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «ТВА» (ТОВ «ТРК «ТВА») резолютивної частини даного рішення та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанію «ТВА» (ТОВ «ТРК «ТВА») видалити сюжет під заголовком « [INFO]», розміщений в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі: [INFO] . Щодо вимоги позивача про відшкодування йому відповідачами ТОВ «ТРК «ТВА» та [PERSON] моральної шкоди, спричиненої поширенням недостовірної інформації в розмірі 50000 грн., з яких: ТОВ «ТРК «ТВА» - 30000 грн., з [PERSON] - 20000 (двадцять тисяч) грн., суд виходить з наступного. Відповідно до роз`яснень наданих у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27 лютого 2009 року, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5). При визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому, визначений розмір грошового відшкодування має бути співрозмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. З огляду на приписи статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року у пунктах 3 і 9, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, до часткового задоволення підлягають позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди, зокрема з ТОВ «ТРК «ТВА» - 2000 грн., з [PERSON] - 1500 грн., виходячи із засад справедливості, добросовісності і розумності та з урахуванням характеру вчинених дій відповідачами і способу поширення ними неправдивої інформації, а також глибину душевних страждань позивача, характер і тривалість цих страждань та наслідки, які мали місце після поширення про них недостовірної інформації. Також з відповідачів на користь позивача має бути стягнуто судовий збір по 1344,70 грн. з кожного. Крім того з відповідачів на користь позивача має бути стягнуто кошти на правничу допомогу, яка надавалась позивачу до звернення до суду та під час розгляду справи. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст.270 цього Кодексу. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Судом встановлено, що необхідні докази з приводу надання правничої допомоги були надані суду вчасно. Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги, які зазначені позивачем, є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг. Заявлений адвокатом розмір правничої допомоги не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає, за необхідне стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі по 1500грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial