Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11 серпня 2020 року (а.с.162,174, т. 1) звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої орендної плати за договорами оренди землі. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 21 червня 2014 року відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом він успадкував дві земельні ділянки площами 6,8787 г та 6, 8903 га, які належали [PERSON] та були передані в оренду відповідачу згідно договорів оренди № 414 та № 415 від 22 червня 2011 року. Позивач, як спадкоємець земельних ділянок, став їх власником, а відповідач почав ухилятися від виконання своїх обов`язків в частині повної виплати орендної плати. Зокрема, згідно умов укладених договорів оренди, відповідач зобов`язаний в строк до 31 грудня поточного року сплатити на користь орендодавця натуральну форму орендної плати, яка відповідно до п. 9.2 укладених договорів складається з: зерно фуражне - 1 200 кг, хліб 100 шт, борошно 75 кг, макаронні вироби 20 кг, крупа 20 кг, олія 15 кг, солома 1000 кг, а також оранка городу - 0,35 га по кожному договору оренди. Позивач зазначає, що в 2018-2019 роках відповідач взагалі не сплатив натуральну форму орендної плати, а також не виконав оранку городу та не сплатив відповідну компенсацію (не відшкодував збитки), у зв`язку з чим позивач змушений звернутися з позовом до суду про стягнення вартості натуральної форми орендної плати, а також пені за невиконання такого обов`язку. Відповідач 10 серпня 2020 року звернувся до суду з зустрічною позовною заявою (а.с.120-124, т.1) про зобов`язання позивача виконати обов`язок в натурі, а саме отримати належну йому оренду плату в натуральній формі по договорам оренди № 414 та № 415 від 22 червня 2021 року у вигляді: зерно фуражне - 1 200 кг, хліб 100 шт, борошно 75 кг, макаронні вироби 20 кг, крупа 20 кг, олія 15 кг, солома 1000 кг, а також оранка городу - 0,35 га по кожному договору оренди за 2018 та 2019 роки. На обґрунтування зустрічного позову посилаються на те, що після переходу до позивача права власності на земельні ділянки, [PERSON] почав ухилятися від отримання частини орендної плати у натуральній формі, пояснюючи це незадоволенням якістю продукції, яка пропонується в рахунок виплати натуральної частини орендної плати, безпідставними звинуваченнями у невідповідності умов її зберігання санітарним нормам та нібито відсутністю сертифікатів якості на неї тощо. Тому відповідач за первісним позовом вважає, що не отримання натуральної форми орендної плати зводиться до небажання саме [PERSON] отримати таку частину орендної плати та не свідчить про відмову СФГ «Сонячне» в її виплаті. З посиланням на ст. 5 ЦПК України та ст. 16 ЦК України просить суд зобов`язати [PERSON] виконати обов`язок в натурі, а саме прийняти належну йому частину орендної плати в натуральній формі по договорам оренди № 414 та № 415 за 2018 та 2019 роки. Ухвалою від 11 серпня 2020 року зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження на підставі вимог ч. 4 ст. 193 ЦПК України (а.с.185-186, т.1). Позивач за первісним позовом свої позовні вимоги підтримав та надав пояснення, в тому числі в якості свідка. Пояснив суду, що він є спадкоємцем після смерті [PERSON] , яка уклала в 2011 році два договори оренди з відповідачем. Згідно умов договорів оренди, останні передбачають три форми орендної плати: грошова, натуральна та відробіткова. В 2014 році позивач став спадкоємцем земельних ділянок, а також стороною укладених договорів оренди землі. З 2014 року СФГ «Сонячне» почало ухилятися від виконання договірних зобов`язань в частині сплати оренди. В 2016 році він змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення орендної лати за 2013-2014 роки, а також за 2015-2017 роки. СФГ «Сонячне» постійно не виконувало свої зобов`язання та не виплачувало орендну плату в повному розмірі, оскільки виплачувало або натуральну, або грошову форму орендної плати, хоча укладені договори передбачають одночасно всі ці форми орендної плати. У 2018 році він приїхав наприкінці року отримувати оренду плату в натуральній формі за 2018 рік, отримав відомості, після чого поїхав до пекарні та на кладову, які виявилися закритими, у зв`язку з чим він поїхав додому, так і не отримавши орендну плату за 2018 рік. На наступний день до нього приїхала поліція та повідомила, що СФГ «Сонячне» звернулося до поліції із заявою про те, що [PERSON] начебто викрав якісь документи. В березні 2019 року він отримав лист від відповідача з пропозицією отримати натуральну форму орендної плати за 2018 рік. Проте коли він приїхав до кладової, то побачив, що там існують антисанітарні умови зберігання продукції. На його прохання видати сертифікат якості, йому відмовити, у зв`язку з чим він не отримав орендну плату. В 2019 році він їздив приблизно 4 рази отримувати орендну плату, проте йому нічого не видали, аргументуючи тим, що орендна плата видається в строк до 31 грудня поточного року. Коли він приїздив в контору, то там не були виписані відомості на його ім`я для отримання орендної плати в натуральній формі. Влітку 2019 року від СФГ «Сонячне» було оголошення про можливість переведення натуральної орендної плати на грошову. Він також написав такий лист, проте йому відповіли, що особисто йому не переведуть орендну плату на грошову. Тому за 2019 рік він так і не отримав ані натуральної форми орендної плати, ані її еквівалент в грошовій формі. Також пояснив, що в 2018-2019 роках відповідач не здійснив оранку його огородів, а тому він самостійно їх обробив. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки вважав, що продукція, яку відповідач видає в якості натуральної форми орендної плати, є продукцією неналежної якості. Представник позивача за первісним позовом - Костюк М. В., підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені в позові. Просив їх задовольнити. В задоволенні зустрічного позову також просив відмовити. Представник відповідача за первісним позовом - адвоката Власенко Л.В. вимоги за зустрічним позовом підтримала в повному обсязі. Пояснила суду, що СФГ «Сонячне» не відмовляється від виконання своїх обов`язків щодо виплати орендної плати в натуральній формі. Вважала, що вимоги про зобов`язання позивача вчинити дії та прийняти належну йому частину орендної плати є належним способом захисту з огляду на положення ст. 5 ЦПК України. В частині виконання обов`язку з оранки городів пояснила, що СФГ «Сонячне» також не відмовляється від виконання такого обов`язку, який виконувався весь час за життя [PERSON] . Після того, як права орендодавця за укладеними договорами перейшли до позивача по справі, то СФГ «Сонячне» не виконувало оранку його городів, оскільки [PERSON] жодного разу так і не повідомив місцезнаходження його городів, не надав правоустановчих документів на земельні ділянки, які необхідно було зорати. У зв`язку з тим, що з боку СФГ «Сонячне» відсутнє ухилення від виконання обов`язку з частині виплати натуральної форми орендної плати, просила відмовити в задоволенні первісного позову. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, що маються у справі, приходить до висновку, що первісний та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Спірні правовідносини з приводу оренди земельних ділянок регулюються Законом України «Про оренду землі» № 161-XIV від 06 жовтня 1998 року зі змінами та доповненнями, Цивільним кодексом України та Земельним кодексом України, а також постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року №220, якою затверджено типову форму договору оренди земельної ділянки. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), зокрема шляхом застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною 4 ст. 124 цього Кодексу передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У судовому засіданні встановлено, що 22 червня 2011 року між [PERSON] , як орендодавцем та СФГ «Сонячне», як орендарем був укладений договір оренди землі № 414, відповідно до умов якого орендар прийняв в строкове платне користування на п`ятнадцять років земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6,8903 га, яка знаходиться на території Олександропольської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії І-ДП №048073 від 17 січня 2003 року (а.с.21-23,т.1). Крім того, 22 червня 2011 року між тими ж сторонами також був укладений договір оренди землі № 415, відповідно до умов якого орендар прийняв в строкове платне користування на п`ятнадцять років земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6,8787 га, яка знаходиться на території Олександропольської сільської ради і належить орендодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії І-ДП №048072 від 17 січня 2003 року (а.с.25-29,т.1), які були зареєстровані відділом Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області 18 травня 2012 року. Укладені договори оренди землі № 414 та № 415 були прийняті сторонами до виконання і фактично виконувалися на протязі тривалого часу, як продовжують діяти і в період розгляду справи судом, оскільки строк їх дії не закінчився. Пунктом 9 зазначених договорів оренди було передбачено форму та розмір орендної плати, а саме згідно п.п.9.1 було передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі - не менше 3% нормативної грошової оцінки землі, а згідно п.п.9.2 - у натуральній формі: зерно фуражне - 1200 кг; хліб - 100 шт.; борошно - 75 кг; макаронні вироби - 20 кг; крупа - 20 кг; олія - 15 кг; солома - 1000 кг; оранка городів - 0,35 га; ритуальні послуги (а.с.21,25,т.1). Пунктом 11 укладених договорів було передбачено, що орендна плата вноситься в такі строки: а) в грошовій формі - до 01 липня наступного року після кожного року оренди; б) в натуральній - до 31 грудня поточного року. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] , яка була власницею земельних ділянок, переданих в оренду, померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 12 листопада 2013 року, актовий запис №32 (а.с.30,т.1). Після її смерті право власності на орендовані земельні ділянки перейшло до позивача, який 21 червня 2014 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.31-34,т.1) та зареєстрував своє право власності на земельні ділянки площами 6,8787 та 6,8903 га в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Статтею 770 ЦК України передбачено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця, а ст. 791 цього Кодексу передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким чином позивач у зв`язку з оформленням права власності на вказані земельні ділянки набув права орендаря за укладеними з померлою [PERSON] договорами оренди. Згідно положень ст. ст. 21,22 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на дату укладання договорів), орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час розгляду справи №192/1908/16-ц за позовом [PERSON] до СФГ «Сонячне» про стягнення невиплаченої орендної плати, яке набрало законної сили 29 листопада 2016 року (а.с.35-48,т.1) судом було встановлено, що оскільки на час укладання договорів оренди землі закон дозволяв існування трьох видів орендної плати: грошову, натуральну та відробіткову, а також дозволяв поєднання різних форм орендної плати, то сторонами в договорах оренди землі № 414 та № 415 було поєднано дві з них, а саме: грошову та натуральну форми орендної плати, що не суперечило ст. 22 чинного в 2011 році Закону України "Про оренду землі". Тому суд вважає, що відповідач за умовами укладених договорів зобов`язався виплачувати орендодавцю як грошову так і натуральну форму орендної плати, оскільки саме такі умови в частині форми орендної плати та способу її виплати були визначені сторонами при укладенні договору та протягом строку дії договору за взаємною згодою сторін не змінювались. Вказані обставини е доказуються при розгляді даної справи. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно листа СФГ «Сонячне» від 01 лютого 2019 року (а.с.138,т.1) доводи та пояснення [PERSON] щодо не отримання ним натуральної частини орендної плати за 2018 рік є доведеними, оскільки представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні не змогла пояснити суду причини неотримання такої плати позивачем за первісним позовом за 2018 рік. Навпаки, матеріалами справи та поясненнями сторін доведено те, що [PERSON] вчинив активні дії для отримання належної йому частини орендної плати за 2018 рік в натуральній формі. Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивач в грудні 2018 року самостійно з`явився до контори СФГ «Сонячне» для отримання орендної плати за договорами № 414 та № 415 в натуральній формі, проте не отримав її з причин, які від нього не залежали, тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно відомостей, які були надані суду від СФГ «Сонячне» стосовно вартості складових натуральної частини орендної плати (а.с.105, т.1), вартість натуральної частини орендної плати за 2018 рік становить 7 875 гривень 00 копійок. Тому така вартість натуральної частини орендної плати за 2018 рік за договорами № 414 та № 415 підлягає стягненню з відповідача. Під час вирішення питання про стягнення повної суми еквівалента натуральної форми орендної плати судом враховано те, що СФГ «Сонячне» є податковим агентом та його обов`язком є утримання податків. В судовому засіданні представник СФГ «Сонячне» посилалася на те, що підприємство сплатило відповідні податки та подало відповідні звіти щодо сплати на користь [PERSON] в тому числі і натуральної форми орендної плати. Проте належних та допустимих доказів цього суду не надала. Водночас відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового України дохід з джерелом походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді, зокрема, доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи грошові кошти, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Подібні за змістом висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах були викладені у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18). За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком податкового агента, тому суд, задовольняючи вимоги про стягнення орендної плати визначає суму без утримання податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Такі висновки суду відповідають висновкам ВС, викладеним в постанові від 07 жовтня 2020 року по справі № 523/14396/19. Пунктом 14 укладених договорів оренди передбачено, що у разі невнесення орендної плати в строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,3% несплаченої суми за кожен день прострочення. За розрахунком позивача пеня за несплату орендної плати в натуральній формі за договорами оренди № 414, № 415 за 2018 рік станом на 11 серпня 2020 року за період з 13 липня 2019 року по 11 серпня 2020 року становить 18 616 гривень 50 копійок. Однак суд вважає, що такі вимоги підлягають частковому задоволенню огляду на наступне. Так, позовні вимоги в частині стягнення пені по сплаті орендної плати за 2018 рік, яка розрахована за період з 13 липня 2019 року по 11 серпня 2020 року підлягають частковому задоволенню, оскільки ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тому суд вважає, що задоволенню підлягають вимоги про стягнення пені за період з 11 серпня 2019 року по 11 серпня 2020 року, тобто один рік до дня звернення з позовом до суду, по кожному з укладених договорів. Оскільки розмір орендної плати за кожним з договорів складає 7 875 гривень 00 копійок, а розмір пені за один день становить 23 гривні 62 копійки, то розмір пені за рік, тобто за 365 днів, а не за 394 дні як розрахував позивач, за кожним договором, становить 8 621 гривня 30 копійок. Тому позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 18 616 гривень 50 копійок за невиконання обов`язку зі сплати орендної плати в натуральній формі за договорами оренди № 414 та № 415 за 2018 рік підлягають частковому задоволенню в розмірі по 8 621 гривня 30 копійок за кожним договором, а всього на суму 17 242 гривні 60 копійок. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення збитків, завданих невиконанням оранки земельних ділянок, як видом натуральної орендної плати, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як було встановлено судом, пунктом 9 договорів оренди, стороною яких є позивач за первісним позовом як орендодавець, передбачено зокрема такий вид орендної плати в натуральній формі, як оранка городів - 0,35 га. Пунктом 29 укладених договорів оренди передбачено, що орендар зобов`язаний, зокрема, своєчасно сплачувати оренду плату. З пояснень представника СФГ «Сонячне» з`ясовано, що за життя [PERSON] , спадкоємцем якої є позивач, орендар належним чином та своєчасно виконував оранку городів. Після того, як орендовані земельні ділянки успадкував [PERSON] , орендар перестав здійснювати оранку городів, пояснюючи це тим, що [PERSON] не надав правоустановчих документів на ті земельні ділянки, які слід поорати, не вказав адресу їх розташування. Згідно досліджених матеріалів справи, СФГ «Сонячне» не зверталося до [PERSON] з запитами щодо місцезнаходження городів, які необхідно орати, хоча листування між сторонами велося регулярно, в тому числі і щодо отримання орендної плати, в тому числі і у вигляді оранки городів, про що [PERSON] писав у листах (а.с.68-70,72-73,75-77,т.1). Проте СФГ «Сонячне» відповіді на вказані листи в частині повідомлення про умови здійснення оранки городів не надало, жодного разу самостійно не з`ясувало місцезнаходження земельних ділянок, які необхідно поорати, не дивлячись на існування обов`язку зі своєчасної сплати орендної плати, видом якої також є і оранка городів. Умови укладених договорів оренди не містять вимог щодо подання орендодавцем будь-яких документів, які посвідчують його право власності на земельні ділянки, які слід орати або стосовно повідомлення орендаря із зазначенням адреси розташування таких ділянок. Умови укладених договорів містять положення про обов`язковість виконання орендарем дій зобов`язального характеру в частині своєчасної виплати орендної плати, в тому числі і шляхом оранки городів, та не містить будь-яких умов щодо необхідності або обов`язку вчинення активних дій з боку орендодавця для прийняття такого виду орендної пати. Тому, з огляду на існування такого обов`язку орендаря та з огляду на відсутність будь-якого зобов`язання в цій частині з боку [PERSON] , суд вважає, що вимоги про стягнення вартості невиконаних робіт по укладеним договорам оренди, які є видом орендної плати в натуральній формі, підлягають задоволенню за 2018 рік в розмірі 616 гривень 44 копійки та за 2019 рік в розмірі 622 гривні 40 копійок за дворами договорами оренди землі. Суд вважає необхідним зазначити, що вказані суми не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України, на що посилався позивач за первісним позовом та його представник, оскільки не є втратами, яких зазнав [PERSON] у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витратами, які він зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), оскільки докази здійснення таких витрат суду не надані. Також вказані суми не є доходом, який [PERSON] міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода). Проте, не вдаючись до зайвого формалізму та встановивши, що СФГ «Сонячне» не виконало свого обов`язку щодо виплати орендної плати в натуральному виді шляхом здійснення оранки городів, з урахуванням положень ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що підстави для відмови в задоволенні цієї частини вимог відсутні. В частині вимог про стягнення пені, з урахуванням положень ст. 258 ЦК України, суд вважає що існують підстави для їх часткового задоволення та стягнення пені за невиконання оранки городів по договорам № 414 та № 415 за 2018 рік за період з 11 серпня 2019 року по 11 серпня 2020 року в розмірі 671 гривня 60 копійок, та пені за невиконання оранки городів по договорам № 414 та № 415 за 2019 рік за період з 01 січня 2019 року по 11 серпня 2020 року в розмірі 416 гривень 24 копійки, замість 418 гривень 88 копійок, про що просив позивач. Згідно досліджених матеріалів справи судом встановлено, що листом від 11 жовтня 2019 року № 75 (а.с.142, т.1) СФГ «Сонячне» повідомило [PERSON] про те, що господарство почало виплату орендної плати в натуральній формі, у зв`язку з чим просило з`явитися до господарства та отримати таку плату. Посилання позивача за первісним позовом про не отримання такого листа не приймаються судом з огляду на наявні докази їх направлення засобами поштового зв`язку на адресу [PERSON] (а.с.143-145,т.1). У відповідь на вказаний лист [PERSON] листом від 26 листопада 2019 року просить видати йому натуральну форму орендної плати за 2019 рік в грошовому еквіваленті, у зв`язку з тим, що його не влаштовує якість такої продукції (а.с.72-73,т.1) про що зазначено в листі та було надані відповідні пояснення суду в частині неналежної, на думку позивача та його представника, якості продукції, яка видається як орендна плата. Суд не приймає в якості доказів в цій частині посилання [PERSON] на положення ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо існування обов`язку продавця (виробника, виконавця) передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію, а також на вимогу споживача зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції. Суд вважає, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, то його норми не поширюються на правовідносини, які склалися між сторонами договору оренди землі. На думку суду, відносини орендаря та орендодавця не регулюються нормами вказаного Закону, а тому у СФГ «Сонячне» відсутній обов`язок, зазначений в ст. 6 цього Закону. З огляду на те, що під час розгляду справи судом було встановленою що [PERSON] не звертався за отриманням орендної плати в натуральній формі за 2019 рік, а просив видати йому грошовий еквівалент такої форми орендної плати, то суд вважає, що вимоги про стягнення такої плати в натуральній формі за 2019 рік в розмірі по 7 875 гривень 00 копійок по кожному договору задоволенню не підлягають. На цій же підставі не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення пені за 2019 рік за невиконання такого обов`язку. Вирішуючи вимоги за зустрічним позовом СФГ «Сонячне» про зобов`язання [PERSON] виконати обов`язок в натурі, суд посилається на наступне. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на положення ч. 2 ст. 16 ЦК України, зокрема встановлено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів судом, як примусове виконання обов`язку в натурі. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Примусове виконання обов`язку в натурі, як спосіб захисту, застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його. Стосується він, зокрема, і щодо невиконання обов`язку позивача за первісним позовом отримати належну орендну плату. Суд вважає, що ЦК України, установлюючи такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як примусове виконання обов`язку в натурі, не визначає підстав та умов застосування такого способу захисту, у законодавчому регулюванні чого є необхідність. Вказане не свідчить про те, що такий спосіб захисту є неналежним. Тому з урахуванням часткового задоволення вимог за первісним позовом, суд вважає, що у зв`язку з існуванням між сторонами спору в частині виплати натуральної частини орендної плати за 2019 рік за договорами оренди землі, який фактично залишається не вирішеним у зв`язку з відмовою у задоволенні вимог за первісним позовом, існують підстави для часткового задоволення зустрічного позову. Часткове задоволення зустрічного позову, саме в частині, в якій судом було відмовлено в задоволенні первісного позову, на думку суду буде сприяти ефективному вирішенню спору по суті. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Так, [PERSON] в позовній заяві просив суд стягнути з СФГ «Сонячне» також і судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 840 гривень 80 копійок - судовий збір, 420 гривень 40 копійок - судовий збір за подання заяви про забезпечення доказів, 185 гривень 25 копійок - за направлення запитів до СФГ «Сонячне» про надання інформації, та витрати на направлення відзиву. Суд вважає, що витрати в сумі 185 гривень 25 копійок за направлення запитів до СФГ «Сонячне» про надання інформації не є судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи, оскільки були понесені позивачем до моменту звернення з позовом до суду. Тому такі витрати не підлягають стягненню з СФГ «Сонячне». В той же час, витрати позивача за первісним позовом по сплаті судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок, як і витрати позивача за зустрічним позовом в розмірі 2 102 гривні 00 копійок підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом та з відповідача за зустрічним позовом відповідно, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог. Суд вважає, що оскільки такий розмір судового збору є імперативно мінімальним для розгляду справи судом згідно положень Закону України «Про судовий збір», тому він не підлягає пропорційному перерахунку відносно розміру задоволених вимог. У частині інших судових витрат, суд вважає, що такі підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених вимог. Так, судом встановлено, що позивач за первісним позовом поніс наступні витрати: за подання заяви про забезпечення доказів - 420 гривень 40 копійок (а.с.15,т.1), за подання відзиву - 59 гривень 60 копійок (а.с.193,т.1). а всього 480 гривень 00 копійок. У зв`язку з тим, що ціна позову складала 63 087 гривень 02 копійки, що є 100%, а позов задоволено частково на суму 35 319 гривень 88 копійок, що становить 55,98% від розміру задоволених вимог, тому і судові витрати підлягають задоволенню саме в розмірі вказаної пропорції, тобто в розмірі 55,98 % від суми 480 гривень 00 копійок, що становить 268 гривень 70 копійок. Докази щодо понесення інших судових витрат позивач за первісним позовом та відповідач суду не надали. На підставі викладеного,

Outcome: partial