Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , за участі третьої особи - Крищинецької сільської ради Тульчинського району Вінницької області, про визнання втрати права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.01.2019 їй належить житловий будинок [ADDRESS] . Попередній власник будинку - чоловік позивача, надав дозвіл відповідачу [PERSON] зареєструватися у вказаному будинку. 29.03.2009 чоловік позивача помер і позивач стала власником даного будинку в порядку спадкування. Відповідач проживала у вказаному будинку до 01.05.2009, а потім залишила будинок і більше у ньому не проживала. Позивач зверталася до відповідача з проханням знятись з реєстрації, на що вона відмовилась, а останнім часом навіть не відповідає на телефонні дзвінки. Відповідач не проживає і будинку майже 10 років і не є членом сім`ї позивача. В даний час у позивача склалось важке матеріальне становище, і її доходи дозволяють отримати субсидію, однак через наявність реєстрації у її будинку відповідача, вона втрачає таке право. Вказані обставини змусили позивача звернутись до суду з даним позовом, у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] з 01.05.2009 та зобов`язати відповідача [PERSON] знятися з реєстрації (виписатись) з вказаного будинку. В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце судового засідання, згідно наявного рекомендованого повідомлення та повідомлення через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомила, у встановлений судом строк відзив не подала. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.01.2019 (а.с. 6), позивач [PERSON] успадкувала після смерті чоловіка [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.01.2019 (а.с. 7), та копії довідки КП "Тульчинське МБТІ" №61 від 14.02.2018 (а.с. 9), позивач є власником вищевказаного житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги (а.с. 10), відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 04.03.2008. Згідно довідки Крищинецької сільської ради Тульчинського району Вінницької області № 75 від 04.02.2019 (а.с. 8), відповідач [PERSON] не проживає на території сільської ради з травня 2009 по даний час. Також згідно довідки Крищинецької сільської ради Тульчинського району Вінницької області № 165 від 15.07.2019 (а.с. 33), відповідач [PERSON] зареєстрована в погосподарському номері позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , проте зі слів власника господарства, на даний час не проживає, а проживає за кордоном. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Судом встановлено, що відповідач майже десять років за зареєстрованою адресою не проживає. У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст.7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідача у квартирі позивача перешкоджає останній у здійсненні права користування своїм майном, що суд розцінює як порушення прав позивача, яке підлягає захисту. Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник має право на судовий захист свого права власності та на підставі ст. 391 ЦК України, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормами ст. 71 ЖК УРСР, визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлена відповідач не надала суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням, так як вона тривалий час, понад шість місяців, у ньому не проживає. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач добровільно не змінила реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що нею тим самим порушено право власності позивача, а тому, відповідно, позовні вимоги в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Позовні ж вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача знятися з реєстрації (виписатись) з належного їй житлового будинку задоволенню не підлягають, оскільки, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про втрату права користування відповідачем житловим приміщенням є підставою для зняття останньої з реєстрації при зверненні позивача до відповідних органів у передбаченому законом порядку, тому додатковому вирішенню не потребує. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. ( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: partial