Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує на те, що 31 травня 2019 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі продажу дверей та фурнітури на загальну суму 38296 грн. Використати двері він планував встановити в процесі ремонту в помешканні за адресою: [ADDRESS] . З 38296 грн. ним в якості передплати відповідачу було передано 22 000 грн. Вказана інформація підтверджується накладними 31.05/1 та 31.05/2 від 31.05.2019 року та відміткою на них про сплату вказаної суми. Протягом червня - жовтня 2019 року неодноразово відповідач обіцяв йому передати оплачені двері. Однак протягом п`яти місяців цього не зробив. Всі звернення до відповідача закінчувалися нічим. Двері він не отримав. Більш того, всякий раз на свої звернення він отримував у відповідь хамське поводження працівників відповідача. Станом на час звернення до суду товар не поставлений. 22 жовтня 2019 року він направив відповідачу письмову претензію, яка залишена без відповіді. З урахуванням вищевикладеного, посилаючись на приписи Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів», [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 22000 грн. передплати за двері, 65 000 грн. витрачених грошових коштів по оплаті за житло, та моральну шкоду 25 000 грн, всього: 102 000 грн. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 25.05.2020 року на 09 год. 30 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду на 18.02.2021 року на 13 год. 30 хв. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судові засідання призначені на 25.05.20 р., 15.10.20 р., 13.11.20 р., 18.02.21 р., 09.06.21 р. не з`явилась, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, в т.ч. шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Судової влади України, про причину неявки суд не повідомила. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З врахуванням клопотання позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Судом встановлено, що 31 травня 2019 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір купівлі продажу дверей та фурнітури на загальну суму 38296 грн. Укладання договору підтверджується накладними 31.05/1 та 31.05/2 від 31.05.2019 року та відміткою на них про сплату вказаної суми. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 2 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У п. 7 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Згідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від договору не допускається. Судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами, що зобов`язання по виготовленню та передачі позивачу дверей та фурнітури відповідачем [PERSON] не виконанні. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, в пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено: «оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.» Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, в їх системному зв`язку, суд дійшов висновку про те, що умисними діями відповідача ФОП [PERSON] завдано позивачу втрати немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, порушень звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за сплачені кошти відповідачу. Визначаючи суму моральної шкоди в розмірі 22000 тис. грн., суд вважає, що така сума стягнення відповідає вимогам розумності та справедливості. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року „Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів, вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем (виготівником, виконавцем), про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов`язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону. Враховуючи вищезазначені положення Закону, а також встановлені в ході розгляду справи обставини та надані позивачем на їх підтвердження докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено і не підтверджено суду причинно-наслідковий зв`язок між порушенням відповідачем [PERSON] договору купівлі продажу дверей та необхідністю винаймання ним житла, в зв`язку з чим вимога про стягнення [PERSON] 65000 грн. за оренду квартири не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial