Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. На обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до укладеного між сторонами договору № б/н від 24 січня 2014 року, [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому був збільшений до 8000 грн. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також відповідачка на час укладення кредитної угоди дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідачка не виконує належним чином умови укладеного договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом, яка станом на 31 серпня 2020 року становить 1188,94 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6868,07 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 5020,87 грн. Враховуючи наведене, просили суд стягнути з [PERSON] на користь банку вказану заборгованість в сумі 11888,94 грн. та судовий збір в розмірі 2102 грн. Ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 23 жовтня року по справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09 листопада 2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшли заперечення на позовні вимоги, за змістом яких відповідачка вказує, що підписана нею анкета-заява позичальника не свідчить про укладення з банком договору за умови недотримання письмової форми кредитного договору з обумовленими в ньому всіма істотними умовами, розміщені на сайті банку Правила надання банківських послуг не можна вважати складової частиною договору з огляду на їх мінливий характер, збільшення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за користуванням кредиту є незаконним, не погоджується з наданим банком розрахунком заборгованості, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, а є оборотно-сальдовою відомістю, по якій неможливо встановити склад заборгованості в розрізі дат, наведені в розрахунку суми не співпадають з сумами самостійно утриманих банком з її пенсійної картки. Крім того, вказує, що останній платіж нею був здійснений 10 листопада 2016 рок, а тому позивачем пропущений строк позовної давності. А тому, на думку відповідачки, позовні вимоги банку про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають. 18 листопада 2020 року від представника позивача на адресу суду надійшли пояснення, за змістом яких наведені мотиви відхилення наведених відповідачкою пояснень та аргументів. В судове засідання представник позивача не з`явився, разом з позовною заявою ним подано клопотання про розгляд справи без його участі . В судовому засіданні відповідачка, посилаючись на наведені нею в письмових поясненнях підстави, просила залишити без задоволення позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та застосувати позовну давність відносно вказаної позовної заяви. Заслухавши відповідачку та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне. 24 січня 2014 року між АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] відбулося підписання анкети-заяви б/н (а.с. 11). З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: № [NUMBER] , дата відкриття 11.08.2009, термін дії 03/13; № [NUMBER] , дата відкриття 10.06.2011, термін дії 07/15; № [NUMBER] , дата відкриття 19.08.2013, термін дії 05/17, № [NUMBER] , дата відкриття 24.01.2014, термін дії 07/17; № [NUMBER] , дата відкриття 31.08.2015, термін дії 08/19 (а.с.10). Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ім`я [PERSON] , 11.08.2009 відбувся старт карткового рахунку № [NUMBER] , 24.01.2014 встановлено кредитний ліміт 8000 грн., 29.08.2018 зменшено кредитний ліміт 7600 грн., 02.09.2018 зменшено кредитний ліміт 7600 грн., 27.05.2019 зменшено кредитний ліміт 7020 грн., 14.01.2020 зменшено кредитний ліміт 0 грн. (а.с. 9). З виписки по картковому рахунку [PERSON] за період з 11.08.2009 по 31.03.2020 вбачається, що 24.01.2014 на картковий рахунок [NUMBER] встановлено кредитний ліміт 8000 грн. та з цього ж дня вбачається рух коштів по кредитній картці (а.с. 46-54). На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав розрахунок заборгованості за договором № б/н від 24.01.2014, згідно якого станом на 31.08.2020 розмір заборгованості [PERSON] перед банком становить 11888,94 грн.; яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 6868,07 грн., заборгованості за процентами 5020,84 грн. (а.с. 5-8). Підставами позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» є неналежне виконання [PERSON] умов кредитного договору. Згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що 24 січня 2014 року банк та [PERSON] уклали кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На підтвердження умов договору банк надав суду копію анкети-заяви [PERSON] від 24 січня 2014 року, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в редакції, що діяла на момент підписання заяви, розрахунок заборгованості. Однак, вказані документи не підтверджують погодження сторонами умов кредитування. Як вбачається з матеріалів справи, витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису [PERSON] . Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідачки, її контактну інформацію. Заява не містить даних про умови кредитування. 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідно, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» процентів за договором кредиту. Разом з тим, АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Так, з наданих АТ «ПриватБанк» до суду копії заяви позичальника від 24 січня 2014 року, відомостей з банківського програмного комплексу та розрахунку заборгованості, який підтверджує факт використання кредитних коштів, їх часткове повернення [PERSON] , вбачається, що вона отримала від банку для використання кредитні кошти. В ч.1 ст.1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, за встановлених обставин отримання [PERSON] кредитної картки та користування кредитними коштами, остання має перед банком обов`язок щодо погашення заборгованості за кредитом 6868,07 грн., та вимоги про їх стягнення ґрунтуються на приписах чинного законодавства. При цьому, доводи відповідачки щодо недопустимості доказу надано позивачем розрахунку, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, а є оборотно-сальдовою відомістю, не заслуговують на увагу суду, оскільки розрахунок є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, відображає стан нарахувань в певні періоди часу. До того ж позивачем надано банківську виписку по рахунку [PERSON] , яка має статус первинного документу, та дані з якої повністю узгоджуються з даними розрахунку. Щодо списання банком з пенсійної карти відповідачки грошових коштів в рахунок погашення заборгованості, то будь-яких доказів щодо вжиття заходів оскарження договірного списання суду не надано, суми списаних коштів з наданою відповідачкою виписки з пенсійної карти відповідають сумам зарахованих коштів в рахунок погашення заборгованості за розрахунком і виписки з кредитного рахунку. Посилання відповідачки на те, що розрахунки позивача є неналежним доказом суд також до уваги не приймає, оскільки відповідачкою вказані розрахунки належним чином не спростовані, висновок економічної експертизи щодо з`ясування питань наявності чи то відсутності заборгованості в матеріалах справи відсутній. Також, відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, передбачені ст.267 ЦК України, оскільки строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі розпочинається зі спливом останнього місяця дії картки, строк дії останньої картки, виданій позивачці, закінчився 08/19, позивач звернувся до суду з вказаним позовом 28 вересня 2020 року. Отже, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по кредитному договору № б/н від 24 січня 2014 року за кредитом в розмірі 6868,07 грн. А тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1214,30 грн. (6868,07 грн. х 2102 грн. : 11888,94 грн.).

Outcome: partial