Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтермомонтаж - Енерго», відповідно до заявлених позовних вимог просить стягнути з відповідача суму заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3970,80 грн., та компенсацію середнього заробітку за час затримки заробітної плати в розмірі 17391,82 грн. та 2000,00 грн. моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.06.2014 року її було звільнено з посади юрисконсульта, за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак на час звільнення її не було виплачено заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, у зв'язку з чим її повинні виплатити додатково середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, також, позивачка вважає, що своїми діями відповідач завдав їй моральну шкоду, яка полягає у глибині душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, зважаючи на те, що порушення її законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, додатково пояснила, що відповідач провів з нею розрахунок по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, однак розрахунок було проведено не в строки визначені трудовим законодавством, а тому відповідач повинен сплатити їй компенсацію середнього заробітку за час затримки. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтермомонтаж - Енерго» - Єгоров О.В. в судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву, додатково пояснив, що 12.02.2015 року товариство відповідача провело розрахунок по заробітній платі з позивачкою, а розмір моральної шкоди є необґрунтованим та завищеним, при цьому підтвердив у правильності проведеного розрахунку позивачки середнього заробітку за час затримки заробітної плати, разом з тим вказав, що позивачка пропустила місячний строк позовної давності для звернення з позовом до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Як убачається з матеріалів справи, наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтермомонтаж - Енерго» № 17/1-К від 07.10.2013 року [PERSON] звільнено з посади юрисконсульта 27.06.2014 року за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України та наказано виплатити [PERSON] компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 18 кал. днів за термін роботи з 07.10.2014 року по 27.06.2014 року. (а.с. 48) Відповідно до частини третьої ст.94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України „Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Оплата праці - це будь-який заробіток, обчислений, як правило, в грошовому виразі, який за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу або надані послуги. Згідно з ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що повний розрахунок по нарахуванню заробітної плати відповідачем було проведено 12.02.2015 року, тобто із затримкою розрахунку по заробітній платі при звільненні. Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз'яснено у п.20, п. 21Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно п. 5, п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99 ) Аналізуючи надані стороною позивача та відповідача розрахунки щодо середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по заробітній платі, враховуючи, що при розгляді справи сторонами був погоджений розрахунок заборгованості наданий позивачкою (а.с. 15), врахувавши довідку про середню заробітну плату [PERSON] № 43 від 08.07.2014 року за якою встановлювалася середньоденна заробітна плата за відпрацьовані календарні дні останніх двох місяців, що передують події, якою пов'язана відповідна виплата, та врахувавши кількість днів затримки у виплаті та суми компенсації за невикористану відпустку, зважаючи на те, що позивачу не було виплачено з вини відповідача належних звільненому працівникові сум по заробітній платі у строки, Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецтермомонтаж - Енерго» повинно виплатити на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по заробітній платі, що становить 17 391,82 грн. В частині стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 2371 Кодексу законів про працю України передбачено підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику. Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя. Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що при виплаті позивачу заробітної плати відповідачем порушувались норми чинного законодавства, а отже були порушені законні права позивача, а тому з урахуванням характеру правопорушення, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та вимог позивача в частині стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди, яка завдана позивачу через несвоєчасну виплату заробітної плати, суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом в розмірі 1000,00 грн., яка має бути відшкодовано відповідачем на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Стороною відповідача ставилося питання щодо застосування місячного строку позовної давності посилаючись на ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Разом з тим, суд не може погодитися з даними твердженнями сторони відповідача, зважаючи на те, що місячний строк для звернення з позовом до суду застосовується у справах про звільнення, а у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтермомонтаж - Енерго» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за не використану відпустку, компенсації середнього заробітку за час затримки, моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтермомонтаж - Енерго» судовий збір в розмірі 487,20 грн., від сплати якого було звільнено позивача при подачі позову до суду згідно вимог Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial