Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивач звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкода в користування майном, зняття з реєстрації. Вимоги позову обґрунтовано наступним. На підставі рішення Деснянського районного суду від 06.07.2018 року позивач набула право власності на квартиру за адресою : [ADDRESS] . На сьогоднішній день вона не має можливості вільно користуватися, розпоряджатися майном на свій розсуд, оскільки колишні власники квартири (відповідачі), які втратили право власності на квартиру 6 (шість) років тому, відмовляються виїжджати в добровільному порядку з квартири, відмовляються її звільнити від власних речей, чим перешкоджають вільно розпоряджатися майном позивачу. Крім того, відповідачі створюють умови, які затягують час примусового звільнення помешкання. Відповідачі по справі вигадують різні приводи для того, щоб відтягнути час примусового виселення та звільнення помешкання, яке належить позивачуна праві приватної власності. [PERSON] , відповідач по справі, неодноразово ініціювала розгляди справ в суді з метою затягування часу звільнення помешкання.(справа № 754/12393/16-ц; справа № 754/15172/18-ц). Так, в свою чергу, до Деснянського районного суду м. Києва у жовтні 2018 року надійшла позовна заява від гр. [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії (підписати договір оренди між нею, [PERSON] та новою власницею квартири [PERSON] . Свої вимоги відповідач обґрунтовувала тим, що з останньою власницею квартири, [PERSON] ( [PERSON] втратила право власності на підставі рішення Деснянського районного суду від 06.07.2018 року, справа № 754/14639/17) у неї був договір та усні домовленості про оренду житла, що на думку є безпідставною вимогою. Вважаємо, що [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду (справа № 754/15172/18, суддя Бабко В.В.) з метою затягнути час та відтермінувати час примусового звільнення квартири за вище вказаною адресою та перешкоджати діяти на свій розсуд з власним майном позивачеві. По справі закрито провадження. Відповідачі продовжують в незаконний спосіб користуватися майном яке їм не належить. Мотивуючи відмову виселення усним договором оренди з колишнім власником квартири.На теперішній час відповідачі по справі є зареєстрованими в квартирі, що належить, як було вищезазначено, позивачу на підставі права власності та відмовляються зняти себе з реєстрації. Перешкоджання відповідачами в користуванні і розпорядженні майном полягає і в тому, що вони періодично з`являються в помешканні, змінюють запори. Посилаючись на викладені обставини справи, позивач просить суд: усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з квартири за адресою: [ADDRESS] ; зняти з реєстрації місця проживання осіб за адресою [ADDRESS] [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року відкрито провадження в справі. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання по справі. Представник позивача протягом судового розгляду справи вимоги позову підтримав в повному обсязі. Представник відповідача вимоги позову не визнав. 22 серпня 2019 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просила в задоволенні вимог позову відмовити, посилаючись на наступне. Рішення, на підставі якого позивач набула право власності зараз оскаржується в апеляційному порядку. В позовній заяві Позивач вказує, що набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 06.07.2018. вона зареєстрована та постійно проживаю у вказаній квартирі, проте її не було залучено до розгляду тієї справи, хоча рішення у тій справі безпосередньо впливає на її права та інтереси. Після того, як вона отримала матеріали позовної заяви їй стало відомо про те, що квартира, в якій вона проживає змінила власника. На даний час рішення Деснянського районного суду м. Києва від 06.07.2018 оскаржується мною в апеляційному порядку. В позовній заяві зазначено, що вона - [PERSON] неодноразово ініціювала розгляди справ у суді з метою затягування звільнення помешкання (справи № 754/12393/16-ц та № 754/15172/18-ц). З цього приводу відповідач зазначає, що справа № 754/12393/18-ц розпочата за позовною заявою [PERSON] (на даний час колишнього, власника квартири) до неї, проте згодом позивач ( [PERSON] ) відмовилася від позовних вимог і провадження у справі було закрито. В справі № 754/15172/18-ц до суду вона не зверталася, позов підписаний невстановленою особою від її імені. Будь яких доручень, договорів на представництво інтересів вона не надавала, а позовну заяву не підписувала. Провадження у справі закрите через відсутність спору між сторонами. Також відповідач зазначає, що договір довготривалої оренди є письмовим. В позовній заяві вказано, що вона проживає в квартирі на підставі усного договору оренди з колишнім власником квартири, однак це не відповідає дійсності. З колишнім власником квартири - [PERSON] у неї укладено письмовий договір довготривалої оренди квартири. Вона постійно проживає в квартирі та сплачує комунальні платежі. Витяг не є правовстановлюючим документом. Правовстановлюючим документом в даному випадку є рішення суду, яке зараз оскаржується і може бути скасованим. Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності зі ст. 223 ч. 3 п. 1 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Суд повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва № 754/14639/17 від 06 липня 2018 року було задоволено позовні вимогни [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотеко держателя - в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за договором безпроцентної позики від 23.07.2014 року в розмірі 900 000 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24.07.2014 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, що зареєстровано в реєстрі за № 829 - квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за [PERSON] . Вищевказане судове рішення було предметом апеляційного та касаційного оскарження і було залишено без змін. Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) м. Київ 21 вересня 2018 року зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Яка на підставу для проживання в квартирі [ADDRESS] відповідач посилаються на Договір довготривалої оренди квартири від 11 січня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , фотокопію якого буцло залучено до відзиву. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1 і 5 статті 81 ЦПК України). У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до вимог ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно із ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак, виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку». Згідно із частин 1 і 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. В тоже час, при вирішення судом питання звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] не було вирішено питання виселення мешканців даного житла. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Зважаючи на час укладення договору іпотеки - 24.07.2014 року та час укладення договору оренди - 11 січня 2017 року, та відсутність підтвердження про згоду на укладення договору оренди іпотекодержателя, суд позбавлений можливості вважати, що існують підстави для відмови в задоволенні вимог позову про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] . Щодо вимоги позивача про зняття з реєстраційного обліку суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд не є органом реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. Також позивачем не зазначено обставин та не надано доказів на підтвердження того, що вона звертався до відповідних органів із заявою про зняття з реєстраційного обліку відповідачів та їй в цьому було неправомірно відмовлено, тому ця вимога також є передчасною. Крім того, вимога позову про зняття з реєстраційного обліку відповідачів є похідною від вимоги про виселення, в задоволенні якої судом відмовлено. У зв`язку з чим, дана позовна вимога є передчасною та не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши та оцінивши наявні у справі докази, суд,

Outcome: partial