Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА), третя особа: приватний нотаріус КМНО Макарова О.П., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування квартири із чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити дії. Під час розгляду справи за клопотанням позивача [PERSON] виключено зі складу відповідачів. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [INFO] померла двоюрідна сестра позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . Позивач є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] та у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Однак, приватним нотаріусом КМНО Верповською О.В. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки під час перевірки даних у Державному реєстрі речових прав на майно було виявлено факт, що квартира [ADDRESS] не належить спадкодавиці, а зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2017, укладеним між ним та [PERSON] . Позивач вважає, що даний договір має бути визнаний недійсним, оскільки [PERSON] на час укладення цього договору не був власником спірної квартири, відчуження квартири здійснено на підставі очевидно підроблених документів. За заявою позивача порушено кримінальне провадження за ч. 4 ст. 358 КК України, яке наразі триває. Позивач наголошує, що вона є єдиною спадкоємицею щодо майна померлої [PERSON] , спадкове майно належить їй з часу відкриття спадщини, а тому спірна квартира, на думку позивача, вибула з її володіння поза її волею та відповідно має бути витребувана з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України. Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 24.09.2018, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Макаровою О.П., зареєстрований в реєстрі за № 48; витребувати зазначену квартиру із чужого незаконного володіння [PERSON] ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 27.01.2017 № 18739849, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 11573211480000, здійснений приватним нотаріусом КМНО Макаровою О.П., на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2017; та зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА) внести зміни до Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо скасування цього запису про державну реєстрацію права власності; а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивач та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу КМР «КМДА» - Шадура А.М. у судовому засіданні просила відмовити в частині позовних вимог до них, посилаючись на те, що прийняття рішення про проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно належить до дискреційних повноважень Департаменту, в які суд не може втручатися. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Від приватного нотаріуса КМНО [PERSON] О.П. на адресу суду надійшли пояснення , в яких вона просить задовольнити позовні вимоги. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та її представник не заперечують проти заочного розгляду справи, а від відповідача [PERSON] , який належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, дійшов наступних висновків. 10.09.2001 [PERSON] та [PERSON] набули право спільної часткової власності (в рівних частках) на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва на підставі розпорядження № 2173 від 10.09.2001. Згідно з договором дарування частини квартири від 25.10.2004, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , остання прийняла в дар 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть від 24.02.2016. [PERSON] є двоюрідною сестрою позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження [INFO] [PERSON] , свідоцтвом про народження [INFO] [PERSON] та рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.12.2016, яким задоволено заяву [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, встановлено факт, що [PERSON] (батько [PERSON] ) є рідним братом [PERSON] (батько позивача). Після смерті [PERSON] позивач, яка є єдиною спадкоємицею померлої, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса КМНО Верповської О.В. від 16.02.2017 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , оскільки при перевірці даних у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом було виявлено, що 27.01.2017 [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва 10.09.2001, на підставі розпорядження № 2173 від 10.09.2001, відчужив цю квартиру на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Макаровою О.П., реєстровий № 48. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За приписами ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Під час розгляду справи на запит суду приватним нотаріусом КМНО Макаровою О.П. надано копію договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а також копії документів, на підставі яких було здійснено нотаріальне посвідчення правочину. Так, для посвідчення оспорюваного договору гр. [PERSON] надав нотаріусу свідоцтво про право власності, видане Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва 10.09.2001, на підставі розпорядження № 2173 від 10.09.2001, згідно з яким він є власником квартири [ADDRESS] ; інформаційну довідку Київського МБТІ № 1057від 19.01.2017, яка підтверджує, що дана квартира зареєстрована за ним; технічний паспорт на вказану квартиру, виготовлений 17.12.2009 Київським МБТІ на його ім`я, а також довідку КП «Житосервіс «Приозерне» № 1301-17 від 20.01.2017, відповідно до якої він постійно проживав у спірній квартирі, зареєстрованих осіб у квартирі не було. Як вбачається з матеріалів справи, на даний час слідчим відділом Печерського УП ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017100060000531 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. При перевірці відділом вищевказаних обставин шляхом витребування інформації та документів від відділу приватизації державного житлового фонду, Київського МБТІ, Комунального концерну «Центр комунального сервісу», факт набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру не підтвердився з огляду на наступне. Відповідно до листа Управління житлово-комунального господарства Оболонської РДА в м. Києві № 70 від 16.02.2017 квартира [ADDRESS] приватизована 10.09.2001 у власність [PERSON] та [PERSON] 11.07.2002 [PERSON] особисто, під власний підпис, отримала оригінал свідоцтва про право власності та технічний паспорт на квартиру. Згідно з листом Комунального концерну «Центр комунального сервісу» № 02/05/02-41 від 10.02.2017 та довідкою форми №3 від 13.02.2017, у квартирі [ADDRESS] зареєстрованих осіб не значиться, до дня смерті ( [INFO] ) у цій квартирі було зареєстроване місце проживання [PERSON] , особовий рахунок значиться за нею. Також відповідно до листа Київського МБТІ № 062/14-1871 від 17.02.2017 згідно з даними бюро квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.09.2001 та договору купівлі-продажу частини квартири від 25.10.2004. Замовлення та виготовлення технічного паспорта в 2009 році, інформаційної довідки у 2017 роц від гр. [PERSON] до бюро не надходило та відповідно не виготовлялись. Оцінюючи докази, зібрані під час розгляду справи, у їхній сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що станом на 27.01.2017 гр. [PERSON] не був власником спірної квартири, документи, надані ним під час посвідчення приватним нотаріусом КМНО [PERSON] оспорюваного правочину, не відповідали дійсності. Згідно зі ст. 330 ЦК, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За приписами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 388 ЦК України передбачено право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Відповідно до статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною п`ятою статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] за своє життя набула право власності на квартиру [ADDRESS] у встановленому законом порядку. Позивач є єдиною спадкоємицею після її смерті. Відтак, у зв`язку з прийняттям спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON] , позивач з 22.02.2016, тобто з дня відкриття спадщини, набула право володіння та користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Однак, оскільки позивач не є стороною правочину, на підставі якого відповідач [PERSON] набув право власності на квартиру, вона позбавлена можливості заявити вимоги про визнання даного правочину недійсним в порядку, передбаченому ст. 215 ЦК України, а тому в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири від 27.01.2017 недійсним слід відмовити. Разом з тим, враховуючи те, що [PERSON] придбав спірну квартиру в особи, яка не мала права її відчужувати, а також те, що ця квартира вибула з володіння особи, якій вона належить на законних підставах, не з її волі, суд доходить висновку про необхідність витребування квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] . Крім того, з метою захисту та відновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне скасувати запис про державну реєстрацію прав [PERSON] на спірну квартиру. Що стосується вимоги про зобов`язання Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА) внести зміни до Державного реєстру прав на нерухоме майно щодо скасування цього запису, то такі задоволенню не підлягають, оскільки вирішення цього питання відноситься до компетенції відповідача, а суд не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством. За таких обставин, суд доходить висновку про часткове задоволення позову в обсязі та за підстав, що зазначені вище. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача судового збору у розмірі 704,80 грн. З викладеного,

Outcome: partial