Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] та просила стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітніх дітей заборгованість по аліментам за період з липня 2018 року по лютий 2020 року в сумі 37976,16 грн. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який в подальшому за рішенням суду від 05.03.2019 року було розірвано, у них народилося двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу діти постійно проживають з позивачем. Відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, станом на 01.02.2020 року виникла заборгованість по аліментам. Місце реєстрації дітей впливає на вартість харчування дітей у закладах освіти, що в свою чергу, за відсутності підтвердження їх реєстрації у м. Житомир, збільшує витрати позивача, яка самостійно утримує дітей. В зв?язку з цим позивач змушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 25.03.2020 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, на адресу суду подали заяву, в якій просили проводити розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просила задовольнити з підстав зазначених у заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, на адресу суду подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч.ч.1, 6 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 05.03.2019 року було розірвано. (а.с.4) Сторони по справі являються батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.6-7) Судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів наданий центрально-західним міжрегіональним управлінням міністерства юстиції (м.Хмельницький), що виникла з вини відповідача станом на 01.02.2020 року становить 37376,16 грн. (а.с.10) Відповідно до вимог ч.7\~ст. 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з вимогами\~ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до положень п.п.2, 3\~ст. 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абзацу першого\~ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. Правовідносини щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, \~яка не досягла десяти років між батьками, які проживають окремо регулюються положеннями\~ст.160 СК України, відповідно до яких місце проживання малолітньої дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161СК\~України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХII(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування пункт 1 статті 18 цієї Конвенції. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст. ст.\~150,155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. З аналізу вище зазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.\~\~ Враховуючи встановлені по справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Суд приходить\~до висновку\~про необхідність\~встановлення місця\~проживання малолітньої\~доньки [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~яка не\~досягла десятирічного\~віку разом\~з матір`ю\~ [PERSON] .\~Вирішуючи питання\~про визначення\~місця проживання\~доньки [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~суд виходить\~з наступного,\~враховуючи,\~що дитина\~досягла чотирнадцятирічного\~віку,\~згідно чинного\~законодавства, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою. За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні даної вимоги. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення заборгованості по аліментам, слід зазначити наступне. Пункт 7 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що після закінчення строку, передбаченого законом для стягнення аліментів, за відсутності заборгованості із сплати аліментів підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, повертають виконавцю постанову про стягнення аліментів з відміткою про перерахування в повному обсязі стягувачу присуджених йому сум аліментів. Якщо відраховані з боржника суми аліментів не були перераховані стягувачу, виконавець письмово повідомляє стягувачу про розмір заборгованості, що утворилася, та роз`яснює йому права на звернення з позовом до підприємства, установи, організації, фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи, якщо така заборгованість утворилася з їхньої вини. Звертаючись з даним позовом, позивач просить стягнути з [PERSON] на\~її користь заборгованості за аліментами на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за період з липня 2018 року по лютий 2020 року в розмірі 37976,16 грн. Відповідно до п.п. 9, 10 Розділу XVI «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої\~Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5\~(у редакції\~наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. У разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом. З аналізу наведених норм можна прийти до висновку, що ця заборгованість повинна стягуватись в межах того ж виконавчого провадження, яке було відкрито в порядку виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира і для її стягнення додаткового судового рішення не потребується. В разі, якщо позивачка вважає недостатнім контроль державного виконавця за стягненням з відповідача заборгованості за аліментами, вона вправі оскаржити його дії чи бездіяльність у порядку, визначеному ст.ст.447,\~448 ЦПК України. Тобто, заявляючи такі вимоги, позивачка обрала невірний спосіб захисту порушеного права. Крім того, суд зазначає, що ухвалення судового рішення про задоволення вимог в цій частині, може призвести до подвійного стягнення заборгованості з боржника, а тому враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні даної вимоги. Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, в зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. за одну вимогу немайнового характеру.. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial