Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

Позивач 11.04.2018 року звернувся з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 217/к від 12.03.2018 року про звільнення за прогул без поважних причин, (п.4 ст.40 КЗпП України) та поновити його на посаді головного інженера університету з 13.03.2018 року. Стягнути з Національного авіаційного університету середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2018 по 11.04.2018 в розмірі 40661 грн. 62 коп. та моральну шкоду у розмірі 150000 грн. Вимоги обґрунтовував тим, що згідно наказу № 1246/к від 05.12.2016 року він був прийнятий на посаду головного інженера університету. Наказом № 217/к від 12.03.2018 року позивача було звільнено з посади 12.03.2018 р. за прогул без поважних причин, учинений 06.03.2018 року, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. 15.03.2018 позивача було ознайомлено з наказом про звільнення з посади головного інженера університету. Розділом ІІ «Завдання та обов»язки» Посадової інструкції головного інженера НАУ передбачено, що позивач зобов»язаний забезпечувати постійний контроль за експлуатаційно-технічною діяльністю університету, організовувати виконання планів ремонтно-будівельних робіт на об»єктах й обладнанні університету, керувати діяльністю технічних служб університету, контролювати результати їх роботи, стан трудової та робочої дисципліни, тощо. Отже з положень посадової інструкції вбачається, що при виконанні своїх службових обов»язків головний інженер переміщається по всій території відповідача, в залежності від характеру та питань виконуваної ним роботи. 06.03.2018 року позивач протягом усього робочого дня виконував роботу на території НАУ. О 7 год 30 хв. Позивач перебував у приміщенні корпусу № 1. З 09 год 15 хв. до 09 год 45 хв. позивач проводив нараду з питань забезпечення порядку на виборчих- дільницях НАУ. З 10 год до 11 год позивач перебував у відділі матеріально-технічного забезпечення та опрацьовував документи. З 11 год до 12 год позивач перебував у кабінеті начальника виробничої служби, де складали план ремонтних робіт на березень 2018 року. З 12 год 48 хв. до 13 год 15 хв. позивач знаходився у робочому кабінеті де працював з документами. З 13 год 30 хв. до 15 год 15 хв. позивач перебував у гуртожитку готельного типу № 12 Студентського містечка де проводились ремонтні роботи стояків холодного водопостачання.З 15 год 30 хв до 17 год позивач знаходився в рабочому кабінеті де працював з документами. Статтею 49 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав передбачених п.4 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідач не звертався до профспілки щодо вирішення питання про звільнення позивача. Проте в порушення вимог ст.47, 116 КЗпП України наказ про звільнення позивачу був оголошений 15.03.2018, в той же день з позивачем проведении й розрахунок та видана трудова книжка. Таким чином, відповідач своїми незаконними діями грубо порушив трудові права позивача, у звязку з чим останній звертається до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Незаконне позбавлення можливості працювати, отримувати винагроду за працю призводить до скрутного становища позивача, що вимагає додаткових зусиль для захисту своїх прав. Безпідставне звільнення за прогул значно ускладнює пошуки нової роботи для позивача. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 150000 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими, а тому просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позову. В обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що позивач був відсутній на роботі з 12 год 50 хв. до 17 год. 06.03.2018 року, що підтверджується актами. 12.03.2018 року було видано розпорядження № 025/роз «Про надання пояснень», де [PERSON] було зобов»язано надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі 06.03.2018 року у строк до 09 год.30 хв. 12.03.2018 року. Позивач відмовився від ознайомлення з розпорядженням та від надання пояснень щодо його відсутності на роботі 06.03.2018 року, про що було складено акти. Наказом від 12.03.2018 року № 217/к позивача було звільнено за прогул без поважних причин, учинений 06.03.2018 року (п.4 ст.40 КЗпП України). Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що згідно наказу № 1246/к від 05.12.2016 року [PERSON] з 07.12.2016 року був прийнятий на посаду головного інженера НАУ. Наказом № 217/к від 12 березня 2018 року позивача було звільнено з посади головного інженера університету за прогул без поважних причин, учинений 06.03.2018 року ( п. 4 ст. 40 КЗпП України). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінченні строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноважена ним органом, зокрема, у випадку прогулу, у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно Розділу 2 посадової інструкції головного інженера НАУ зобов»язаний: Організовує експлуатаційно-технічну діяльність, реалізацію планів роботи господарського спрямування. Забезпечує постійний контроль за експлуатаційно-технічною діяльністю університету, високу якість, довговічність згідно з державними стандартами, технічними умовами та вимогами конструювання. Приймає участь у розробці перспективних планів розвитку університету, реконструкції та модернизації об»єктів університету та забезпечує виконання. Організовує розробку та виконання планів ремонтно-будівельних робіт на об»єктах та інженерних мережах й обладнанні університету. Забезпечує ефективність проектних рішень, технічну експлуатацію, ремонт і модернізацію устаткування, забезпечення належного виконання ремонтно-будівельних робіт, інженерних мереж та обладнанні університету. Забезпечує своєчасну підготовку технічної документації. Укладає річні договори щодо споживання тепла, води, газу, електроенергії з відповідними організаціями. Вживає заходів щодо удосканалення організації праці. Забезпечує постійне удосконалення підготовки та підвищення кваліфікації персоналу відповідно до діючих вимог. Керує діяльністю технічних служб університету, контролює результати їх роботи, стан трудової та робочої дисціпліни, а саме: служба головного механіка, відділ головного енергетика, господарський відділ, технічно-експелуатаційний відділ, ремонтно-будівельна дільниця, ТС «Автомобільний центр НАУ», відділ капітального будівництва. Забезпечує договорну базу для поточних та комплексних ремонтних робіт будівель, споруд, інженерних мереж університету та несе відповідальність за зміст та результати виконання його технічних комплексів, засобів. Представляє інтереси НАУ перед третіми особами, в т.ч. державними установами, організаціями в межах визначеної компетенції. Вживає вичерпні дії, необхідні для належного та безпечного функціонування інфраструктури університету в інтересах держави, студентів, викладачів та інших співробітників університету. Відповідно до ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Тобто, оскільки начальник управління освіти безпосередньо законодавством України наділений правом приймати на роботу, то за ним закріплене право застосувати відповідне стягнення. За правилами ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Тобто, до порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов'язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника. Відповідно до чинного законодавства підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни, яке визначається в п. 24 Типових правил як невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків. Таким чином, під порушенням трудової дисципліни мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на працівника трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Насамперед, роботодавець має встановити, чи немає обставин, які виключають дисциплінарне провадження щодо працівника, до яких зазвичай відносяться: відсутність події або складу дисциплінарного проступку; вина або дії особи у стані крайньої необхідності; наслідки порушення; закінчення терміну, передбаченого для накладення дисциплінарного стягнення. Закон не вимагає, щоб порушення обов'язково призводило до будь-яких шкідливих наслідків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить, щоб був зафіксований сам факт порушення, а наявність чи відсутність шкідливих наслідків може бути врахована тільки при визначенні тяжкості проступку та виборі виду дисциплінарного стягнення. Водночас вина як одна з ознак порушення трудової дисципліни є цілком необхідною для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, наявність якої має бути обов'язково доведена роботодавцем. Критерієм, за яким визначається наявність вини діях працівника, є належна турбота працівника про виконання трудових обов'язків. Разом з тим, частина друга ст. 149 КЗпП надає право власникові вибирати вид стягнення, але зобов'язує його враховувати при цьому цілу низку факторів: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку, яка включає форму вини; 2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено проступок; 4) попередню роботу працівника. Однак слід також зазначити, що роботодавець має встановлювати наявність обставин, які б гарантували працівнику прийняття щодо нього законного, обґрунтованого і справедливого рішення щодо застосування певного дисциплінарного стягнення, що є правом керівника, власника чи уповноваженого ним органу, а не обов'язком. Суд також враховує, що ст. 148 КЗпП передбачає обчислення місячного строку для застосування стягнення з дня виявлення не факту (дії, бездіяльності), а саме проступку, що означає не тільки виявлення факту (дії), але і встановлення працівника, який порушив трудові обов'язки, характеру порушення, шкідливих наслідків правопорушення, причинного зв'язку між правопорушенням та шкідливими наслідками, вини працівника. Відповідно до актів від 06.03.2018 позивач був відсутній на роботі з 12 год. 50 хв. до 17 год. 06.03.2018 року. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, відповідно до наказу № 53/агп від 08.10.2015 року передбачено закріплення кабінету № 1-234б за головним інженером університету. З 12-50 год позивач був відсутній на робочому місці в кабінеті, про що складено акти. Начальником відділу управління персоналом В.Опанасенко 07.03.2018 року подано службову записку в.о. ректора в якій зазначено, що головний інженер [PERSON] був відсутній на роботі з 12 год 50 хв. до 17 год 06.03.2018 року, що зафіксовано у актах. Про причини своєї відсутності не повідомляв, на телефонні дзвінки працівників Університету не відповідав. Проте дана службова записка не містить інформації про номер телефону на який здійснювався дзвінок, а також осіб, які телефонували позивачу із вказівкою на час дзвінка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є старшим адміністратором гуртожитку № 12 Студентського містечка НАУ, 06.03.2018 року проводились ремонтно-відновлювальні роботи стояків холодного водопостачання в гуртожитку. Він зателефонував [PERSON], приблизно о 13 год 15 хвилин. [PERSON] прибув до гуртожитку, оглянув труби, перебував в гуртожитку приблизно до 13 год 50 хв. В цей день він з позивачем більше не зустрічався. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що о 13 год 06.03.2018 року прийшов до кабінету [PERSON], де обговорювали службові питання, [PERSON] попросив відвезти його до гуртожитку [ADDRESS]. [PERSON] перебував у гуртожитку до 15 год, а потім приїхали до корпусу № 1НАУ. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що 06.03.2018 року в кабінеті [PERSON] працювали з документами в період з 15 год 30 хв. до 16 год 30 хв. Не може вважатись прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України. За своїми посадовими обов»язками позивач як головний інженер повинен переміщуватись в різні підрозділи НАУ. Відповідачем не надано належних доказів про відсутність позивача в НАУ 06.03.2018 більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Відповідно до ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Під час розгляду справи до первинної профспілкової організації НАУ був надісланий запит щодо згоди профспілкової організації на розірвання трудового договору з [PERSON] на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до протоколу № 36 засідання профспілкового комітету від 05.07.2018 року надано згоду на звільнення головного інженера Національного авіаційного університету за п.4 ст.40 КЗпП України. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що звільнення позивача із займаної посади на підставі наказу № 217/к від 12.03.2018 року на підставі п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України є незаконним, відповідачем не надано належних доказів про відсутність позивача 06.03.2018 року на підприємстві в період з 12 год 50 хв. до 17 год. Закон у відповідності до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій ст. 235 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Так, позивач підлягає поновленню на роботі саме з 13 березня 2018 року на посаді головного інженера Національного авіаційного університету. Щодо самого оскаржуваного наказу та вимоги про його скасування судом. Так, суд, як і будь-який інший орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази, оскільки чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, чітко визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу. До повноважень суду належить лише перевірка законності наказу. Тобто законодавством наділено працівника правом звернення до суду з позовом про визнання недійсним (незаконним) стягнення, оголошеного працівникові. Таким чином, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог про скасування оскаржуваного наказу. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) і обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана виплата. Згідно довідки НАУ №661/370 від 21.05.2018 року про доходи позивача, заробітна плата останнього за січень та лютий 2018 року складає відповідно 39906,96 грн. та 26833,29 грн. Середньоденна заробітна плата складає 1803,79 грн. Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Позивач просив стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 16.03.2018 року по 11.04.2018 року. Таким чином в межах позовних вимог стягненню підлягає 34272,01 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. П. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. За встановлених обставин незаконного звільнення позивача з роботи, суд вважає доведеними вимоги позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди, розмір якої виходячи з принципів розумності і справедливості визначає в сумі 5000 грн. Як убачається з матеріалів справи, представником позивача подано розрахунок судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою у розмірі 13100 грн. Частинами 1,2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Тобто, законодавець пов'язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з здійсненням даних витрат стороною у справі. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Матеріали цивільної справи не містять належних доказів щодо оплати позивачем витрат на правову допомогу. За таких підстав, вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу є необґрунтованими, та не підлягають задоволенню. Проаналізувавши та повно і всебічно дослідивши докази по справі, суд вважає, позивача необхідно поновити на посаді головного інженера Національного авіаційного університету з 13.03.2018 року та з Національного авіаційного університету на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34272,01 грн., моральна шкода в сумі 5000 грн. Крім того, згідно зі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1409,6 грн.

Outcome: partial