Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

У липні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ДП «Торецьквугілля», в якому просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, завдану умовами праці на виробництві, що спричинили професійне захворювання у розмірі 50000,00 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що з 22.05.1996 року працював на ВП «шахта «Північна» ДП «Торецьквугілля». 30.08.2017 року був звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи. За час роботи на шахті він одержав профзахворювання - хронічний бронхіт II стадії, в фазі затихаючого загострення. Дифузний пневмосклероз, хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, III (помірного) ступеня. 29.08.2017 року за результатами проведеного Обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м.Краматорськ огляду [PERSON] було встановлено 50% втрати працездатності первинно та ІІІ групу інвалідності. Актом розслідування хронічного професійного захворювання №б/н від 25.07.2017 року встановлено, що причиною та обставинами профзахворювання є наявність шкідливих умов праці. Після отримання інвалідності по профзахворюванню він відчуває моральні страждання які полягають у порушенні його ритму і укладу життя. Відчуває себе неповноцінною людиною через підвищену нервозність, з'явилось почуття страху за життя та здоров'я, яке з кожним днем погіршується. Просить стягнути з відповідача на свою користь 50000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відповідачем за №1-14/1060 від 02.08.2018 року надано відзив, в якому зазначено, що ДП «Торецьквугілля» позовні вимоги визнає частково у розмірі 15000,00 грн., оскільки враховуючи Аналіз ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку із ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків, склалася усталена практика відшкодовувати моральну шкоду із розрахунку 300 грн. за 1% втрати працездатності. 07.09.2018 року відповідачем за №01/492 надано заперечення на позовну заяву, в якому зазначено, що ДП «Торецьквугілля» повністю заперечує проти позовних вимог [PERSON] та просить відмовити в повному обсязі у зв'язку з пропуском тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Судом встановлено, що [PERSON] з 22.05.1996 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював в якості підземного гірника 2 розряду, прохідника, підземного гірничого майстра на Відокремленому підрозділі «шахта «Північна» Державного підприємства «Торецьквугілля» з повним робочим днем на підземній роботі. 30.08.2017 року був звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.5-7). За час роботи на шахті позивач одержав професійне захворювання - хронічний бронхіт II стадії, в фазі затихаючого загострення. Дифузний пневмосклероз, хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, III (помірного) ступеня, що підтверджується медичним висновком ЦЛЕК ДУ «Інституту медицини праці національної академії медичних наук» №23/566 від 29.06.2017 р. (а.с.9). У відповідності до акту №б/н від 24.07.2017 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, професійне захворювання [PERSON] виникло у зв'язку з недосконалістю технологічного процесу, недостатньою ефективністю засобів індивідуального та колективного захисту, [PERSON] виконував роботи в умовах впливу на організм високих концентрацій пилу фібро генної дії, виробничого шуму, рівні яких перевищували гранично допустимі. Причина професійного захворювання: робота [PERSON] протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів: рівень концентрації пилу складав до 224,6 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 до 85,3% робочого часу, за цим показником умови праці відносяться до третього класу четвертого ступеню; рівень шуму - до 94 дБА при ГДР 80 дБА за цим показником умови праці відносяться до третього класу другого ступеню (а.с.10). Згідно довідки серії АБ №0047808 від 29.08.2017 року Обласною профпатологічною медико-соціальною експертною комісією м.Краматорськ позивачу встановлено 50% втрати працездатності (30% - бронхіт, 20% - приглухуватість) та ІІІ групу інвалідності (а.с.8). Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До юридичного складу, що є підставою відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди роботодавцем, є моральні страждання робітника, втрата нормальних життєвих зв'язків та необхідність для працівника докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Вина роботодавця не відноситься до обов'язкових умов для настання відповідальності за спричинення працівнику моральних страждань під час виконання своїх трудових обов'язків. Рішенням Конституційного Суду України № 20-пр/2008 від 08.10.2008 року обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди громадянам, які постраждали на підприємствах внаслідок виробничої травми чи професійного захворювання, було покладено на підприємства, з чиєї вини відбулися відповідні події. Таким чином, саме на підприємство покладено обов'язок відшкодувати працівнику моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь-яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Згідно вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає, що саме через небезпечні умови праці позивач отримав професійне захворювання. Сукупність проаналізованих та досліджених судом доказів дає можливість суду зробити висновок про те, що ушкодження здоров'я на виробництві спричинило позивачу моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та у моральних переживаннях, що призвело до змін звичайного стану життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров'я [PERSON] і отримання ним професійного захворювання та інвалідності відбулося при виконанні ним трудових обов'язків у шкідливих умовах, що у свою чергу призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Щодо застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову у зв'язку з простроченням тримісячного строку для звернення з позовною заявою до суду, посилаючись на п.16 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в якій зазначено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч.3 ст.7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП ). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст.83 ЦК не застосовуються. Так, відповідно до ст.233 КЗпП України для працівника установлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, для звернення до суду з позовом. Однак, пунктом третім частини першої ст.268 ЦК України передбачено, що позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Таким чином, визначений ст.233 КЗпП України строк на звернення до суду з позовом не поширюється на вимогу працівника про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням його здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, зокрема у випадку виникнення профзахворювання внаслідок умов праці. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4, відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Разом з тим, вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. суд визнає завищеною. Виходячи із засад розумності, справедливості, суд доходить висновку, що розмір моральної шкоди, який підлягає одноразовому стягненню з відповідача, дорівнює 15000,00 грн. Відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial