Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього на їх користь в порядку регресу вартість виплаченого відшкодування у розмірі 39788 грн та судові витрати у сумі 2102 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що військовослужбовець військової частини [NUMBER] Збройних Сил України [PERSON] , [INFO] , з 14.08.2018 звільнений з військової частини [NUMBER] у запас. 11 жовтня 2017 року о 09 годин 15 хвилин, рухаючись по вул. Московська та вул. Джерельна, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі військової техніки, КРАЗ SPARTAN, номерний знак [NUMBER] ,під керуванням [PERSON] та легкового автомобіля DAEWOONEXL, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок чого наведені автомобілі отримали механічні пошкодження. Позивач вказує, що вина [PERSON] у скоєнні вищезазначеної ДТП підтверджується постановою Дружківського міськрайонного суду Донецької області від 30.10.2017. В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль DAEWOONEX1A, номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] . Вартість відновленого ремонту пошкодженого транспортного засобу складає 56986,45 грн. Позивач зазначає, що рішенням Господарського суду Жимомирської області від 17.09.2019, залишеного без змін Північно-західним апеляційним судом від 11.01.2020, було зобов`язано стягнути на користь МТСБУ з військової частини [NUMBER] в порядку регресу 37867 грн та 1921 грн судового збору. На виконання вказаного рішення суду військова частина здійснила на користь МТСБУ вішкодування шкоди, завданої [PERSON] в розмірі 39788 грн. При цьому позивач вказав, що днем виникнення підстав для звернення до суду є день відшкодування на користь МТСБУ завданої відповідачем шкоди -18.03.2020, тобто право регресної вимоги виникло з моменту відшкодування на користь МТСБУ шкоди, завданої відповідачем. Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідач зазначає, що він не підпадає під жодну з категорій, визначених ст. 134 КЗПП, які зумовили б його матеріальну відповідальність у повному обсязі. Крім того, позивачем не надано доказів, які б свідчили про функціональні та посадові обов`язки працівника [PERSON] як водія та наявність з ним договору про повну матеріальну відповідальність за шкоду, з яким б він був ознайомлений, що давало підстави вважати, що він може за законом нести повну матеріальну відповідальність перед позивачем. Відповідач вказує, що на час події ДТП він був солдатом військової служби за контрактом, займав посаду «Стрілець-номер обслуги2. Транспортним засобом керував лише на підставі усного наказу командира роти, командира взводу або його заступника без жодного письмового наказу; договору про повну матеріальну відповідальність щодо даного транспортного засобу з ним не укладалося. Крім того, відповідач зазначає, що позивачу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником 11.10.2017 року, а тому слід вважати, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення даного позову, вважав його безпідставним та необґрунтованим. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 17 червня 2016 року з [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби, що підтверджується копією контракту про проходження громадянами військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] № 198 від 14 серпня 2018 року відповідача звільнено з військової частини [NUMBER] у запас. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 17 вересня 2019 року, яке було залишено без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.01.2020 року, стягнуто з військової частини [NUMBER] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України 37867,00 грн сплаченого страхового відшкодування та 1921 грн судового збору. Зі змісту вищевказаного рішення суду вбачається, що 11 жовтня 2017 року о 09 годин 15 хвилин, за участю [PERSON] , який рухався по вул. Московська та вул. Джерельна, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі військової техніки, КРАЗ SPARTAN, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та легкового автомобіля DAEWOONEXL, номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . У довідці №3017287406622424 про ДТП зафіксовано, що ДТП сталося внаслідок порушення [PERSON] п. 13.1 ПДР України, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306. Постановою Дружківського міського суду Донецької області від 30.10.7 по справі №229/3924/17 водія транспортного засобу Спартан, реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] було визнано винним у настанні ДТП. Згідно висновку №750/11-17 щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу, вартість збитку, заподіяного автомобілю DAEWOONEX1A, номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] , складає 56986,45 грн. Станом на момент скоєння ДТП [PERSON] перебував на контрактній військовій службі у Збройних Силах України. Згідно ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до положень ч.1\~ст. 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Тобто за наявності вини працівника юридичної особи у завданні шкоди фізичній особі, і в разі, якщо така шкода завдана під час виконання трудових (службових) обов`язків, така шкода має бути відшкодована працедавцем. За зверненням Моторного (транспортного) страхового бюро управлінням державної казначейської служби з рахунків військової частини [NUMBER] на виконання зазначеного вище рішення суду 17 вересня 2019 року списано кошти у розмірі 39788 грн, що підтверджується випискою від 18.03.20 з системи дистанційного обслуговування клієнтів ДКС України. Відповідно до ч. 1\~ст. 1191 Цивільного кодексу України\~особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. На підставі\~ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної, підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до абз. 3 п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками"\~право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. При цьому, строк позовної давності для звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди становить 1 рік з дня її виявлення. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати роботодавцем певних сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Таким чином з матеріалів справи вбачається, що право регресної вимоги у позивача до відповідача виникло саме з 18.03.2020 року дня виплати відшкодування, в той час коли позивач звернувся до суду 25.09.2020, тобто в межах строку позовної давності. У зв`язку з вищевказаним доводи відповідача про пропущення строку позовної давності є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, як вбачається зі змісту п. 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою працівник перебуває у трудових відносних, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Відповідно до ч. 5 п.6 та п.11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1991\~ЦК України). Відповідно до\~ст. 130 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до\~ст.\~132\~КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Як роз`яснено в пункті 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~\~\~від\~29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами\~статті 132 КЗпП України\~за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі\~статтею 130 КЗпП України\~не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними\~постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року\~\~№ 348), а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації). \~ \~ \~ \~ \~ Статтею\~134 КЗпП України\~передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до\~статті 135-1 цього Кодексу\~укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;\~ 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року по справі №489/1902/18. Суд вказує, у наявному в матеріалах справи контракті про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу відсутня інформація, що [PERSON] несе повну матеріальну відповідальність перед позивачем. Інші докази, з яких вбачалося б, що відповідач несе повну матеріальну відповідальність перед позивачем, в матеріалах даної цивільної справи відсутні. Як вбачається з наданої позивачем довідки №1981 від 10.12.2020 року за період з 01.08.17 по 30.09.17 нарахований дохід [PERSON] складає: серпень 2017р. 8195,20 грн; вересень 2017р. 8195,20 грн. Таким чином середньомісячний заробіток [PERSON] за останні два місяці до дати вчинення ДТП складає 8195,20 грн. На підставі викладеного, з огляду на те, що відповідач станом на момент скоєння ДТП проходив військову службу за контрактом у ЗСУ та не був посадовою особою, яка несе повну матеріальну відповідальність, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування шкоди в порядку регресу щодо стягнення виплаченого відшкодування підлягають частковому задоволенню, а саме в межах середньомісячного заробітку відповідача за останні два місяці до дати вчинення ДТП. Питання розподілу судових витрат суд вирішує згідно положень\~ст. 141 ЦПК України, коли в разі задоволення позову,\~судові витрати суд покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial