Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 02.04.2016 між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти в сумі 43550, 00 грн. та зобов`язався повернути вказану суму у строк не пізніше 01.06.2016; факт передачі та отримання позики підтверджується розпискою, написаною та підписаною івласноручно відповідачем, оригінал якої знаходиться у позивача. Позивач вказує, що відповідно до написаної відповідачем розписки від 02.04.2016 сплата процентів за користування позикою становить 6 (шість) відсотків за місяць, також передбачено, що у разі порушення строку повернення позики відповідач зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0.7 % від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Відповідач свої зобов`язання не виконав. Станом на 10 квітня 2019 р. (період з 12.10.2018 по 10.04.2019) сума пені, яку повинен сплатити відповідач за розрахунками позивача складає 54873 грн. 00 коп., сума процентів з розрахунку за період квітень травень 2016 року становить 5226,00 грн. Також за підрахунками позивача відповідач повинен сплатити на його користь інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 14066,65 грн., виходячи із індексу інфляції за період з червня 2016 року по березень 2019 року у розмірі 132,3 %. Предмет позову становить вимога про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики від 02.04.2016 в розмірі 121 445 (сто двадцять одна тисяча чотириста сорок п`ять) грн. 44 коп., яка складається з наступного: сума боргу за договором позики 43 550,00 грн., проценти за користування позикою 5226,00 грн., пеня 54873,00 грн., сума, на яку збільшилася сума боргу внаслідок урахування встановленого індексу інфляції в розмірі 14066 грн. 65 коп. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 3729,79 грн. Позивач не скористався правом брати участь у судовому засіданні; в окремо поданій заяві клопотав про розгляд справи за відсутності позивача, повідомив також про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи. Відповідач не скористався правом брати участь в судових засіданнях, та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Як встановлено судом 02.04.2016 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець (позивач) передав, а позичальник (відповідач) набув у власність грошові кошти в сумі 43\~550 (сорок три тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн. строком до 01.06.2016. Факт одержання грошей підтверджується розпискою позичальника в момент передачі йому суми позики (а.с. 6). За цим договором учасники за ним погодили, що за користування позикою позичальник сплачує позикодавцю проценти в розмірі 6 (шість) відсотків за місяць. В разі порушення строку повернення позики, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,7 % від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Судом встановлено написання відповідачем 02.04.2016 власноручно розписки про отримання від позивача грошових коштів в сумі 43\~550 (сорок три тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн. (а.с.6). В обумовлений договором строк грошові кошти не були повернуті позикодавцеві та залишаються неповернутими до цього часу; за підрахунком позивача розмір боргу станом на 10.04.2019 складає 121 445 (сто двадцять одна тисяча чотириста сорок п`ять) грн. 44 коп., з яких: (сума пені, яку повинен сплатити відповідач період з 12.10.2018 по 10.04.2019 - 54873 грн. 00 коп., сума процентів з розрахунку за період квітень-травень 2016 року становить 5226,00 грн.; індекс інфляції за період з червня 2016 року по березень 2019 року у розмірі 132,3 % (14066,65 грн.) та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 3729,79 грн. Правовідносини між учасниками в даній справі виникли із зобов`язальних правовідносин, зокрема, із договору позики. Дослідив докази, надані у порядку ст.ст. 77 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Згідно зі змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; на виконання ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Ч. 1 ст. 1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 207 ЦК (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргову розписку та договір позики від 02.04.2016, суд дійшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує, як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти\~позикодавцеві у строк до 01.06.2016 , як це встановлено у договорі від 02.04.2016. Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Суд виходить з дійсності укладеного 02.04.2016 договору відповідно до\~ст. 204 ЦК України, оскільки в межах судового розгляду іншого не доведено. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); за ч. 1 ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею 559 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК). Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Утім, з боку боржника було допущено порушення умов виконання зобов`язання, що призвело до утворення боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6). За ст. 13 ЦПК України (ч. 1) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На переконання суду позивач виконав обов`язок доказування, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Оскільки іншого не доведено, суд дійшов висновку, що станом на 10.04.2019 (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) відповідач в порушення ст.ст. 530, 1049 ЦК України\~відступив від умов зобов`язання за договором від 02.04.2016 в частині обов`язку повернення позикодавцеві такої ж суми грошей на зазначених в цьому договорі на умовах та в порядку, у зв`язку з чим він (тобто відповідач) прострочив виконання згідно\~ст. 612 цього Кодексу\~щодо повернення позивачу позики. Разом з тим, суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком індексу інфляції за період з червня 2016 року по березень 2019 року за формулою: 43550 х 132,3% - 43500 = 14066,65 грн. та задовольняє позов в цій частині частково, виходячи з наступного розрахунку: з червня 2016 року (43550 грн. х 99,8 % (червень) х 99,9 % (липень) х 99,7 % (серпень) х 101,8 % (вересень) х 102,8 % (жовтень) х 101,8 % (листопад) х 100,9 % (грудень) 43550 грн. = 2566,73 грн.); за 2017 рік (43550 грн. х 113,7 % - 43550 грн. = 5966,35 грн.); за 2018 рік (43550 грн. х 109,8 % - 43550 грн. = 4213 грн. 00 коп.); по березень 2019 року (43550 грн. х 101,0 % (січень ) х 100,5 % (лютий) х 100,9 % (березень) 43550 = 1053,27), відтак, індекс інфляції з період з червня 2016 року по березень 2019 року становить 12747,09 грн. (2566,73 грн. + 5966,35 грн. + 4213,00 грн. + 1053,27 грн.), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Ухвалюючи у даній справі рішення, суд також керується тим, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру та, згідно з рішеннями Суду визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Отже, зважаючи на наведене, у тому числі на широкий зміст статті 1 Першого протоколу, порушене право власності позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб (ст. 16 ЦК України). Таким чином на користь позивача з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 02.04.2016 в розмірі 120 125 (сто двадцять тисяч сто двадцять п`ять) грн. 88 коп., яка складається з наступного: сума боргу за договором позики 43550,00 грн., проценти за користування позикою 5226,00 грн., пеня 54873,00 грн., сума, на яку збільшилася сума боргу внаслідок урахування встановленого індексу інфляції в розмірі 12747 грн. 09 коп. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 3729,79 грн. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України: судові витрати відносяться на рахунок відповідача, пропорційно до задоволених вимог, який винний на користь позивача відшкодування сплаченого позивачем судового збору. \~

Outcome: partial