Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

В червні 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом, який у процесі розгляду справи неодноразово уточнювала та збільшувала його розмір і остаточно просила стягнути з відповідача: 163 010, 88гр. середнього заробітку за час невиконання рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 08.02.2010 року про її поновлення на роботі з 09.02.2010 року до 26.05.2011 року, 12600,00гр. в відшкодування моральної шкоди, 10129, 46 гр. річних за затримку стягнутої рішенням суду суми заробітної плати та кошти по листках непрацездатності, 20 264, 22гр. гршової компенсації за час затримки розрахунку, 581, 51гр. заборгованості по заробітній платі, 3781, 35 гр. за листком непрацездатності з 06.06. по 17.06.2011 року, 290, 76гр. - 50% надбавки за високі досягнення в праці, 19974, 19гр. компенсації за невикористану відпустку, матеріальну допомогу в розмірі посадового окладу в розмірі 1613, 00 гр., заборгованість по заробітній платі за травень-червень 2011 року, надбавку за високі досягнення в праці, компенсацію за невикористані відпустки та кошти по листках непрацездатності в сумі 7000,00 гр. Ухвалою суду від 29.01.2014 року провадження в справі в частині вимог про стягнення 3781, 35гр. коштів по листках непрацездатності, 581, 51гр. заборгованості по заробітній платі, 290, 76гр. надбавки за високі досягнення в праці, компенсації за невикористані відпустки та коштів по листках непрацездатності в сумі 7000,00гр. було закрито. Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 29.01.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.07.2014 року, позов був задоволений частково. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.10.2014 року ухвалені в справі рішення були скасовані, а справа передана до суду першої інстанції на новий судовий розгляд. 14.05.2015 року позивачка черговий раз збільшила розмір позовних вимог додатковими вимогами, і просила: стягнути з відповідача кошти за листками непрацездатності, заборговану заробітну плату за травень та червень 2011 року, 50% надбавки за високі досягнення в праці, компенсацію за невикористані відпустки з листопада 2008 року до червня 2011 року, матеріальну допомогу, компенсацію за затримку виплати заробітної плати за травень та червень 2011 року, надбавку та компенсації за невикористані відпустки, а також заробітну плату, за отримання якої вона розписалася в відомостях, однак яка їй не була видана відповідачем. Крім того, просила зобов»язати відповідача внести до її трудової книжки запис про поновлення на роботі, який відповідав би вимогам чинного законодавства, видати довідки про доходи за різний період часу, ордер про отримання нею заробітної плати в розмірі 2270,00 гр., довідку про посадовий оклад на момент фактичного виконання рішення суду 26.05.2011 року. Ухвалою суду від 01.07.2015 року вимоги позивачки були роз»єднані. Вимоги в частині стягнення коштів за листками непрацездатності, заборгованої заробітної плати за травень та червень 2011 року, 50% надбавки за високі досягнення в праці, компенсації за невикористані відпустки з листопада 2008 року до червня 2011 року, матеріальної допомоги, компенсації за затримку виплати заробітної плати за травень та червень 2011 року, надбавки та компенсації за невикористані відпустки, а також заробітної плати, за отримання якої вона розписалася в відомостях, однак яка їй не була видана відповідачем, зобов»язання відповідача внести до її трудової книжки запис про поновлення на роботі, який відповідав би вимогам чинного законодавства, видачу довідок про доходи, ордер про отримання нею заробітної плати в розмірі 2270,00 гр., довідку про посадовий оклад на момент фактичного виконання рішення суду 26.05.2011 року виділено в окреме провадження. Таким чином, предметом розгляду залишилися вимоги позивачки в частині стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду, грошової компенсації за час затримки розрахунку із заробітної плати за рішенням суду від 08.02.2010року, річних та відшкодування моральної шкоди. / т.7, а.с. 9 - 24; 114 - 115 / Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачка посилається на те, що рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 08.02.2010 року вона була поновлена на роботі на посаді головного економіста Інституту європейських досліджень НАН України. На її користь було стягнуто 101378, 64гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 34677, 28 гр. коштів за листками непарцездатності та 500,00гр. в відшкодування моральної шкоди. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць у розмірі 11320, 24гр. піддано негайному виконанню. В порушення вимог закону відповідч рішення суду в частині, підданій негайному виконанню, у встановлений законом строк не виконав. Наказ про її поновлення на роботі був виданий лише 26.05.2011 року при примусовому виконанні рішення. Стягнута за рішенням суду заробітна плата за один місяць у розмірі 11320, 24 гр. була перерахована на її рахунок у банку лише 01.10.2010 року, а решта суми надійшла на рахунок у банку 22.06.2012 року. Виходячи з цього, в порядку ст.236 КЗпП України просить стягнути з відповідача 163 010, 88гр. середнього заробітку за час невиконання рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 08.02.2010 року про її поновлення на роботі з 09.02.2010 року до 26.05.2011 року, 10129, 46 гр. - 3% річних за затримку стягнутої рішенням суду суми в порядку ст.625 ЦК України та 20 264, 22гр. грошової компенсації за час затримки розрахунку на підставі Закону України « Про оплату праці» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Крім того зазначила, що з вини відповідача вона зазнала моральних страждань. Так, протягом 1 року та майже 4 місяців вона вживала різних заходів для поновлення своїх трудових прав, зверталася з заявами та скаргами в різні органи, однак відповідач ігнорував закон та під різними приводами ухилявся від виконання рішення суду, в тому числі шляхом звернення до суду зі скаргами на дії державного виконавця. Незаконні дії відповідача потягли за собою втрату нею реальних доходів, матеріальну скруту та борги. Внаслідок відстуності доходів вона була позбавлена можливості вирішувати побутові проблеми, оплачувати житлово-комунальні послуги,збалансовано харчуватися, купувати ліки та оздоровлюватися. Виходячи з цього, просить стягнути з відповідача 12600,00гр. в відшкодування моральної шкоди. Позивачка та її представники в судовому засіданні позов підтримали. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували. Посилалися на те, що Інститут є бюджетною установою і фінансується з держбюджету через головного розпоядника коштів - Національну акаденмію наук України. Інститут не міг добровільно виконати рішення суду в частині виплати грошових коштів, так як працівники інституту через таке стягнення тривалий час залишалися без заробтної плти. На вимогу державного виконавця останньому були надані розрахункові рахунки Інституту в банку, на які постановою державного виконавця був накладений арешт. 13.09.2010 року та 13.10.2010 року з рахунків Інституту були списані кошти за рішенням суду від 08.02.2010 року, а тому Інститут не може нести відповідальності за невиплату цих коштів позивачці після їх списання. Що стосується виконання рішення суду в частині поновлення на роботі посилалися на те, що на момент ухвалення рішення судом посада, з якої була звільнена позивачка, була відсутня в штаті Інституту. Для виконання рішення суду необхідно було введення цієї посади до штатного розкладу Інституту, що було можливо лише в рамках встановленої НАН України процедури. Позивачка неодноразово повідомлялася про готовність Інституту виконати рішення суду про її поновлення на роботі, вона неодноразово запрошувалася для цього, однак жодного разу не з»явилася. 04.02.2010 року, в день, призначений державним виконавцем для виконання рішення суду, був виданий наказ про поновлення позивачки на роботі, однак він не набрав чинності, так як позивачка не з»явилася на роботі та не приступила до роботи. Вважають, що позивачка сама затягувала виконання рішення суду в цій частині, не з»являлася до Інституту та не приступала до роботи, тобто рішення не виконувалося саме з вини позивачки. Крім того, вважають, що при поновленні позивачки на роботі судом було неправильно розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, у матеріалах справи відсутні докази середньоденного заробітку позивачки в розмірі 503, 12 гр., однак містяться докази про розмір середньоденного заробітку в розмірі 392, 06гр. Дані обставини встановлені судом касаційної інстанції, а тому вважають, що визначений судом розмір середньоденного заробітку позивачки не міг засостовуватися судом при вирішенні спору. Вважають також, що підстави для задоволення вимог позивачки в частині стягнення річних та моральної шкоди також відсутні, так як відсутня вина Інституту в несвоєчасному виконанні рішення суду. Зазначили, що з вини Інституту позивачка моральних страждань не зазнавала і не могла зазнати, а тому і в цій частині просять у позові відмовити. Представники 3-х осіб проти позову заперечували з цих же підстав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного. Судом встановлено, що наказом № 310/28 від від 11.10.2007 року позивачка була прийнята на роботу на посаду головного економіста планово-економічної служби Інституту європейських досліджень НАН України. 15.02.2012 року Інститут європейських досліджень НАН України змінив назву на Державну установу» Інститут всесвітньої історії Національної академії наук України». Наказом № 310/10 від 12.02.2009 року була звільнена із займаної посади за прогули без поважних причин з 03 листопада 2008 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08.02.2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01.07.2010 року, визнано недійсним наказ Інституту європейських досліджень НАН України № 310/10 від 12.02.2009 року про звільнення позивачки з роботи; поновлено її на роботі на посаді головного економіста, стягнуто з відповідача на її користь 34 677, 28 гр. з оплати лікарняних листків, 112 698,88 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 500,00 гр. в відшкодування моральної шкоди. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 11 320, 24гр. допущено до негайного виконання. / т.1, а.с.26 - 27; 51 - 52; т.3, а.с. 10 - 12 / На виконання рішення суду 17.02.2010 року та 18.02.2010 ркоу позивачці були видані виконавчі листи про поновлення її на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 11 320, 24гр. , допущених до негайного виконання. 21.07.2010 року позивачці був виданий виконавчий лист про стягнення з відповідача на її користь 34 677, 28 гр. з оплати лікарняних листків, 101 378, 64 гр. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 50,00 гр. у відшкодування моральної шкоди. / т.1, а.с. 29 - 32; 34; 36; 41 - 42 / Постановами державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві від 24.02.2010 року відкрито виконавче провадження ВП № 17603655 з виконання виконавчого листа про поновлення позивачки на роботі; ВП № 17603283 з виконання виконавчого листа про стягнення на її користь 11 320, 24 гр. Постановою державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві 29.07.2010 року відкрито виконавче провадження ВП № 20669411 з виконання виконавчого листа про стягнення з Інституту на користь позивачки 136 555, 92 гр. / т.1, а.с. 34; 36; 43 / Судом встановлено і не спростовується сторонами, позивач протягом тривалого часу неодноразово зверталася до ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві з вимогами про виконання відповідачем рішення суду, і лише 26.05.2011 року рішення суду було виконано після неодноразових вимог державного виконавця до відповідача та вжитих до нього визначених законом санкцій. / т.1, а.с. 77 - 129; 170 - 171 / Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України та ч.ч.1,2 ст.14 ЦПК України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.ч.1 та 5 ст.235 КЗпП України / в редакції на момент ухвалення рішення /в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. В ч.1 ст.76 Закону України « Про виконавче провадження» зазначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. З приведеного вище випливає, що рішення суду вказує на обов'язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Таким чином, встановлення факту порушення власником підприємства вимог ст.235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, є підставою для стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для суду. Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Як встановлено вище, рішення про поновлення позивачки на роботі було ухвалено судом 08.02.2010 року, а тому у відповідача виник обов»язок видати про це відповідний наказ. Судом встановлено, що рішення суду в частині поновлення позивачки на роботі було виконано лише 26.05.2011 року в примусовому порядку в межах відкритого ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві виконавчого провадження. Наказом № 310/35 від 21.06.2011 року позивачка була звільнена з роботи за ст.38 КЗпП України / т.2, а.с. 60 - 62 / При ухваленні судом рішення 08.02.2010 року про поновлення позивачки на роботі було встановлено розмір середньомісячного заробітки позивачки на момент її звільнення з роботи, обрахований відповідно до ч.1 ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Згідно абз. 3 п. 2 Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Розділом ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню та які не підлягають при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Пунктом 5 розділу ІV Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Саме таким чином був визначений середньомісячний заробіток позивачки на момент звільнення, на підставі виданої відповідачем довідки від 04.11.2008 року, що підтверджено і рішенням суду від 08.02.2010 року про поновлення позивачки на роботі та визначення розміру середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 503,12 гр. за два повні останні місяці передд звільненням. Видачу довідки такого змісту та з таким розміром заробітної плати позивачки представники відповідача в судовому засіданні не спростовували, вона є чинною, відповідачем не відкликалася, і нова довідка з іншим розміром її середнього заробітку представниками відповідача до суду не надавалася. / т.1, а.с. 51 - 58; т.7, а.с. 26 / Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Виходячи з даної норми закону дана обставина не підлягає повторному доказуванню. Час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з 09.02.2010 року до 26.05.2011 ркоу складає 324 дні. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивачки за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі належить 163 010, 88 гр. середнього заробітку/ 324 х 503,12 = 163 010, 88 /. Відповідно до ст.34 Закону України « Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Це відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-43 цс14, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для суду. Судом встановлено і не спростовується сторонами, а також підтверджується платіжними дорученнями, наявними в матеріалах спарви, на виконання рішення суду від 08.02.2010 року державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві 13.09.2010 року було списано з розрахункового рахунку відповідача 60 309, 82 гр. та 16 823, 85гр., а 13.10.2010 року відповідно 65 824, 00гр. та 12 521, 35 гр. / т.3, а.с. 162 - 182; 212 / Сторони в судовому засіданні підтвердили, що дані кошти знаходилися на депозитному рахунку ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві. Ця ж обставина підтверджується і ухвалою Солом»янського районного суду м.Києва від 24.04.2012 року в справі за скаргою Інституту європейських досліджень НАН України про визнання незаконними дій ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження. Встановлено також, не заперечує позивачка та підтверджується листом ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві від 27.10.2010 року, а також випискою з карткового рахунку позивачки в банку, стягнута та піддана судом до негайного виконання сума 11 320, 24 гр. була перерахована ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві на рахунок позивачки 01.10.2010 року, а 136 255, 92 гр. перерахована на рахунок позивачки 22.06.2012 року. / т.2 а.с. 20 - 22; т.3, а.с. 42 - 46; 76 - 77 / Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню з 09.02.2010 року до 13.09.2010 року 283, 01 гр. компенсації в зв»язку з несвоєчасною виплатою стягнутої судом суми заробітку за один місяць у розмірі 11 320, 24 гр., в якій рішення суду піддано негайному виконанню / 101,9 х 100,9 х 99,7х 99,4 х 99,6 х 99,8 х 101.2 = 102, 5%; 11 320, 24 х 102, 5% : 100% = 11 603, 25; 11 603, 25 - 11 320, 24 = 283, 01/. Як встановлено вище, виконавче провадження з виконання рішення суду в частині стягнення решти стягнутої за рішенням суду суми було відкрито постановою державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у м.Києві від 29.07.2010 року, якою надано відповідачу 7-денний строк для добровільного виконання рішення суду. Встановлено та не спростовується сторонами, добровільно рішення суду відповідачем виконано не було, а тому стягнуті рішенням суду суми були списані державним виконавцем з розрахункового рахунку відповідача в примусовому порядку 13.09.2010 року та 13.10.2010 року. Таким чином, з 08.08.2010 року, тобто з наступного дня після сплину строку для добровільного виконання рішення суду, і до 13.10.2010 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5 586, 49 гр. компенсації / 101,2 х 102, 9= 104, 1%; 136 255, 92 х 104, 1% : 100% = 141 842, 41; 141 842, 41 - 136 255, 92 = 5 586. 49./ Даний розрахунок проведено відповідно до Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді справ, викладених у листі Верховного Суду України № 62-97 від 03.04.1997 року. Суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача компенсації до дня перерахування решти суми за рішенням суду на рахунок позивачки 22.06.2012 року, виходячи з наступного. Судом встановлено і не спростовується сторонами, кошти на виконання рішення суду були списані з рахунку відповідача в банку відповідно 13.09.2010 року та 13.10.2010 року та знаходилися на депозитному рахунку ВДВСПечерського РУЮ у м.Києві. Тобто, вини відповідача, наявність якої є обов»язковою для застосування такої відповідальності, в несовєчасному перерахуванні стягнутої суми на на рахунок позивачки, немає. Порядок та строки виконання рішення суду визначено Законами України « Про виконавче првоадження», «Про державну виконавчу службу» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом МЮ України № 512/5 від 02.04.2012 року, як і відповідальність державного виконавця при вчиненні виконавчих дій. Виходячи з цього, підстави для покладення на відповідача відповідальності в цій частині до остаточного виконання рішення суду 22.06.2012 року немає. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом даної норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз»яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб. При цьому компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Таким чином, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Таку ж позицію висловив Верховний Суд України в постанові № 6-23 цс12 від 25.04.2012 року, яка є обов»язковою для суду. Як встановлено вище, в порушення вимог ст.ст.235 КЗпП України відповідач не виконав у добровільному порядку рішення суду від 08.02.2010року про поновлення позивачки на роботі та стягнення суми заробітку в межах платежу за один місяць, піддане судом у цій частині до негайного виконання,а також і в решті вимог позивачки. Встановлено, не спростовується сторонами і підтверджується ухвалами суду при розгляді скарг на дії органів виконавчої служби, відповідач тривалий час ухилявся від виконання рішення суду, обов»язок виконання якого покладено на нього як Конституцією України, так і нормами ст.235 КЗпП України та ст.14 ЦПК України. Рішення суду було виконано відповідачем у примусовому порядку після застосування до нього санкцій з боку державного виконавця в частині поновлення на роботі в травні 2011 року, а стягнуті за рішення суду суми були виплачені позивачці лише в червні 2012 року. Протягом тривалого часу позивачка була позбавлена можливості реалізувати поновлені судом її порушені відповідачем трудові права. Виходячи з цього, вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки в цій частині та стягнення з відповідача на її користь 1000,00гр. в відшкодування моральної шкоди. Суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки в частині стягнення з відповідача річних в зв»язку з несвоєчасною виплатою стягнутих за рішенням суду сум, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Згідно з частиною другою даної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, з даної норми закону випливає, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, наступає лише за наявності договірних правовідносин. Та обставина, що вимоги позивача ґрунтуються на рішенні суду від 08.02.2010 року, не дає підстав для застосування ч.5 ст.11 ЦК України та висновку про виникнення у позивачки права на отримання відшкодування, зазначеного в ч.2 ст.625 ЦК України. Така позиція щодо застосування ст. 625 ЦК України у трудових правовідносинах, викладена і в постановах Верховного Суду України № 6-144цс13, 6 -43 цс14 та інших, які, згідно із ст. 360-7 ЦПК України, є обов»язковими для всіх судів України. Суд не приймає до уваги заперечення представників відповідача та 3-х осіб, а також позицію прокурора при вирішенні спору, виходячи з наступного. Обов»язок роботодавця виконати рішення суду, піддане негайному виконанню, встановлено ст.235 КЗпП України. При цьому будь-яких альтернатив або застережень, які б давали право не виконувати його або відкладати його виконання,в тому числі державним установам, законом не передбачено. Тобто, негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі є обов»язком, а не правом роботодавця. Судом встановлено, що рішення суду про поновлення позивачки на роботі не виконувалося протягом тривалого часу до травня 2011 року. З телеграми від 12.02.2010 року, наданої представником відповідача суду, вбачається, що позивач повідомлялася про необхідність з»явитися 16.02.2010 року для поновлення на роботі,яке, згідно повідомлення поштового відділення, вручене її сетрі Петровій. Зі змісту листів від 10.02.2010 року,14.09.2010 року, 31.09.2010 року, копії яких надані представником відповідача, вбачається, що позивач повідомлялася про неодхідність з»явитися до Інституту для вирішення питання про поновлення на роботі. / т.7. а.с. 128 - 129; 193 - 194 / Позивачка суду пояснила, що ні листів, ні телеграми відповідача вона не отримувала, а сестри у неї взагалі немає, і кому могла бути вручена телеграма, вона не знає. Представники відповідача не спростовували, що наказ про поновлення позивачки на роботі після ухвалення рішення суду виданий не був, а був виданий лише в порядку його примусового виконання в травні 2011 року. З точки зору ч.5 ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України основними засадами судочинства є обов»язковість рішень суду. З огляду на це судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Виходячи з того, що в порушення вимог закону відповідач, як роботодавець, не виконав негайно та добровільно рішення суду про поновлення позивачки на роботі, не видав про це відповідний наказ, заперечення в цій частині не можуть бути прийняті до уваги, оскільки визначений законом обов»язок роботодавця видати наказ про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника не залежить від особистої участі звільненого працівника в цьому заході. Та обставина, що в процесі примусового виконання рішення суду державним виконавцем зупинялося виконавче провадження, а також звернення відповідача до суду зі скаргами на дії державного виконавця та з заявами про роз»яснення рішення суду, з точки зору викладеного вище, для вирішення спору цій частині правового значення не мають. Суд при цьому враховує, що в обгрунтування неможливості негайного поновлення позивачки на роботі представники відповідача посилалися на відсутність посади в штатному розкладі, на якій була поновлена позивачка, а також порядку внесення змін до штатного розкладу. Посилаючись на відсутність вини Інституту в невиконанні рішення суду, представники відповідача при цьому не спростовували і це підтверджується наданими доказами, наказ про внесення змін до шатаного розкладу був виданий Інститутом 27.05.2011 року № 310/20-к, тобто уже наступного дня прісля примусового виконання рішення суду 26.05.2011 року і будь-яких доказів про неможливість вчинення цих дій безпосередньо після ухвалення рішення судом надано не було, як і не було надано доказів будь-яких перешкод для цього чи особливостей для внесення змін до шатного розкладу з боку НАН України. / т.2, а.с. 59 - 60; 206 - 207/ Що стосується розміру середньомісячного заробітку позивачки, він встановлений рішенням суду від 08.02.2010 року саме на підставі довідки, виданої відповідачем. Середньомісячний заробіток у розмірі 392,06 гр., який також приводився в рішенні суду від 08.02.2010 року, був використаний судом для вирішення спору в частині визначення розміру до сплати за листками непрацездатності, порядок визначення якого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, є іншим, ніж для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: для стягнення коштів за час вимушеного прогулу береться заробіток за два повні місяці роботи працівника перед звільнення, а в решті випадків - за шість місяців. Саме таким чином судом при ухваленні рішення 08.02.2010 року проводився розрахунок для стягнення за час вимушеного прогулу та коштів за листками непрацездатності. / т.1, а.с. 51 - 58 / За таких обставин і в цій частині твердження представників відповідача не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до роз»яснень, викладених у абз. 5 п. 6 постанови №13 Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» оскільки справляння і сплата прибуткового податку громадян є відповідно обов»язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов»язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Виходячи з цього, стягнуті за рішенням суду суми підлягають виплаті позивачці за вирахуванням податків та інших обов»язкових платежів, визначених законом, розмір яких визначається роботодавцем. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий зір»/ діючого в редакції на момент виникнення спірних правовідносин/ позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин від сплати судового збору звільняються. Виходячи з цього та розміру задоволених вимог позивача суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 1698, 80гр. судового збору / 163 010, 88 + 5869, 50 +1000,00 = 169 880, 39 : 100 = 1698, 80 /.

Outcome: partial