Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

В червні 2015 року позивач звернулась до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, який неодноразово уточнювала, та в останній редакції позовних вимог, посилаючись на неналежність оформлення її трудових відносин та незаконність її звільнення роботодавцем, ЖБК «Жовтневий-26», просила суд встановити факт її роботи з 25.09.2010 року до 08.11.2014 року, зобовязати відповідача поновити позивача на роботі, стягнути заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, зобовязати відповідача виплатити їй відпускні, а також перерахувати її заробітну плату з необхідністю доплатити до розміру встановленої мінімальної зарплати за весь час роботи та стягнути з відповідача на її користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала про те, що вона працювала одночасно на декількох роботах. Зокрема з 25.09.2010 року по 05.06.2015 року вона працювала двірником у ЖБК «Жовтневий-26». Попри фактичні обставини, такі трудові відносини з відповідачем було оформлено лише 08.11.2014 року, після звільнення позивача з тролейбусного депо КП «Одесміськелектротранс». Так, позивач у травні 2015 року, добросовісно виконуючи свої обовязки з прибирання придомової території зіштовхнулась з критикою з боку керівництва та пропозицію звільнитися добровільно, з тих підстав, що вона нібито здійснює роботу неналежно, не якісно та не добросовісно, що жильці будинку скаржаться на її відсутність на робочому місці, - на що позивач відповіла відмовою та пояснила, що така критика є надуманою. Однак відповідач, переслідуючи свій намір на звільнення позивача, під надуманими причинами постановив наказ про звільнення позивача з підстав ст. 40 КЗпП, не зазначивши при цьому відповідного пункту, зазначивши підставою звільнення систематичне невиконання позивачем протягом травня 2015 року та недобросовісне ставлення до обовязків протягом січня-квітня 2015 року, невиконання поставлених перед нею завдань, а у подальшому, відповідачем було постановлено додатковий наказ про зміну причин звільнення, яким констатовано факт звільнення позивача з підстав відсутності на робочому місці більше 3-х годин поспіль. Обґрунтовуючи незаконність дій роботодавця позивач вказувала на те, що належне оформлення трудових правовідносин є обовязком роботодавця, однак в супереч такого у позивача не було своєчасно затребувано трудової книжки та будь-яких інших документів, її не було ознайомлено з посадовою інструкцією, з трудовим розпорядком, та не було встановлено регламенту її роботи у будь-який інший, передбачений законом, спосіб. Натомість її було допущено до виконання робіт та усно пояснено, що їй слід підтримувати придомову територію у належному, чистому, стані, за що їй сплачувалась заробітна плата. При цьому графік роботи сторонами не обговорювався, а з такого вказівка відповідача на неналежне виконання позивачем її обовязків та порушення трудової дисципліни щодо присутності на робочому місці, на її думку, вбачаються неспроможними, оскільки їй до відома не доводилось відмінних від тих що вона виконувала, вимог. Разом з тим, позивач наголошувала на тому, що за період трудових відносин їй роботодавцем не було надано жодної відпустки та не було сплачено будь-яких компенсацій, що випливають з наведеного. Позивач стверджує, що внаслідок таких упереджених та незаконних дій їй, як сумлінному робітнику, що за своє багате трудове життя ніколи не отримувала стягнень, було завдано значної моральної шкоди, порушено її нормальної життєві звязки, погіршився психологічних клімат та стосунки у її родині. В судовому засіданні позивач та представник позивача наголошували на наведених обставинах та просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач повідомила суду про те, що вона виходила на роботу один раз на день, у тому числі у вихідні та святкові, оскільки з іншим графіком роботи її ознайомлено не було. За весь час роботи один раз отримала «відпускні», однак насправді продовжувала працювати без відпустки, інвентар для виконання прибиральних робіт їй не видавався та вона придбавала його за власні кошти, вказала, що за весь час трудових відносин з відповідачем підписувала лише два документи заяву про прийняття на роботу за сумісництвом та заяву про прийняття на роботу вже у листопаді 2014 року, та окремо наголосила, що договору підряду не підписувала, та вперше ознайомилась з таким документом в ході розгляду справи судом. На питання учасників процесу також повідомила, що до подій 2015 року жодних зауважень щодо якості прибирання вона не мала, будь-яких дисциплінарних стягнень не мала, на засідання правління не викликалась. При цьому позивач повідомила, що до 2014 року її трудова книжка зберігалась вдома, оскільки її предявлення ніхто не вимагав. Представник позивача надав пояснення, відповідно до яких звертав увагу суду на те, що саме на роботодавця покладено обовязок з забезпечення необхідних організаційних, виробничих та дисциплінарних умов, та на те, що відповідачем таких обовязків виконано не було як при прийомі позивача на роботу, так і при її звільненні. Окремо підкреслив наявність двох наказів про звільнення позивача, що, попри ідентичні рекізити мають різний зміст, та не зрозумілість остаточних підстав звільнення позивача чи то за неналежне, систематичне, невиконання її обовязків, чи то за відсутність на робочому місці. Разом з тим наголошував на недотриманні відповідачем процедури притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, з чого вбачаються належні підстави для задоволення позову у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні надав критичну оцінку наданим позивачем доказам, зауважив, що її вимоги не обґрунтовані, а підстави позову надумані, оскільки у період з 2010-2014 року вона працювала у інших місцях, натомість після прийняття позивача на роботу до ЖБК «Жовтневий-26» її було ознайомлено з обєктом та розяснено в усній формі, що вона прибиратиме двічі на день, чого вона не робила. Також представник відповідача зауважив, що позивач не прибирала у вихідні дні. Щодо якості виконання позивачем її роботи представник відповідача повідомив, що до правління ЖБК «Жовтневий-26» надходили численні скарги жильців будинку з такого приводу, та позивач неодноразово викликалась на засідання, однак жодного разу на них не зявлялась. Таким чином представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа, [PERSON], у судовому засіданні приєднався до наданих представником відповідача пояснень, вказав, що інвентар для прибирання регулярно закупався та надавався позивачу, та додатково зауважив, що подекуди, через те, що позивач неналежним чином виконувала свої обовязки, він особисто підстригав кущі, траву та розчищав сніг. Підтвердив, що за дорученням членів правління неодноразово пропонував позивачу звільнитись за власним бажанням, однак у наступному позивач прогуляла робочий день, що було зафіксовано відповідним актом, та в зязку з чим у позивача були витребувані пояснення, від дачі яких остання відмовилась. У наступному позивач продовжувала самовільно не виходити на роботу, у звязку з чим у неї знову були витребувані пояснення, однак пояснити свою поведінку позивач відмовилась, у звязку з чим правління, дійшовши висновку про систематичність таких порушень та відсутність бажання позивача на виправлення, ухвалило рішення про звільнення позивача з таких підстав. На підставі викладеного Третя особа [PERSON], просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] повідомив суду про те, що знає третю особу та позивача у справі, оскільки є членом кооперативу. Пояснив, що позивача прийняли на роботу до кооперативу в листопаді 2014 року, а звільнили у звязку з недобросовісним ставленням до роботи. Додатково повідомив, що в 2010 році позивач не довго працювала у ЖБК, однак у наступному, до листопада 2014 року, обовязки двірника виконувала інша особа. Також свідок вказав, що особисто приймав участь у загальних зборах з питання звільнення позивача, вказав, що підписував акт щодо проведення з позивачем бесіди з приводу неналежного виконання останньою її обовязків з прибирання території та з факту її відмови від надання пояснень з наведеного приводу. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є пенсіонеркою за віком, знає позивача, знає що остання прибирала придомову територію приблизно з 2010 року, про трудові відносини між сторонами свідку нічого не відомо. Зауважила, що збори кооперативу (правління) були проведені 07.11.2010 року, натомість збори 14.11.2015 року не відбулись, оскільки було мало учасників. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], що є приватним підприємцем та знає учасників справи, оскільки приймає активну участь у житті кооперативу, повідомив, що позивач почала працювати у кооперативі приблизно рік-півтора тому. Підтвердив, що підставою звільнення позивача є прогул. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], повідомила суду, що [PERSON] працювала двірником та прибирала подвіря приблизно з літа 2014 року, зауважила, що збори кооперативу (правління), призначені на 19.11.2015 року не відбулись через неявку більшості учасників. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], повідомила суду, що була членом комісії що була створена для вирішення питання з приводу неналежного виконання позивачем її обовязків з прибирання, обговорювали та складали відповідні акти про неналежну якість прибирання, проводили з такого питання збори, де вирішили звільнити позивача за неналежне виконання покладених на неї трудових обовязків, про допущені позивачем прогули свідку нічого не відомо. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], двірник у місцевій школі, позивача знає, оскільки остання протягом близько півтора року прибирала біля будинку, де проживає свідок. Додатково повідомила, що вона є членом будинкового комітету та разом з [PERSON] була членом комісії, що наглядала за роботою позивача. Також свідок підтвердила факт прогулу зі сторони [PERSON] та факт складання відповідного акту. Критично висловилась, щодо якості виконуваної позивачем роботи та наголосила на тому, що позивач часто сварилась з жильцями будинку. Свідок [PERSON], який є пенсіонером, повідомив суду, що також був членом комісії з нагляду за роботою двірника, підтвердив факт складання акту про прогул, надав критичну оцінку роботі позивача, та зауважив, що звертався до ЖЕКу та голови ЖБК з відповідними скаргами, щодо невиконання двірником її обовязків. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є пенсіонеркою, повідомила суду що вперше побачила позивача близько пяти років назад,у наступному бачила позивача з інвентарем для прибирання. Не вдоволена роботою двірника, підтвердила факт складання та підписання акту у травні 2015 року щодо прогулу позивача протягом всього робочого дня. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка працює бухгалтером ЖБК «Жовтневий - 26» повідомила суду, про надання позивачу довідки про заробітну плату та доходи, які вона отримувала від відповідача, вказала, що позивач працювала у ЖБК у 2010 році протягом 2-х місяців, за сумісництвом, та після того була прийнята на роботу у 2014 році, на постійній основі та на повний робочий день. У проміжку між роботою у 2010 року та прийняттям на роботу у 2014 році посаду двірника займала інша особа та отримувала відповідну заробітну плату. За штатним розкладом ЖБК «Жовтневий - 26» передбачено лише одного працівника двірника. Додатково зауважила, що на роботу позивача надходили скарги жильців, та у звязку з цим з [PERSON] проводились профілактичні бесіди. Так, щодо вимог про встановлення факту перебування у трудових відносинах позивача та ЖБК «Жовтневий-26» в період з 25.09.2015 року по 08.11.2014 року суд зазначає наступне. В період з 25.09.2010 року по 01.12.2010 року сторони перебували у трудових відносинах та між ними було укладено строковий трудовий договір (копія наказу про прийняття на роботу №2 від 25.09.2010 року, що виданий на підставі заяви позивача та наказу №3 від 30.11.2010 року про звільнення в зв'язку з закінченням часу дії строкового договору, долучені до матеріалів справи ). При цьому у наказ №3 від 30.11.2010 року посилається на закінчення Договору підряду №1 від 25.09.2010 року. Копія такого договору долучена до матеріалів справи. З такого суд вказує на те, що договір підряду не є за своєю правовою природою трудовим договором, а є лише цивільно-правовою угодою, суспільні відносини з приводу укладення та виконання якої врегульовані главою 61 ЦК України. Відповідно до змісту наведеного договору підряду [PERSON] отримала від ЖБК «Жовтневий 26» доручення з прибирання території будинку №20 по вул. Академіка Корольова у м. Одесі у період з 25.09.2010 року по 01.12.2010 року за відповідну оплату. Договір скріплено підписом позивача та підписом голови правління ЖКС «Жовтневий 26», відбитком печатки підприємства. Позивач у судовому засіданні категорично заперечувала проти факту укладання такого договору підряду, та наголошувала на тому, що його не підписувала, однак жодна із сторін справи питання про зясування таких обставин не порушувала, із чим суд погоджується, оскільки така обставина не стосується предмету доказування у справі. При цьому саме посилання на закінчення договору підряду у наказі про звільнення позивача з посади, на яку її було прийнято на підставі строкового договору (термін дії якого збігався з зазначеним у договорі підряду), не вказує на незаконність такого наказу про звільнення, оскільки закінчення строку, на який було укладено трудовий договір (строк, визначений у наказі про прийняття на роботу на умовах строкового трудового договору), є підставою для припинення трудового договору п.2 ст. 36 КЗпП України, та окрім того такий наказ позивачем не оскаржувався. Додатково на факт перебування сторін саме у трудових відносинах у названий період свідчать відомості довідки про доходи [PERSON], що надана бухгалтером ЖБК «Жовтневий 26» , та долучена до матеріалів справи. Разом з тим, згідно довідки, виданої головою ДБК «Учитель-4», у період з 01.04.2008 року по 31.08.2011 року позивач, [PERSON] (у наступному [PERSON]) працювала двірником у вказаному кооперативі. Одночасно з тим, згідно відомостей трудової книжки позивача, [PERSON] 25.08.2011 року була прийнята на роботу до Тролейбусного депо КП «Одесміськелектротранс» на посаду мийниці-прибиральниці рухомого складу 1-го розряду ділянки профілактичних ремонтів. 10.10.2013 року позивач звільнилась з Тролейбусного депо КП «Одесміськелектротранс» за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Наведена довідка про зайнятість, а також відмітки у трудовій книжці не містять відомостей про роботу позивача неповний робочий день чи за сумісництвом, та разом з тим встановлення судом таких обставин унеможливлює задоволення вимог позивача про встановлення факту роботи позивача в ЖБК «Жовтневий 26» з 25.09.2010 року по 08.11.2014 року, оскільки по-перше з 25.09.2010 року по 01.12.2010 року факт перебування сторін у трудових відносинах на підставі строкового трудового договору сторонами не заперечувався та є безспірним, а у наступному, позивач працювала у інших роботодавців на умовах повного робочого дня, аж до 08.11.2014 року, тобто дня прийняття її на роботу до ЖБК «Жовтневий-26», та по-друге, надані у судовому засіданні пояснення свідків, щодо періодів роботи позивача збігаються за своїм змістом з наведеними обставинами щодо того, що позивач працювала у ЖБК «Жовтневий-26» у вересні листопаді 2010 року. Окрім того на спростування підстав позову в цій частині свідчать і ті надані свідками відомості, що двірником, до 08.11.2014 року, була інша особа. Інших юридично-значущих доказів та доводів з приводу такої вимоги до суду сторонами надано не було. Щодо вимог про поновлення позивача на роботі після її звільнення з ЖБК Жовтневий-26 від 05.06.2015 року. 08.11.2014 року головою правління ЖБК «Жовтневий-26», на підставі заяви [PERSON], було постановлено наказ №4 про прийняття [PERSON] на посаду двірника на повний робочий день. Трудова книжка має кореспондуючу відмітку. 05.06.2015 року позивача було звільнено з підстав ст. 40 КЗпП України на підставі наказу голови правління ЖБК «Жовтневий-26» №2 від 02.06.2015 року. Наведений наказ вмотивований недобросовісним ставленням до обовязків працівника, допущеним протягом січня-квітня 2015 року та систематичним невиконанням покладених на позивача обовязків протягом травня 2015 року, невиконанням поставлених перед нею завдань та рішенням правління ЖБК «Жовтневий 26» №57п від 02.06.2015 року. Із навезеним наказом позивача було ознайомлено 05.06.2015 року, про що свідчить відповідний акт про ознайомлення та відмову позивача від підпису. Згідно пояснень сторін, щодо обставин з яких сторони дійшли згоди, 08.06.2015 року позивачу було вручено копію наказу, заповнену трудову книжку, та проведено розрахунок за відпрацьований час шляхом перерахування коштів на банківський (зарплатний) рахунок, відкритий на імя позивача. У наступному, 10.06.2015 року, головою правління ЖБК «Жовтневий-26» було ухвалено наказ №4, про доповнення наказу №2 від 02.06.2015 року, відповідно до якого п. 1 наведеного наказу доповнено посиланням на підстави звільнення [PERSON] п. 4 ст. 40 КЗпП України. Такий наказ було направлено позивачу поштою, про що свідчить долучена до матеріалів справи квитанція про направку, та що не заперечувалось позивачем. В судовому засіданні, з наданих сторонами пояснень, судом було зясовано, що попри конфлікт формулювання підстав звільнення у первинній редакції наказу про звільнення «недобросовісним ставленням до обовязків працівника, допущеним протягом січня-квітня 2015 року та систематичним невиконанням покладених на позивача обовязків протягом травня 2015 року, невиконанням поставлених перед нею завдань», що кореспондує положенням п. 3 ст. 40 КЗпП України, та посилання уточненої редакції на п. 4 ст. 40 КЗпП України, дійсними причинами звільнення позивача, та підставами ухвалення наказу №2 від 02.06.2015 року є прогул позивачем роботи «прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин». Так, на обґрунтування законності такого наказу зі сторони відповідача було надано акти про відсутність позивача на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, акти від 10.04.2015 року, 05.05.2015 року, 12.05.2015 року, 28.05.2015 року. Позивач заперечувала проти таких актів та вказала, що вона працювала добросовісно, прибирала ввірену їй територію кожен день, та по закінченні прибирання залишала робоче місце. Вимог про перебування на робочому місці, так само як і безпосереднього робочого місця, їй ніхто не предявляв, з розпорядком та графіком роботи не ознайомлював. На спростування таких пояснень позивача представник відповідача та третя особа надали пояснення щодо того, що їй було усно пояснено, що вона має прибирати двічі на день, та на місцевості показано територію, що підлягала прибиранню. Разом з тим суд зазначає про наступне. Відповідно до положень ст. 29 КЗпП України визначено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Належних доказів (розписок, актів) виконання наведених обовязків відносно [PERSON] зі сторони посадових осіб ЖБК «Жовтневий-26» до суду не надано, та при цьому посилання третьої особи щодо розміщення трудового розпорядку на дошці оголошень, яка розміщена у кімнаті для прийому громадян ЖБК «Жовтневий-26», суд оцінює критично. Таким чином суд доходить висновку про те, що зазначені приписи закону відповідачем не були виконані, а позивачу не було доведено до відома графіку її роботи, вичерпного переліку її трудових обовязків, правил внутрішнього розпорядку. З викладених обставин посилання відповідача, як на підставу звільнення позивача, - на недотримання позивачем внутрішнього розпорядку (прогул), неналежне та неповне виконання нею трудових обовязків вбачаються неспроможними, оскільки в супереч приписам ст. 141 КЗпП України. Відповідно до приписів названої статті Закону власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Натомість посадові особи ЖБК «Жовтневий-26» не створили належних умов для організації праці у кооперативі та не забезпечили трудової і виробничої дисципліни, таким чином фактично позбавивши позивача можливості належно та якісно виконувати певні трудові обовязки, виключне коло яких їй також не було відоме. Разом з тим суд вказує на наступне. Згідно ч.1\~ст. 147 КЗпП України\~за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Частина 2\~ст. 149 КЗпП України\~дозволяє за одне порушення трудової дисципліни застосовувати тільки одне дисциплінарне стягнення. Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено ст. 149 КЗпП України: До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. В звязку з викладеним суд зазначає і про те, що відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України визначено критерій допустимості доказів - чи отримані вони за допомогою передбачених законом засобів. Правило визначення допустимості доказів закріплене в ст. 59 ЦПК: суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, допустимість доказів - це встановлена законодавством вимога, що обмежує використання конкретних засобів доказування, або вимога, що пропонує обов'язкове використання конкретних засобів доказування при встановленні певних фактичних обставин справи при здійсненні доказування в процесі розгляду окремого виду справ у порядку цивільного судочинства. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер допустимості означає, що у всіх справах незалежно від їхньої категорії повинна дотримуватися вимога про одержання інформації з визначених законом засобів доказування з дотриманням порядку збирання, подання та дослідження доказів. Порушення цих вимог призводить до недопустимості доказів. Таким чином, допустимість доказів насамперед обумовлюється дотриманням процесуальної форми доказування. Спеціальний характер допустимості - це правила, що наказують або забороняють використовувати певні докази.\~ Так приписи наданих судами вищих інстанцій розяснень та зміст положень п.4 ст. 40 КЗпП України прямо передбачають що у випадку вирішення судом спору з приводу законності або незаконності звільнення працівника з підстав п.4 ст. 40 КЗпП України суду необхідно встановити, чи мала місце відсутність працівника на його робочому місці саме без поважних причин, а також наслідки такої відсутності. Такі обставини підлягають доказуванню шляхом надання до суду відомостей про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку. Таким чином суд доходить висновку про недопустимість прийняття в якості доказів усних пояснень сторони відповідача щодо доведення до відома позивачу передбачених ст. 29 КЗпП України відомостей, витребування від неї пояснень, щодо дисциплінарного правопорушення. Тобто з наведеного вбачається, що позивача було звільнено із порушенням встановленого законом порядку. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. За наслідками розгляду справи № 6-33цс14 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, Верховний Суд України зазначив, що звільнення працівника на підставах, не передбачених законом, або з порушенням встановленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення і тягне за собою відновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє суд повноваженнями щодо обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у частині 1 ст. 235 та ст. 240 КЗпП. Встановивши, що звільнення позивача відбулося з порушенням встановленого законом порядку, суд зобов'язаний відновити працівника на колишній роботі. Таким чином вимоги позивача про його поновлення на попередній роботі вбачаються такими, що підлягають задоволенню. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Зважаючи на таке суд зазначає, що на користь позивача має бути стягнуто середній заробіток за період з 06.06.2015 року по день проголошення рішення 07.12.2015 року. Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується відповідно до "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року. Так, суд, проводячи розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходить з відомостей довідки про доходи Позивача, наданої бухгалтером ЖБК «Жовтневий-26», відповідно до змісту якої заробітна плата позивача склала у листопаді 2014 року 1250,00 грн. (та 300,00 грн., надбавки за прибирання листя); у грудні 2014 року 1250,00 грн. (та 105,00 грн., надбавки за прибирання листя); у січні 2014 року 1250,00 грн.; у лютому 1250,00 грн.; у березні 2014 року 1250,00 грн.; у квітні 2014 року 1250,00 грн.; у травні 2014 року 1250,00 грн.; у червні 2014 року, за 5 відпрацьованих днів 208,35 грн., разом, за виключенням нарахувань за спеціальну роботи - за прибирання листя, - 8958,35 грн. Враховуючи, що належних відомостей про графік роботи позивача суду не надано, суд вважає за доцільне виходити при обчисленнях з середньоденної заробітної плати, врахувавши загальну кількість календарних днів. Одночасно з тим суд зазначає про те, що з 01.09.2015 року Законом України «Про державний бюджет на 2015 рік» визначено мінімальну заробітну плату на рівні 1378,00 грн., що суд також врахував при проведенні розрахунку суми, яка підлягає стягненню. Так, 8958,35 грн., були нараховані позивачу за 209 днів, з чого середньоденна заробітна плата складає 8958,35/209= 42,86грн/день. Така середньоденна сума заробітку застосовується для визначення суми, що підлягає стягненню у період з 05.06.2015 року по 31.08.2015 року, включно, тобто до 87 днів. 42,86*87= 3728,82 грн. Щодо середньоденної суми заробітку у період з 01.09.2015 року по 07.12.2015 року, то суд вказує, що такий показник слід вирахувати відповідно до наступного розрахунку 1378,00*3/91= 45,43 грн., де 2 кількість повних місяців що минула з 01 вересня 2015 року до ухвалення судом рішення, 91 кількість календарних днів у таких місяцях. З такого сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача у період з 01.09.2015 року по 07.12.2015 року, включно, тобто за 98 днів, складає 45,43*98= 4452,14 грн., А разом сума заробітку позивача у звязку з вимушеним прогулом за період з 06.06.2015 року по 07.12.2015 року разом складає 8101,50 грн., Щодо інших доказів та пояснень, долучених до матеріалів справи, з приводу неякісного прибирання позивачем ввіреної їй території, зокрема актів про неякісне прибирання, письмових скарг жильців, протоколів загальних зборів, актів з приводу фактів збирання позивачем підписів серед жильців будинку №20 по вул. Академіка Корольова у м. Одесі, то суд не приймає такі докази та не надає їм будь-якої оцінки, окрім того, що такі докази не стосуються предмету доказування у справі. Разом з тим суд погоджується із посиланнями позивача на те, що внаслідок незаконного звільнення з роботи позивач зазнав душевних та психічних страждань, а тому у відповідності до\~ст. 237-1 КЗпП України\~відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, які зазнав позивач, а також виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і вважає можливим визначити суму такого відшкодування у розмірі мінімальної заробітної плати на час проголошення рішення 1378,00 грн., що у поєднанні з задоволенням позову та поновленням позивача на попередній роботі є належною та максимально повною сатисфакцією понесених позивачем страждань. При цьому суд, щодо вимог в частині компенсації моральної шкоди та шкоди, завданої діловій репутації позивача вказує на розяснення, надані судам у п. 9 Постанови ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди»: розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, та такі обставини підлягають окремому доказуванню. Виходячи з наведеного судові витрати підлягають наступному розподілу: з відповідача на користь державного бюджету підлягають стягненню: судовий збір за вирішення спору про поновлення працівника на посаді, за ставками, передбаченими Законом України «Про судовий збір» - в розмірі 243,60 грн; судовий збір за вирішення спору про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 243,60 грн. (за ставками для вимог майнового характеру на рівні 1% від суми стягнення (від 8101,50 грн.), але не менше 0,1 розміру мінімальної заробітної плати); судовий збір за вирішення спору про стягнення моральної шкоди в розмірі 243,60 грн., відповідно до передбаченої Законом ставки (за вирішення позовної заяви про відшкодування моральної шкоди до 5 розмірів мінімальної заробітної плати); а разом - 730,80 грн. Така позиція суду кореспондує розясненням, наданих у п. 13 постанови № 10 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до яких - якщо в позовній заяві обєднано дві або більше самостійних вимог, що повязані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Виходячи з викладеного та

Outcome: partial