Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Сторони перебували у договірних правовідносинах на підставі договору № VIХRRХ06290031 від 06 липня 2007 року. Відповідно до умов цього договору позивач надав відповідачу строковий кредит у розмірі 1996 гривень 76 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 06 липня 2009 року. Відповідач своє зобов`язання по поверненню кредиту та відсотків не виконував, а тому Банк звернувся до суду з вимогою про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитом станом на 17.09.2013 року на загальну суму 23365 гривень 44 копійки. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну вимог у повному об'ємі з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім того, на запитання суду представник позивача пояснив, що кредит відповідач отримав на споживчі цілі - купівлю мобільного телефону. З 13 листопада 2007 року він вийшов на остаточну прострочку. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і суду пояснив: За положеннями ч. 5 п. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації понад 50% , у разі невиконання ним зобов'язань за договором, що веде до визнання даної умови договору недійсною. Згідно п.4 постанови ПВС України від 06.11.2009 № 9 Нікчемний ппавочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Тому, оскільки умова кредитного договору, яка є несправедливою у розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», вважається недійсною і не потребує визнання її такою в судовому порядку, то нарахування пені за вказаним кредитним договором не передбачено і не може бути нараховано та стягнуто з Боржника. Вважає, що позивачем не доведено, що [PERSON] був ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту. Просить застосувати строк позовної давності і з цієї підстави відмовити в позові: Договір було укладено 06.07.2007 року з кінцевим терміном повернення кредиту - 06.07.2009 року. Таким чином строк дії договору завершився 06.07.2009 року; ст. 257 ЦК України передбачено, що загальну позовну давність встановлено тривалістю у три роки, тобто строк, у межах якого Позивач мав право звернутися до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості за договором від 06.07.2007 року сплив 06.07.2012 року. В разі, коли суд прийде до висновку про цивільно-правову відповідальність [PERSON] перед Банком, просив засотувати положення ст. 616 ЦК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України. Розглянувши справу в судовому засіданні, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у договірних правовідносинах на підставі кредитного договору № VIХRRХ06290031 від 06 липня 2007 року (а.с. 9, 79). Предметом договору є кредит в сумі 1996 гривень 76 копійок, які відповідач отримав шляхом перерахування кредитних коштів на рахунок торгівельної організації. Цей факт судом було перевірено оглядом оригіналів матеріалів кредитної справи, зокрема, видатковою накладною № V687002585 від 06.07.2007 року, рахунком-фактурою № 687000060 від 06.07.2007 року, копією чеку на оплату придбаного товару на суму 1849 гривень. Підписанням Заяви відповідач ствердив свою згоду на те, що Заява та Умови надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (а.с. 10-17) є невід'ємними складовими кредитного договору № VIХRRХ06290031 від 06 липня 2007 року. Відповідно до п. 3.2.2 та 3.2.3 Умов надання споживчого кредиту, [PERSON] як позичальник зобов`язувався повністю та своєчасно виконувати усі свої зобов'язання за кредитним договором, сплачувати відсотки. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Розрахунком заборгованості за кредитним договором (а.с. 5-7) доведено, що відповідач - позичальник [PERSON] - не виконує свої зобов`язання по кредитному договору. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором, пояснень представників позивача та відповідача слідує, що [PERSON] із 13 листопада 2007 року повністю припинив виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Заборгованість за тілом кредиту станом на 17 вересня 2013 року становить 1663 гривні 75 копійок. Статтею 536 та частиною 1 статті 1054, статтею 1056-1 ЦК України, а також Заявою та Умовами передбачено, що за користування чужими грошовими коштами позичальник має сплачувати відсотки в розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, а також щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 72,88 гривні. Розрахунком заборгованості (а.с. 5-7) доведено, що [PERSON] допустив заборгованість по процентах за користування кредитом станом на 17 вересня 2013 року в сумі 8335 гривень. Загалом станом на 17 вересня 2013 року [PERSON] мав заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» по обов'язкових платежах в сумі 11489 гривень 06 копійок, в тому числі: заборгованість за кредитом - 1663,75 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом 8335 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 1490,31 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Абзацом 2 Заяви Позичальника (а.с. 9, 79) передбачено, що [PERSON] зобов'язувався здійснювати погашення заборгованості щомісяця в період з 5 по 10 число, надавши Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 167 гривень 03 копійки, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору - 06 липня 2009 року, - сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі Договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Судом встановлено, що [PERSON] повністю припинив виконання зобов'язання 13 листопада 2007 року. Вимогу про стягнення з боржника заборгованості та неустойки Банк заявив 08 жовтня 2013 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Суд не приймає до уваги заяву представника позивача перед судовими дебатами про те, що 14 червня 2013 року [PERSON] вніс на погашення заборгованості за кредитом 9 гривень 22 копійки, а тому такою дією перервано позовну давність. Так, ця обставина не доводилася в судовому засіданні, а тому, відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України не може прийнята як належний доказ. Крім того, представник відповідача заперечив факт визнання [PERSON] свого боргу перед Банком, оскільки із самого початку заборгованість по кредитному договору сплачувала його колишня дружина, а не він особисто, і до винесення судом заочного рішення не знав про існування заборгованості. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). В той же час, ч. 1 ст. 259 ЦК України дозволяє за домовленістю сторін (письмовою) збільшити позовну давність, встановлену законом. Пунктом. 5.5 Умов надання споживчого кредиту (а.с. 16), який відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки встановлено сторонами тривалістю у п'ять років. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252?255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Установлено, що згідно з умовами кредитного договору (абзац 2 Заяви Позичальника) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені в Заяві, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіка повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту, відсотків і комісії повинно здійснюватись позичальником частинами з 5 по 10 число кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Таким чином, початок строку позовної давності для стягнення кредиту, відсотків і комісії за кредитним договором № VIХRRХ06290031 від 06 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], з врахуванням умов про договірну позовну давність, - 08 жовтня 2008 року (день подачі позову 08.10.2013 - 5 років позовної давності = 08.10.2008). Отже, вимога позивача про стягнення заборгованостей за кредитом, по відсотках та по пені підлягає до часткового задоволення, за мінусом заборгованостей, що існували станом до 08.10.2008 року: - заборгованість за кредитом - 784,48 грн. (1663,75 грн. - 879,27 грн.); - заборгованість по процентах за користування кредитом - 7368,45 грн. (8335 грн. - 966,55 грн.); - заборгованість по комісії - 655,92 грн. (1490,31 грн. - 834,39 грн.). Всього з [PERSON] підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» по обов'язкових платежах 8808 грн. 85 коп. З огляду на вищевикладене, зокрема, на існування між сторонами домовленості про збільшення строку позовної давності, не заслуговують на увагу заперечення представника відповідача про те, що в договірних правовідносинах між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] необхідно застосовувати загальну позовну давність у три роки, строк якої збіг 06 липня 2012 року (строк дії договору до 06.07.2009 року + 3 роки = 06.07.2012). У разі порушення боржником зобов'язання, боржник повинен передати кредиторові грошову суму - неустойку (ст. 549 ЦК України). Відповідно до норм цивільного законодавства: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Пунктом 5.1 Умов надання споживчого кредиту передбачена відповідальність Позичальника за порушення зобов'язання про щомісячну сплату кредиту та відсотків за користування ним, а саме: пеня у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки платежу. При порушенні Позичальником строків платежів більше, ніж на 30 днів, настає відповідальність за п. 5.3 Умов надання споживчого кредиту: штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості. Таким чином, штраф і пеня є самостійними різновидами неустойки, а їх стягнення передбачено договором при різних обставинах порушення зобов'язання щодо графіку платежів. При цьому відповідач і позивач такі умови договору визначили добровільно, про що свідчить підписання відповідачем Заяви (а.с. 9) (ст. 627 ЦК України). З доданих до позовної заяви розрахунків заборгованості (а.с. 5-7) слідує, що станом на 17 вересня 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" нарахував [PERSON] 10 287 гривень 55 копійок пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її сума встановлюється договором. Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» (ст. 3) встановлено, граничний розмір пені. При розрахунку пені позивачем дотримано норми Договору та Закону. Одночасно, суд вважає таким, що підлягає до часткового задоволення клопотання представника відповідача про застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України. Так, позивач, заявивши вимогу по обов'язкових платежах на суму 11489 грн. 06 коп., пені нарахував за період з 13 листопада 2007 року по 17 вересня 2013 року 10287 грн. 55 коп. Суд вважає, що відповідач [PERSON], отримавши в липні 2007 року споживчий кредит близько 2 тисяч гривень і повернувши з них 879 грн. 27 коп., не зміг спричинити Банку збитків на суму понад 10 тисяч гривень. За таких обставин, суд вважає розмір пені неспівмірним із розміром основного боргу, а тому грошова вимога позивача про стягнення пені підлягає до часткового задоволення. Щодо визначення розміру пені, що підлягає стягненню, суд вважає, що реальним її розміром, який відповідатиме ступеню вини відповідача за несвоєчасне виконання кредитних зобов'язань, буде визначення її в сумі 4404 гривні 43 копійки, що складає половину боргу за основним зобов'язанням (8808,85 грн. : 2 = 4404,43 грн.). Клопотання представника відповідача про застосування положень ст. 616 ЦК України не підлягає задоволенню, оскільки, як уже зазначалося вище, строк позовної давності - це строк протягом якого учасник правовідносин може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, а тому визначення моменту звернення до суду за захистом порушеного права в межах позовної давності - це виключно право позивача. Суд не вбачає можливості застосування до правовідносин між сторонами кредитного договору п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як того просив судовому засіданні представник відповідача. Відповідно до положень цього пункту, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. По-перше, відповідно до п. 5.1. Умов (а.с. 16), між сторонами Договору досягнуто згоди про право Банку у випадку порушення Позичальником своїх грошових зобов'язань нараховувати пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу, що не перевищує 50% щомісячних платежів . По-друге, відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідач не надав суду доказів про таке. Щодо вимоги Банку про стягнення із [PERSON] штрафів, суд вважає за правильне, з врахуванням положень ст. 61 Конституції України про те, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, задовольнити вимогу позивача частково і стягнути лише фіксовану частину штрафу - 500 гривень, а у стягненні процентної складової частини штрафу відмовити через безпідставність. Таким чином, суд вважає за правильне задовольнити грошову вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] на загальну суму 13713 гривень 28 копійок (з них: 784 гривні 48 копійок - заборгованість за кредитом, 7368 гривень 45 копійок - заборгованість по процентах за користування кредитом, 655 гривень 92 копійки - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4404 гривні 43 копійки - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 гривень - штраф (фіксована частина)). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 233 гривні 65 копійок судового збору (а.с. 1), тобто 1% від ціни позову. Суд прийшов до висновку про задоволення позову на суму 13713 гривень 28 копійок. Пунктом 1.1. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставку судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру визначено як 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Тобто, станом на день звернення Банку з позовом до суду, з врахуванням ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік», мінімальна ставка судового збору за позовами майнового характеру становила 229 гривень 40 копійок. Тому стягненню із [PERSON] в повернення судового збору підлягає 229 грн. 40 коп.

Outcome: partial