Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

В липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку та договорів купівлі-продажу земельної ділянки. Вказані вимоги позивач обґрунтував тим, що рішенням 33 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 12 грудня 2008 року було передано [PERSON] у власність спірну земельну ділянку, яка як виявилося пізніше частково накладається на земельну ділянку позивача. У зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку зі спірними межами та в подальшому вказана земельна ділянка перепродавалася декілька разів, [PERSON] просив визнати недійсними рішення 33 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 12 грудня 2008 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки, площею 0,0485 га; державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS], площею 0,0485 га, виданого [PERSON]; договору купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 29 вересня 2010 року та договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 11 травня 2012 року, так як оскаржувані документи порушують його права власника. Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 березня 2014 року в задоволенні позову [PERSON] до Чернігівської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на земельну ділянку та договорів купівлі-продажу земельної ділянки - відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно критично віднісся та не взяв до уваги висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 24 січня 2014 року, незважаючи на те, що вказаний висновок експертизи було складено у відповідності до вимог ст. 147 ЦПК України, Закону України «Про судову експертизу» та Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 3505/5 від 12.12.2011 року. Апелянт зазначає, що висновок експертизи не був визнаний судом неповним, неясним, необґрунтованим, або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумніви в його правильності. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 липня 2010 року в порядку спадкування після смерті [PERSON]., [PERSON] та [PERSON] набули права власності (по 1/2 частині кожному) на земельну ділянку [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд загальною площею 0,0636 га, кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 10). Вказана земельна ділянка площею 0,036 га, що розташована за адресою [ADDRESS], була передана [PERSON] у власність безоплатно для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, що підтверджується копією витягу із рішення Чернігівської міської ради від 26 червня 2007 року (18 сесія 5 скликання), належала йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с. 11, 12). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 квітня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про реальний розподіл земельної ділянки відповідно до часток права власності на земельну ділянку задоволені. Встановлено порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13 - 15). Земельна ділянка по [ADDRESS] в розмірі 0,0485 га за рішенням Чернігівської міської ради (33 сесія 5 скликання) від 12 грудня 2008 року була передана у власність [PERSON], що підтверджується витягом вказаного рішення, на підставі якого був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с. 16, 42 зв.). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2010 року право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] (а.с. 42) Відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 11 травня 2012 року право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,0465 га перейшло від [PERSON] до [PERSON] (а.с. 38 - 39). Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції мотивував рішення тим, що критично віднісся до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 24 січня 2014 року, оскільки вказаний висновок складений на підставі зібраних кадастрових планів, розроблених спеціалістами землевпорядниками, кваліфікація яких не підтверджена відповідним правовстановлюючим та дозвільним документом, а відтак місцевий суд зазначив, що позивачем належним чином не надані достатні докази порушення його прав як власника земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS], в зв'язку з чим суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог. Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов без достатнього з'ясування всіх обставин справи та вимог закону, а тому колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погодитися не може, виходячи з наступного. Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч. 1 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Частиною 2 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У відповідності до п. 2.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно п. 2.6 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками виконавці для спрощення створення зйомочної основи, необхідної для виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) можуть отримувати у встановленому законодавством порядку: відомості про наявні пункти державної геодезичної мережі та геодезичних мереж згущення з Державного картографо-геодезичного фонду у відповідній системі координат; каталоги координат та викопіювання з чергового кадастрового плану в актуальному стані. Судовим експертом Солдатовою В.С. складений висновок за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 24.01.2014 року № 32-13С (а.с. 134 - 144). Відповідно до п. 3 вказаного висновку, експертом зазначено, що при встановленні в натурі межових знаків земельної ділянки №31 відповідно до державного акту на право власності на землю серії [NUMBER], кадастровий номер - [NUMBER], та при встановленні в натурі межових знаків земельної ділянки [ADDRESS] відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], кадастровий номер - [NUMBER], та складання збірного кадастрового плану на земельні ділянки (додаток №1, №2) встановлено, що земельні ділянки накладаються одна на одну. Накладення земельних ділянок відображено в збірному кадастровому плані (додаток №2), площа перетину земельних ділянок складає 0,0022 га (22 кв.м). Тобто земельна ділянка площею 0,0022 га (22 кв.м) входить в обидва державних акта і знаходиться у власності [PERSON] і [PERSON] відповідно до правовстановлюючих документів. Апеляційний суд погоджується з вищезазначеним висновком експерта, оскільки він є мотивованим та відповідає фактичним обставинам справи. Вказане підтверджується і тим, що згідно координат земельної ділянки, що визначені державним актом, до земельної ділянки відповідача входить і частина земельної ділянки позивача з розташованою на ній будівлею. На підтвердження компетенції землевпорядників апеляційному суду було надано відповідні документи, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Разом з тим, для перевірки інших доводів апеляційної скарги та встановлення об'єктивної істини по справі, зокрема щодо надання експертом повних відповідей на всі питання про накладення земельної ділянки, ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 30 травня 2014 року у справі призначено додаткову судову земельно-технічну експертизу. Згідно висновку експерта Солдатової В.С. за результатами проведення додаткової судової земельно-технічної експертизи № 17-14С складеного 08 серпня 2014 року відповідно до правовстановлюючих документів існує накладення частини земельної ділянки [ADDRESS], що знаходиться у власності [PERSON] на частину земельної ділянки [ADDRESS], що знаходиться у власності [PERSON]. Площа перетину земельних ділянок складає 0,022 га. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З врахуванням викладеного рішення 33 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 12 грудня 2008 року „Про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки, площею 0,0485 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]" не в повній мірі відповідає вимогам Закону. Не встановивши та не переконавшись в дійсних межах земельної ділянки площею 0,0485 га за адресою: [ADDRESS], Чернігівська міська рада прийняла рішення про виділення цієї земельної ділянки [PERSON], що спричинило накладення частини вказаної земельної ділянки на частину земельної ділянки [ADDRESS], що знаходиться у власності сім'ї [PERSON]. Таким чином, апеляційний суд вважає, що [PERSON], як законний землевласник, правомірно звернувся до суду за захистом свого права та просив визнати недійсними рішення та виданий на його підставі державний акт про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки, а тому вказані вимоги підлягають задоволенню. На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав до задоволення позову в цій частині, не врахувавши при цьому мотивованих висновків експертизи. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2010 року право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] (а.с. 42). Однак, відповідно до ч.1, 3 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказане та те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 29 вересня 2010 року в момент його вчинення суперечив Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а особа, яка відчужувала майно за цим договором, не мала на це права, вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0485 га, яка розташована в [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 29 вересня 2010 року належить визнати недійсним. В зв'язку з викладеним позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 29 вересня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гезою І.А. за реєстровим № 1549 є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З врахуванням зазначеного, висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсними рішення Чернігівської міської ради від 12 грудня 2008 року, державного акту на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 29 вересня 2010 року, не ґрунтується на законі та не відповідає матеріалам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню в цій частині. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як вбачається з роз'яснення, яке міститься в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК ( 435-15 ) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Вказаний висновок міститься також в правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-95цс13 від 18.09.2013 року, в якій зазначено, що згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. В зв'язку з викладеним, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 11 травня 2012 року не можуть бути задоволені, оскільки майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Оскільки вказаним обставинам суд першої інстанції не дав належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного рішення, то воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає, що рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про часткове задоволення позову та визнання недійсними рішення Чернігівської міської ради від 12 грудня 2008 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки, площею 0,0485 га по [ADDRESS], державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS], площею 0,0485 га та договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 29 вересня 2010 року. В задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 11 травня 2012 року належить відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з урахуванням пропорційності розміру задоволених позовних вимог з Чернігівської міської ради, [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути по 1941 гривні 60 копійок з кожного у відшкодування понесених судових витрат, що складаються з судового збору сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції та апеляційному суді, витрат за проведення судової експертизи та на оплату правової допомоги, зокрема: 121,80 грн. судового збору за подання позовної заяви + 229,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги + 1600 грн. та 2815,20 грн. вартості проведення судової експертизи від 24.01.2014 року + 3000 грн. витрат понесених на оплату правової допомоги (оскільки вказана сума підтверджена відповідним розрахунком та квитанцією про сплату)= 7766,40 грн. / 4 = 1941,60 грн.).

Outcome: partial