Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON], звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON], про відшкодування майнових збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 130 470 гривень 11 коп., моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень, та відшкодування майнових збитків пов'язаних з ушкодженням здоров'я доньки 384 гривень 06 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.01.2013 року водій гр. [PERSON], керуючи транспортним засобом «Богдан А-09202» д.н.з. [NUMBER], не переконавшись, що його дії будуть безпечними для інших учасників дорожнього руху, виїхав з пр-ту Червонозоряного на перехрестя з вул. Деміївською в м. Києві на сигнал світлофора, який забороняє рух, та таким чином порушив п.п. б) п. 2.3, п. 8.10 «Правил дорожнього руху України», тобто здійснив дії передбачені диспозицією ст. 124 КУпАП України, внаслідок чого сталося зіткнення з транспортним засобом «Mitsubishi Pajero» д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, та завдання ушкодження здоров'ю донці позивача гр. [PERSON], [INFO], і моральної шкоди як позивачу, так і її донці, яка на момент настання ДТП знаходилась в салоні вище вказаного транспортного засобу «Mitsubishi Pajero». В подальшому, за клопотанням позивача замінено неналежного відповідача - [PERSON] на належного [PERSON], та в якості третьої особи до участі у справі залучено - [PERSON] та ТОВ «Десна-Агріко». В ході розгляду справи позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача [PERSON] заподіяні майнові збитки в розмірі 197 190 гривень 10 коп.; моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень та відшкодування майнових збитків пов'язаних з ушкодженням здоров'я доньки 384 гривень 06 коп. та понесені судові витрати в розмірі 2 086 гривень 62 коп. В обґрунтування заяви про збільшення позовних вимог позивачем [PERSON] зазначено про те, що в листопаді 2015 року [PERSON] звернулась до ТОВ «Ю-КАР» щодо проведення ремонту автомобіля [NUMBER]. У зв'язку з наростаючими інфляційними процесами з кінця 2013 року ремонт автомобіль [NUMBER] значно збільшився. Так, відповідно до звіту № 1306 від 14.06.2013 року «Про визначення вартості матеріального збитку» складеного оцінювачем колісних транспортних засобів [PERSON] на підставі протоколу огляду КТЗ від 13.06.2013 року, матеріальний збиток завданий автомобілю [NUMBER] станом на 14.06.2013 року склав - 127 970 гривень 11 копійок. За проведення авто товарознавчого дослідження КТЗ, сплачено 2 500 гривень, що підтверджується квитанцією № 0376678 від 14.06.2013 року. Згідно акту виконаних робіт № ЗН-0000003 від 15.11.2015 року та квитанції до прибуткового касового ордера № 4 від 15.11.2015 року, за ремонт автомобіля [NUMBER], станом на 15.11.2015 року , сплачено 197 190 гривень 00 коп. В подальшому за клопотанням позивача [PERSON] судом здійснено заміну відповідача [PERSON] на фізичну особу - підприємця [PERSON], з якого просила стягнути у відшкодування майнових збитків, пов'язаних із пошкодженням транспортного засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, грошові кошти у розмірі 197 190 гривень; 384 гривні 06 копійок майнових збитків, пов'язаних із ушкодженням здоров'я, та 50 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та сплачений судовий збір у розмірі 2 086 гривень 62 коп. Позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи ТОВ «Десна-Агріко» у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 30.01.2013 року водій гр. [PERSON], керуючи транспортним засобом «Богдан А-09202» д.н.з. [NUMBER] не переконавшись, що його дії будуть безпечними для інших учасників дорожнього руху, виїхав з пр-ту Червонозоряного на перехрестя з вул. Деміївською в м. Києві на сигнал світлофора, який забороняє рух, та таким чином порушив п.п. б) п. 2.3, п. 8.10 «Правил дорожнього руху України», тобто здійснив дії передбачені диспозицією ст. 124 КУпАП України, внаслідок чого сталося зіткнення з транспортним засобом «Mitsubishi Pajero» д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, та завдання ушкодження здоров'ю донці позивачки - гр. [PERSON], [INFO], яка на момент настання ДТП знаходилась в салоні вище вказаного транспортного засобу «Mitsubishi Pajero». Вказана обставина підтверджується постановою слідчого Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві від 19.02.2013 року про закриття кримінального провадження № 12013110010001524, та постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.03.2013 року в справі № 752/3898/13-п про притягнення до адміністративної відповідальності гр. [PERSON], відповідно до якої останнього визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, порушенні п.п. б) п. 2.3, п. 8.10 «Правил дорожнього руху України», та пошкоджені автомобіля [NUMBER], що належить позивачу. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено дану постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Автомобіль «Mitsubishi Pajero», д.н.з. [NUMBER], належить позивачу на праві власності, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. Матеріалами справи стверджується, що транспортний засіб марки «Богдан А-09202» д.н.з. [NUMBER], належить на праві власності [PERSON] Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Mitsubishi Pajero» д.н.з. [NUMBER], складеного 14.06.2013 року № 1306, вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу складає 127 970,11 грн., ринкова вартість зазначеного транспортного засобу становить 147 803,85 грн. (т. 1 а.с. 17-38). У листопаді 2015 року позивач звернулась до ТОВ «Ю-КАР» для проведення ремонту належного їй транспортного засобу. Відповідно до акту виконаних робіт № ЗН-0000003 від 15.11.2015 року, вартість ремонтних робіт становить 197 190 грн. (т. 2 а.с. 72-73). Позивачем [PERSON] понесено витрати по оплаті вартості ремонтних робіт належного їй транспортного засобу у розмірі 197 190 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 4 від 15.11.2015 року (т. 2 а.с. 74). Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] зазначає про те, що відповідно до норм чинного законодавства України, відповідальність за шкоду завдану під час виконання [PERSON] трудових обов'язків, має нести його роботодавець ФОП [PERSON] Суд погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного. Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка, третя особа [PERSON], показав, що у січні 2013 року тимчасово не працював, через свого знайомого познайомився із власником автобуса «БОГДАН А-09202», д.н.з. [NUMBER], [PERSON], який представився підприємцем та займається перевезенням пасажирів по м. Києву, і запропонував йому працевлаштуватись водієм на маршрутному автобусі по маршруу «3+17» в м. Києві. [PERSON] запропонував [PERSON] написати заяву про прийняття до нього на роботу, саме як до ФОП [PERSON], що свідок і зробив, написавши в присутності своєї дружини [PERSON] вказану заяву на ім'я ФОП [PERSON] на бланку, який [PERSON] отримав особисто від ФОП [PERSON] Також [PERSON] запропонував [PERSON] принести трудову книжку, здати її диспетчеру. 28.01.2013 року на вимогу ФОП [PERSON] [PERSON] приніс власноруч написану ним заяву про прийняття на роботу до ФОП [PERSON] на посаду водія автобуса «БОГДАН», трудову книжку, вказані документи, здав визначеному ФОП [PERSON] диспетчеру автопарку. Крім цього, за розпорядженням і з відома ФОП [PERSON], 29.01.2013 року [PERSON] протягом трьох годин провів стажування на маршруті № 205 «3+17» в м. Києві на автобусі «БОГДАН А-09202» д.н.з. [NUMBER], разом з другим водієм вказаного автобуса. Крім цього, за розпорядженням і з відома ФОП [PERSON], зранку 30.01.2013 року [PERSON] пройшов передрейсовий медичний огляд водія та огляд механіка на території 7-го автобусного парку в Дарницькому районі м. Києва, після чого, отримавши маршрутний лист та відповідні документи на автобус від механіка, на вказаному автобусі виїхав працювати по перевезенню пасажирів на маршруті № 205 «3+17» в м. Києві, разом із своєю дружиною [PERSON], яка 30.01.2013 року під час роботи [PERSON], супроводжала останнього, знаходячись на передньому сидінні в салоні вказаного автобуса (в тому числі і під час вчинення ДТП), виконуючи функції кондуктора автобуса та приймаючи від пасажирів грошові кошти в якості оплати за проїзд. Одразу, після того, як сталася дорожньо-транспортна пригода, [PERSON] відразу зателефонував до [PERSON], якого повідомлено про вчинення ДТП, на що останній, посилаючись на свою відсутність в м. Києві, надав [PERSON] чекати [PERSON] та виконувати його вказівки. Приїхавши на місце вчинення ДТП, [PERSON] познімав з автобуса всі таблички - покажчики маршруту «3+17», які відніс до себе в автомобіль, також [PERSON] забрав всі документи на автобус, в тому числі маршрутний лист, та після цього, коли [PERSON] на вимогу працівників ДАІ мав написати письмові пояснення, [PERSON] наказав [PERSON] написати пояснення під його диктовку, інакше останнього можуть позбавити права керування транспортним засобом. Коли працівники ДАІ оглядали автобус, то табличок - покажчиків маршрута «3+17» вже не було, [PERSON] самостійно спілкувався з працівниками ДАІ. Після вчинення ДТП 30.01.2013 року [PERSON] у ФОП [PERSON] не працював. В єдиній розмові, що відбулася по телефону між [PERSON] та ФОП [PERSON], останній повідомив, що до того часу, поки [PERSON] не повернуть посвідчення водія, останній у ФОП [PERSON] працювати не буде. Після чого ФОП [PERSON] уникав спілкування з [PERSON] Приблизно через місяць [PERSON] повернули посвідчення водія, а приблизно через півтора місяця [PERSON] було повернуто його трудову книжку ФОП [PERSON] через третю особу. Проте, в трудовій книжці жодних записів ФОП [PERSON] про прийняття [PERSON] на роботу або про його звільнення зроблено не було. Допитана в якості свідка дружина [PERSON] - [PERSON] суду показала, що у січні 2013 року [PERSON] повідомив, що знайшов роботу водієм маршрутного автобуса. 30.01.2013 року [PERSON] припустив до роботи, а ввечері в цей же день сталася ДТП. В зв'язку з тим, що [PERSON] була вихідна на своїй роботі, за домовленістю з [PERSON], вона допомагала останньому в якості кондуктора автобусу, перебуваючи на передньому сидінні. Коли сталася ДТП [PERSON] та [PERSON] одразу зателефонували до власника автобуса [PERSON], якому повідомили про ДТП. Останній відповів, що приїхати не в змозі, разом з тим наказав чекати начальника автопарку [PERSON] та виконувати його вказівки. Після вчинення ДТП ФОП [PERSON] уникав телефонних розмов з [PERSON], метою яких з боку останнього було повернення ФОП [PERSON] трудової книжки [PERSON] Приблизно через два місяці після вчинення ДТП завдяки допомозі третьої особи через диспетчера автопарку ФОП [PERSON] передав [PERSON] трудову книжку, але ніяких записів в ній не було. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що першочергово на місце ДТП прибули працівники ДАІ Київської області (тобто за територіальним розташуванням місця проживання [PERSON] і місця реєстрації належного йому автобуса), які не вчинювали жодних дій щодо оформлення матеріалів ДТП та залишили місце ДТП після того, як він зателефонував по телефону «102» та зробив відносно вказаних працівників міліції відповідну заяву. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] суду показав, що володіє двома автобусами марки «Богдан», один з яких ним передано на підставі довіреності ТОВ «Десна-Агріко». Транспортний засіб з д.н.з. [NUMBER] був переданий [PERSON] за два тижні до ДТП. Будь-яких документів по щодо передачі вказаного автобуса [PERSON] оформлено не було, однак існувала усна домовленість про те, що [PERSON] сплачує за путівку, ТОВ «Десна-Агріко» приймає автобус на маршрут. Також, [PERSON] пояснив, що отримав від [PERSON] грошові кошти за надання в оренду транспортного засобу, разом з тим, чому відповідний вид діяльності, зокрема, у сфері надання в оренду транспортних засобів, не відображений у видах економічної діяльності ФОП [PERSON], пояснити не зміг. У судовому засіданні представник третьої особи ТОВ «Десна-Агріко» [PERSON] суду пояснив, що жодних домовленостей з [PERSON] з приводу оренди транспортного засобу «БОГДАН А-09202», д.н.з. [NUMBER], не існувало, товариство зазначений транспортний засіб у ФОП [PERSON] не орендувало та не залучало до поїздок на маршруті № 205, [PERSON] з ТОВ «Десна-Агріко» у трудових відносинах ніколи не перебував. Частиною 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України (у редакції чинній станом на 30.01.2013 року, тобто на день настання ДТП за участю сторін справи) встановлено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи. В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що «фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу». Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 128 «Громадянин у сфері господарювання» Господарського кодексу України, громадянин визначається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умовами державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи; громадянин - підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення; громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність: безпосередньо як підприємець; із залученням найманої праці; самостійно; громадянин-підприємець зобов'язаний додержуватися вимог, передбачених статтями 46 і 49 ГК України, а також іншими законодавчими актами, і несе майнову та іншу встановленому законом відповідальність за завдані ним шкоду і збитки. Відповідно до ч. 1 ст. 46 «Про найму працівників і соціальні гарантії щодо використання їх праці» ГК України, підприємці мають право укладати з громадянами договори щодо використання їх праці. Згідно до ч.ч. 1-2 ст. 49 «Відповідальність суб'єктів підприємництва» ГК України , підприємці зобов'язані не завдавати шкоду довкіллю, не порушувати права та законні інтереси громадян і їх об'єднань, інших суб'єктів господарювання, установ, організацій, права місцевого самоврядування і держави; за завдані шкоду і збитки підприємець несе майнову та іншу встановлену законом відповідальність. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 50 «Право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності» ЦК України, право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умовами ї державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Згідно ч.ч.1-2 ст. 52 «Цивільно-правова відповідальність фізичної особи-підприємця» ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язання, пов'язаними з підприємницькою діяльності, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльності, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1172 ЦКУ, юридична або фізична особа зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Положеннями ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій. Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т. ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Аналіз норм ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку про те, що шкода, (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Суд не приймає до уваги покази, надані відповідачем, допитаним в якості свідка у справі, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, виходячи з наступного. Матеріалами справи стверджується, що ТОВ «Десна-Агріко» відповідно до ліцензії серії АВ № 544763, виданої 02.08.2010 року Головною державною інспекцією на автомобільному транспорті Міністерства транспорту та зв'язку України, здійснюється господарська діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, дозволений вид робіт - внутрішні перевезення пасажирів автобусами (т. 3 а.с. 123). Відповідно до договору про організацію перевезень пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування № 50, укладеному 14.10.2013 року між Департаментом транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації та ТОВ «Десна-Агріко», перевізнику ТОВ «Десна-Агріко» надано право на перевезення пасажирів на міському автобусному маршруті загального користування № 205 «Ленінградська площа - Індустріальний шляхопровід - Ленінградська площа». Згідно даних журналу перевірки укомплектованості і контролю за самовільним унесенням змін у конструкцію і комплектність КТЗ ТОВ «Десна-Агріко», 30.01.2013 року транспортний засіб з державним номерним знаком [NUMBER], не виїжджав на маршрут № 205 (т. 3 а.с. 143). В матеріалах цивільної справи відсутні докази отримання ТОВ «Десна-Агріко» ліцензійної картки на транспортний засіб «БОГДАН А-09202», д.н.з. [NUMBER], а також факту перебування [PERSON] у трудових відносинах з ТОВ «Десна-Агріко». Таким чином, судом встановлено, що станом на 30.01.2013 року транспортний засіб марки «БОГДАН А-09202», д.н.з. [NUMBER], перебував у володінні відповідача [PERSON], який, 30.01.2013 року фактично допустивши водія [PERSON] до роботи (здійснення перевезень пасажирів на транспортному засобі «БОГДАН А-09202», д.н.з. [NUMBER]), тобто уклавши трудовий договір з [PERSON], повинен нести відповідальність за завдану шкоду. Враховуючи вище зазначені обставини справи, підтверджені з боку позивача відповідними належними та допустимими доказами, суд спираючись на положення ч. 1 ст. 1172 ЦК України, ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та його представника про покладення обов'язку цивільної відповідальності за завдану позивачу шкоду саме на відповідача - ФОП [PERSON] Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія - [PERSON], який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, яким є ФОП [PERSON], а не безпосередньо винним водієм. Позивачем документально підтверджено розмір майнового збитку, пов'язаного з пошкодженням його транспортного засобу «Mitsubishi Pajero» д.н.з. [NUMBER] на загальну суму 197 190 (сто дев'яносто сім тисяч сто дев'яносто) грн. 00 коп., що підтверджується актом виконаних робіт № ЗН-0000003 від 15.11.2015 року та квитанцією № 04 від 15.11.2015 року. Задоволенню підлягає і вимога позивача про відшкодування майнових збитків пов'язаних з ушкодженням здоров'я її доньки - на загальну суму в 384 грн. 06 коп., оскільки витрати здійснені позивачкою для лікування її доньки знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв'язку з травмами, які [PERSON] отримала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 30.01.2013 року о 18 год. 10 хв. в м. Києві по пр. Червонозоряному на перехресті з вул. Деміївською в м. Києві. Сума таких витрат та призначене [PERSON] лікування, підтверджується: довідкою № 544 від 30.01.2013 року; довідкою № 13/24; витягами з медичної карти амбулаторного хворого [PERSON]; фіскальними чеками на загальну суму - 384 грн. 06 коп. Що стосується позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про відшкодування моральної (немайнової шкоди) від 31.03.1995 року № 4 із наступними змінами" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. Як зазначено позивачем вона зазнала моральних переживань та дискомфорт внаслідок ДТП, зокрема була вимушена витрачати певний час на лікування травм її дитини, отриманих внаслідок ДТП, витрачати час для вирішення питань, пов'язаних з визначенням вартості відновлення транспортного засобу. Також, позивач зазначила, що внаслідок пошкодження транспортного засобу у неї виникли незручності, пов'язані з неможливістю користування транспортним засобом, що порушило її звичний спосіб життя. З урахуванням викладеного, суд вважає, що внаслідок вчинення ДТП, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка має бути відшкодована відповідачем по справі. Однак, позивачем не доведено розмір спричиненої їй моральної шкоди саме в сумі 50 000,00 грн., тому суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування їй моральної шкоди, враховуючи положення ч. 3 ст. 23 ЦК України, підлягають частковому задоволенню в розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судові витрати розподіляються у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial