Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

В січні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просив вселити його в будинок № 21 по вул. Калинова в м. Чернігові та зобовязати відповідачів надати йому ключі від вхідних дверей та не створювати перешкоди у проживанні та користуванні зазначеним будинком. В лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою та просила виселити [PERSON] з житлового будинку № 21 по вул. Калинова у м. Чернігові. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2016 року позов [PERSON] задоволено частково. Вселено [PERSON] в будинок 21 по вул. Калинова в м. Чернігів Чернігівської області, зобовязано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні зазначеним будинком та надати йому ключі від вхідних дверей помешкання. В задоволенні первісного позову в іншій частині відмовлено. Відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], а зустрічні позовні вимоги про виселення задовольнити. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що доказів на підтвердження вчинення перешкод [PERSON] у користуванні спірним житловим приміщенням суду не надано і в матеріалах справи відсутні докази звернення [PERSON] до [PERSON] з приводу отримання ключів. Тому апелянт посилається на відсутність та недоведеність фактів наявності порушеного права [PERSON] Апелянт вказує, що враховуючи положення ст. 156 ЖК України важливим для правомірності права користування житлом є не тільки правомірність виникнення у [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням, а виконання обовязків, що виникають у нього як у користувача, проте судом не було встановлено фактів виконання обовязків [PERSON] щодо утримання спірного житла. [PERSON] в апеляційній скарзі посилається на відсутність доказів того, що відповідач поніс матеріальні витрати у звязку з проживанням у брата, матері, друзів. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у застосуванні ст. ст. 116, 157 ЖК України, оскільки такий висновок суду першої інстанції не відповідає дійсним обставинам справи та є необґрунтованим, порушує її право на всебічний і обєктивний розгляд справи. Вважає свої позовні вимоги про виселення [PERSON] обґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні звернення до правоохоронних органів щодо застосування заходів впливу на [PERSON] з приводу його протиправних дій щодо сім»ї. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] в судове засідання не з»явилися, про час і місце судового розгляду справи належним чином сповіщені. Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе слухати справу без участі відповідачів у судовому засіданні, оскільки їх неявка не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відтак, перевіряючи доводи апеляційної скарги [PERSON] в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційним судом встановлено наступне. Ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції послався на відсутність достатніх доказів про систематичне порушення останнім правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку. Задовольняючи позовні вимоги, [PERSON], суд першої інстанції виходив з доведеності обставин щодо перешкод [PERSON] в користуванні спірним житловим будинком. Висновок суду про недоведеність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.06.1996 року по 27.01.1998 року, розлучилися та з 17.05.2008 року по 12.01.2016 року знову перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] є власником житлового будинку № 21 по вул. Калинова в м. Чернігів, право власності [PERSON] на цей будинок зареєстровано 17.10.2005 року (а.с.103). В цьому ж будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] не зареєстрований, але проживає в спірному приміщенні. Як убачається з матеріалів справи, між колишнім подружжям [PERSON] склалися неприязнені стосунки, [PERSON] та [PERSON] неодноразово зверталися до органів міліції з приводу протиправної поведенки одне одного. Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Як встановлено апеляційним судом, у спірному будинку № 21 по вул..Калинова у м.Чернігові позивач та відповідачі проживають самостійно одне від одного. Ці обставини в апеляційному суді відповідачами не спростовані. Відовідач [PERSON], звертаючись до суду із зустрічним позовом, зазначила як підставу позову захист її права власності на спірний будинок шляхом виселення колишнього чоловіка [PERSON] на підставі ст. 116 ЖК України з будинку за неможливістю спільного проживання через зловживання спиртними напоями та постійні сварки, внслідок чого вона зверталась неодноразово до правоохоронних органів. Ст. 212 ЦПК України передбачено обов'язок суду при оцінці доказів ґрунтуватися на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, які повинні бути оцінені ним на належність, допустимість, достовірність кожного з них окремо, а також їх достатність і взаємний зв'язок. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Рішення не може грунтуватись на припущеннях. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як правильно встановлено судом, позивач [PERSON] та [PERSON] неодноразово звертались із заявами до Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо неправомірної поведінки. Разом з тим, висновки за результатами перевірок звернень [PERSON] від 15.10.2015 року, 26.07.2016 року, 02.09.2016 року, 04.09.2016 року, 05.09.2016 року, 06.09.2016 року, 07.09.2016 року, 08.09.2016 року не містять посилання на застосування до [PERSON] заходів попередження чи громадського впливу уповноваженим на це органом, а проведення профілактичної бесіди до таких не відноситься. Апеляційним судом Чернігівської області в судовому засіданні були оглянуті матеріали перевірок Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області за зверненнями [PERSON] від 18.11.2015 року, 27.11.2015 року, 15.08.2016 року щодо усунення перешкод користуванні будинком № 21 по вул. Калинова в м. Чернігів. Зазначені матеріали підтверджують наявність між колишнім подружжям [PERSON] напружених неприязнених, проте ці обставини як такі не є достатньою підставою для виселення [PERSON] із спірного будинку. Окрім того, [PERSON] не надала суду першої інстанції і не представила апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно підтверджували наявність у її колишнього чоловіка [PERSON] іншого житла. Як убачається з огляду практики Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи Новоселецький проти України, Кривіцька та Кривіцький проти України, Прокопович проти Росії. Суд нагадує про практику органів Конвенції, за якою концепція житла у розумінні ст. 8 не обмежується площами, які є законно заселеними або були законно оформлені. «Житло» - це автономна концепція, яка не залежить від її кваліфікації за національним законодавством. Відповідь на запитання є чи не є певне приміщення житлом, що підпадає під захист статті 8 Конвенції буде залежати від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх та безперервних зв»язків особи з конкретним місцем, яке вона визначає як своє житло. В матеріалах справи відсутні і не представлені апеляційному суду безспірні належні і допустимі докази на підтвердження того факту, що [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON]. Л.О. вілмовився від проживання у спірному будинку і не має жодних намірів у ньому проживати. Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає і таке основне право особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним. Крім того, це право включає захист від втручання з боку державних органів і у разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров»я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачеві у задоволенні позовних вимог щодо виселення [PERSON] на підставі ст. 116 ЖК України, оскільки не було доведено безсумнівно і належними та допустимими доказами факти систематичного порушення відповідачем правил співжиття, триваючої антигромадської поведінки і не доведено перебування [PERSON] на обліку як такого, що зловживає алкогольними напоями. Посилання [PERSON] у позові на положення ст. 391 ЦК України апеляційний суд вважає передчасним, оскільки між сторонами існує спір стосовно будинку № № 21 по вул..Калинова у м.Чернігові, який остаточно не вирішений. Виходячи із сукупності досліджених обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків оскаржуваного рішення і передбачені процесуальним законом підстави для його скасування відсутні, а тому апеляційна скарга [PERSON] підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін. Проте, апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням суду першої інстанції стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі в розмірі 2351 грн. 20 коп. Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи те, що [PERSON] відповідно до положень п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях як інвалід ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення, і приходить до висновку про зменшення розміру судового збору з 2351 грн. 20 коп. до 1800 грн. Відтак, згідно до ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору при зверненні [PERSON] до суду з апеляційною скаргою необхідно віднести на рахунок держави, враховуючи положення .9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» .

Outcome: partial