Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. У позові просять зобов`язати[PERSON] усунути перешкоди у доступі до зовнішньої сторони кімнати 11 квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , які перебувають у їхньому фактичному користуванні, для догляду за будівлею та здійснення її поточного ремонту шляхом знесення (демонтажу) примикаючого до стіни будівлі паркану довжиною 1 метр від стіни; привести стан даху споруди, яка розташована на межі земельної ділянки,розташованої за адресою [ADDRESS] з кадастровим номером 2321581000:04:004:0245 у відповідності до нормативно-правових актів у галузі будівництва (містобудівних, протипожежних, санітарно-гігієнічних тощо). Свої позовні вимоги мотивують тим що, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] .При цьому з 1983 року по теперішній час у вищевказаній квартирі проживає лише [PERSON] . У позові [PERSON] зазначає, що з вересня 2016 року, сусідка [PERSON] їй, як користувачу квартири завдає ряд незручностей, які пов`язані із самовільним будівництвом споруди за адресою: [ADDRESS] , не маючи при цьому ніякого дозволу на відведення землі і на це будівництво від органів місцевого самоврядування, а також технічної експертизи про можливість подібної будови. Зазначає, що під час дощів зі стріхи самовільної новобудови сусідки, вода стікає до її оселі у вікно, у зв`язку з чим під час непогоди її оселя весь час перебуває у воді. Крім того, на її земельній ділянці, [PERSON] встановила паркан, каркас якого вбитий у стіну її кімнати, чим значно пошкодила її. Зазначає, що через встановлений паркан вона не має змоги провести ремонт такої стіни. Вказує, що неодноразово зверталась зі зверненнями до ДАБІ у Запорізькій області, Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області з метою захисту своїх прав та інтересів, також намагалась врегулювати даний спір мирним шляхом, проте відповідач залишила її прохання поза увагою.Зазначають, що самовільне встановлення паркану, новобудови та її перекриття єпорушенням встановлених будівельних нормта їх права власності. Відповідачем [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними, який в процесі розгляду справи уточнювала щодо формулювання своєї вимоги про скасування рішення Гнаровської сільської ради та скасування державного акту. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до п.4.4. Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України,Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05.04.1996 року №31/30/53/396, частка власності (користувача) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення у спільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку. Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускаються. Зазначає, що право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки.Вважає, що спірна земельна ділянка на яку посилаються позивачі у позові є частиною прибудинкової території, згоди на приватизацію якої [PERSON] не надавала, у зв`язку з чим вважає, що частина прибудинкової земельної ділянки передана без врахування часток у праві спільної сумісної власності у нерухомому майні, порядку користування будинком та розташування інших будівель.У зв`язку з викладеним проситьвизнати недійсним рішення виконавчого комітету Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №2 від 12.01.1995 в частині надання у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,09 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; скасувати Державний акт на право приватної власності на землю виданий громадянину України [PERSON] 03.03.1995, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №29; скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серіяІІІ-ЗП № 050529 виданий [PERSON] 26 вересня 2002 року; скасувати держану реєстрацію в реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію права власності за [PERSON] та номер запису про право власності 31063585 від 03.04.2019 на земельну ділянку, кадастровий номер 2321581000:04:004:0245, припинивши право власності за [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер 2321581000:04:004:0245. У відзиві на зустрічний позов [PERSON] заперечила проти його задоволення, вказала, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні її власністю та визнання рішення сільської ради, державного акту та державного акту на право власності на земельну ділянку є різними за змістом вимогами та не є взаємопов`язаними. Вказує, щоПоложення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05.04.1996 року №31/30/53/396 та Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» не застосовуються, так, як на час їх прийняття виконавчим комітетом Гнаровської сільської ради рішень від 12.01.1995 року та №6 від 22.03.2001 року, вказані норми чинного законодавства не існували, а також не існувало жодної норми, яка б забороняла сільській раді чи виконкому надати земельні ділянки у власність їх користувачам.Зазначає, що під час приватизації земельної ділянки та отримання державних актів її покійним чоловіком та донькою у 2002 році узгоджувалися межі земельних ділянок із сусідами. Вказує на сплив позовної давності, на порушення свого прававласності, зазначає, що позов подано до неналежного відповідача. Ухвалою суду від 04.10.2021 року залучено правонаступника відповідача за зустрічним позовом - Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області - Петро-Михайлівську сільську раду Запорізького району Запорізької області. Позивач [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позову наполягала з підстав, зазначених в позові, зустрічний позов не визнала та просила відмовити в його задоволені. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлялась належним чином, надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити, у зустрічному позові відмовити. Відповідач та її представник заперечували проти задоволення первісних позовних вимог, зустрічний позов підтримали повністю. Представник відповідача за зустрічним позовом Петро-Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а власником сусідньої квартири № 2 за цією ж адресою є [PERSON] . Земельна ділянка, на якій розташований будинок 12 (що, складається з квартир, які належать на праві власності [PERSON] та [PERSON] ) по [ADDRESS] з кадастровим номером 2321581000:04:004:0245, належить на праві власності [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серії ІІІ-ЗП № 050529, виданого 26 вересня 2002 року. Звертаючись з даним позовом до суду, первісні позивачі просять усунути перешкоди у доступі до зовнішньої сторони кімнати 11 квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та привести стан даху споруди, у відповідності до нормативно-правових актів у галузі будівництва (містобудівних, протипожежних, санітарно-гігієнічних тощо), посилаючись на порушення їх прав як власників суміжної квартири та земельної ділянки. Відповідно до акту від 27.09.2016, складеного Гнаровською сільською радою Вільнянського району Запорізької області за результатами звернення [PERSON] , зі сторонами справи було проведено роз`яснювальну роботу та було запропоновано врегулювати спірну ситуацію на місці. Згідно з рішенням Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №79 від 11.10.2016 вирішено вважати спір з питань містобудування між [PERSON] та [PERSON] врегульованим та вирішеним. До позову також додано копію заяви [PERSON] від 30.10.2018 до Вільнянського ВП Пологівського ГУНП Запорізької області про вчинення правопорушення, а також копії скарг [PERSON] від 30.10.2018, адресовані Гнаровській сільській раді Вільнянського району Запорізької області та Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області. За результатами скарги [PERSON] від 06.11.2018 Гнаровською сільською радою Вільнянського району Запорізької області було прийнято рішення №6 від 30.01.2019, згідно з яким вирішено рекомендувати гр. [PERSON] змістити огорожу відповідно до смехи-додатку №1до вказаного рішення, розгляд скарги припинити до розгляду в суду земельного спору щодо врегулювання земельних відносин між співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] . Вказаним рішенням [PERSON] рекомендовано припинити психологічний тиск на своїх сусідів, власницю та користувачів кв. [ADDRESS] та уникати словесних погроз, прокльонів, використання нецензурної лайки при спілкуванні з ними. Згідно з листом від 12.09.2019 гр. [PERSON] звертається до гр. [PERSON] з пропозицією мирно вирішити спір шляхом, пропонує [PERSON] демонтувати каркас паркану, вбитого в стіни її оселі з наданням їй доступу до стіни, яку пошкоджено. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК Українизакріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбаченийст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного затвердження проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва має відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування. При цьому, якщо можливо провести відповідну перебудову самочинного будівництва, суд може постановити рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести таку перебудову. В той же час, за змістом ч.ч. 4, 7 ст.376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. У п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року "Про застосування судами ст.376 Цивільного Кодексу України" вказано, що відповідно до вимог ст.376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадку порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам, за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст.391 ЦК України). Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.3 ЦПК України, відповідно до ч.3 якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих правових норм, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] та спірної земельної ділянки, на якій, на її думку, відповідачем самочинно здійснено будівництво. А отже, порушення її прав, як власника суміжної земельної ділянки, що знаходиться по [ADDRESS] , що є обов`язковим для правильного застосування ст. ст. 376, 386 , 391 ЦК України, не знайшло свого підтвердження, а тому суд вважає, що вказаним позивачем не надано доказів порушення свого права, як власника земельної ділянки. Щодо порушення прав [PERSON] як власника спірної земельної ділянки та квартири [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює стаття 376 ЦК України. Відповідно до частин 1, 4 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Таким чином, за позовом фізичної особи, рішення про знесення самочинного будівництва може бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК України в разі доведеності нею факту створення їй перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення цих перешкод в інший спосіб. Проте, [PERSON] в судовому засіданні не доведено, що влаштування споруди, що розташована на межі земельної ділянки, завдає їй будь-якої шкоди в здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Фото земельної ділянки по [ADDRESS] , на яке посилаються позивачі, не можна вважати належним підтвердженням такого факту. Клопотань щодо проведення судової будівельно-технічної експертизипозивачем не заявлялось. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності за здійснення самочинного будівництва та що неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення перебудови. Зі змістуст.10 ЦПК Українивбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності дост.60 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихстаттею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст.61 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи наведене, суд вважає, що первісний позов заявлено безпідставно, оскільки немає жодного доказу про порушення прав позивачів, а закон зобов`язує позивача надати суду докази в обґрунтування своїх позовних вимог, які є належними та допустимими. Щодо зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №2 від 12.01.1995 у власність (вітчима позивачки [PERSON] ) [PERSON] було передано земельну ділянку площею 0,09 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю ввід 03.03.1995, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №29. У подальшому, на підставі рішення Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №6 від 22.03.2001 на вищезазначену земельну ділянку [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності серії ІІІ-ЗП № 050529 від 26 вересня 2002 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо земельної ділянки було здійснено держану реєстрацію в реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 31063585 від 03.04.2019. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , та має кадастровий номер 2321581000:04:004:0245. Дізнавшись про порушення своїх прав, [PERSON] звернулась до Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області з заявою про визначення за співвласниками будинку [ADDRESS] порядку використання земельних ділянок, на яких розташовані відповідний житловий будинок та належні до нього господарські споруди. Рішенням голови виконавчого комітету Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 23.10.2018 року №78, було вирішено клопотати до Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області щодо скасування рішення виконавчого комітету Гнаровської сільської ради від 12.01.1995 року №2 «Про хід приватизації земельних ділянок на території сільської ради» стосовно передачі у власність земельної ділянки площею 0,09 га гр. [PERSON] , на підставі якого було оформлено та видано Державний акт серії ЗП 04-509725 від 03.03.1995 та щодо скасування рішення Гнаровської сільської ради від 22.03.2001 №06 «Про наділення земельних ділянок, розташованих біля багатоквартирних будинків мешканцям приватизованих квартир» стосовно надання в постійне користування земельної ділянки 0,09 га гр. [PERSON] , на підставі якого було оформлено та видано Державний акт серії ІІІ-ЗП №050529 від 26.09.2002. За результатами розгляду даних питань, Гнаровською сільською радою було прийнято від 30.10.2018 №5, відповідно до якого вирішено звернутись до суду з позовами щодо скасування зазначених вище рішень Гнаровської сільської ради від 12.01.1995 року №2 та від 22.03.2001 №06. На час розгляду справи вказані вище рішення не скасовані та не оскаржуються в суді, є чинними. Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема ЗК України. Частинами першою - третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, спорудита прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з пунктом 5 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється в порядку та на умовах, передбачених частиною третьою статті 42 ЗК України, якою встановлено, що порядок використання земельних ділянок, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Відповідно до ч.3 статті 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинківта житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язанихз утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, затвердженого наказом Держкомзему України, Держкоммістобудування України, Держжитлокомунгоспу України та Фонду державного майна України від 05 квітня 1996 року № 31/30/53/396, прибудинкова територія - це встановлена за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельна ділянка багатоквартирної несадибної житлової забудови, яка необхідна для розміщення та обслуговування житлового будинку (будинків) і пов`язаних з ним господарських та технічних будівель і споруд. Прибудинкова територія встановлюється для будинку (будинків) і не може виділятися для частини будинку (блоку, поверху, секцій квартир тощо). Відповідно до п.4.4. вказаного вище Положення, частка власності (користувача) земельної ділянки кожного власника квартири (квартир) чи нежитлового приміщення у спільній частковій власності визначається відношенням загальної площі квартири (квартир) чи нежитлових приміщень, що перебувають у його власності, до спільної площі всіх квартир і нежитлових приміщень будинку. Виділення частки земельної ділянки власникам квартир і нежитлових приміщень в натурі та їх окреме відчуження не допускаються. Право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка, на яку посилаються позивачі у позові, є частиною прибудинкової території, згоди на приватизацію якої [PERSON] не надавала, у зв`язку з чим було порушено її право на землю, як землекористувача, у зв`язку з чим зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] в частині вимог щодо скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗП № 050529 виданого [PERSON] 26.09.2002 та скасування держаної реєстрації в реєстрі речових прав на нерухоме майно в Державному земельному кадастрі права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2321581000:04:004:0245, підлягає задоволенню. Оскільки [PERSON] не є належним відповідачем, позовні вимоги щодо неї задовленню не підлягають. Що стосується зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсним рішення виконавчого комітету Гнаровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №2 від 12.01.1995 року в частині надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,09 га, та скасування Державного акту на право приватної власності від 03.03.1995 за №29, позивач [PERSON] та її представник відмовилися від них, у зв`язку з чим судом було постановлено ухвалу про закриття провадження в частині вказаних позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] відмовлено, суд на підставі ст.141 ЦПК України залишає за ними понесені судові витрати. Зважаючи на те, що позивач та її представник за зустрічним позовом не наполягали на стягненні судових витрат, суд залишає їх за [PERSON] .

Outcome: partial