Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до Віньковецької районної ради Хмельницької області та [PERSON]. Позивач просить: - скасувати рішення 28 сесії 6 скликання Віньковецької районної ради Хмельницької області від 15 травня 2014 року № б-28/2014 «Про звільнення головного лікаря Віньковецького району» [PERSON]; - поновити на посаді головного лікаря Віньковецької центральної районної лікарні [PERSON] з 15 травня 2014 року; - стягнути з Віньковецької районної ради Хмельницької області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; - стягнути на його користь з Віньковецької районної ради Хмельницької області 6000 (шість тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 1000 гривень витрат, понесених ним на правову допомогу; - допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді головного лікаря Віньковецької центральної районної лікарні Хмельницької області [PERSON]. Позивач повідомляє, що він працював головним лікарем Віньковецької ЦРЛ за контрактом, укладеним між ним та Віньковецькою районною радою. Звільняючи його з посади головного лікаря Віньковецького району, голова цієї Ради та Віньковецька районна Рада порушила вимоги трудового законодавства, а саме статті: 36, 39, 41, 40 ч.3 КЗпП України, недотрималась вимог статтей 19, 21, 26, 29 Регламенту, затвердженого цією Радою та пункту 13 Постанови ПВС України № 19 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», заподіяли йому моральні страждання через порушення його трудових прав. За контрактом він призначений на посаду головного лікаря Віньковецької ЦРЛ в квітні 2014 року, але звільнили його як головного лікаря Віньковецького району у травні 2014 року. Звільнили його за вимогою [PERSON], а не Ради, оскільки голова Ради в усній бесіді повідомив про те, що не може співпрацювати з ним. Звільнили його в той час, коли він амбулаторно лікувався. Сесія районної ради прийняла рішення про звільнення під тиском, оскільки в залі були присутніми люди в масках та з бейсбольними бітами, члени Хмельницького ВО «Майдан» та ВО «Правий сектор». Депутатами порушена процедура поіменного голосування по питанню його звільнення. Кожен депутат повинен був навпроти свого прізвища поставити «за» чи «проти» звільнення [PERSON]. Цей порядок оговорений ст. 29 Регламенту Радою не дотримано. Також не вказано підстави звільнення його з роботи, займаної посади. В судовому засіданні позивач і його представник підтвердили та доповнили висунуті вимоги, просили суд визнати поважною причину пропуску строку, оговореного ст. 233 КЗпП України, звернення позивача до суду, послались на те, що вони звернулись в місцевий суд з адміністративним позовом вчасно, але за непідвідомчістю заяву судом залишено без розгляду. Судом в якості співвідповідача по справі притягнуто Віньковецьку ЦРЛ та за заявою в якості третьої особи - громадську організацію «Віньковецьке районне об'єднання «Майдан». Представники відповідачів, представник третьої особи та [PERSON] не визнали позовні вимоги. Заперечували проти їх задоволення. Кожен окремо повідомив, що Рада прийняла законне рішення, без будь - якого тиску на [PERSON], який був присутнім і покинув сесійний зал після прийнятого рішення, а потім звернувся у лікарню. На рішення депутатів присутні у залі особи - члени Хмельницького ВО «Майдан» та ВО «Правий сектор» не впливали і не втручались у процедуру прийняття рішень. [PERSON] судом притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення корупційного правопорушення і був підданий покаранню, саме з цим пов'язано його звільнення з посади. Його права як робітника не порушені, оскільки йому запропоновано роботу в ЦРЛ лікаря ортопеда - травматолога на 0,5 ставки. В контракті зазначено, що він звільняється з посади з часу прийняття рішення сесією районної ради. Окрім того, він пропустив місячний строк, оговорений ст. 233 КЗпП України, звернення до суду, подавши позов 21 липня 2014 року, і підстав для його поновлення немає. Він не може бути поновлений на посаду «головного лікаря району», оскільки таку посаду не обіймав на момент звільнення. Звільнено його згідно вимог ст. 36 п.8 КЗпП України у зв'язку із розірванням контракту, інших підстав звільнення в цьому законі не зазначено. Заслухавши позицію сторін, дослідивши надані ними докази, суд дійшов наступних висновків. [PERSON], починаючи з 2002 року, працював за контрактом з Віньковецькою районною радою головним лікарем Віньковецького району. Виконував свої обов'язки згідно контракту та статуту Віньковецької ЦРЛ, в якому його посада звучить як «головний лікар району». Строк дії контракту його закінчується в 2015 році. За його згодою та згодою районної Ради в особі її голови 08 квітня 2014 року між [PERSON] та Віньковецькою районною радою переукладено трудовий договір - контракт. За умовами переукладеного контракту, позивач зобов'язався безпосередньо і через адміністрацію здійснювати оперативне управління закладами охорони здоров'я району, а Рада - створювати йому для цього належні умови (п.1 Контракту). Між суб'єктами контракту продовжились трудові відносини (п.2), відповідно до яких [PERSON] обіймав посаду головного лікаря Віньковецької центральної районної лікарні (далі -Віньковецької ЦРЛ). В трудовому договорі (контракті) зазначалось, що спори між сторонами контракту вирішуються у порядку, встановленому законодавством (п.16), а контракт діє з 08.04.2014 року до дати прийняття рішення чергової сесії районної ради про призначення головного лікаря Віньковецької ЦРЛ. Законодавство про працю (ст. 4 КЗпПУ) складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно статті 21 ч.3 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно частини 9 статті 16 Основ законодавства України «Про охорону здоров'я» (яка набула змін 18 грудня 2013 року) "Керівники державних, комунальних закладів охорони здоров'я призначаються на посаду шляхом укладення з ними контракту строком від трьох до п'яти років. Порядок укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоров'я та типова форма такого контракту затверджуються Кабінетом Міністрів України". Зазначеним Законом оговорено строк дії контракту з керівником комунального закладу охорони здоров'я від трьох до 5 років. Типова форма Контракту затверджена Постановою КМУ від 02.08.1995 року № 597. Пунктом 30 Типової форми передбачено строк дії цього трудового договору з обов'язковим визначенням дати початку і кінця його дії. Пункт 22 Контракту, переукладеного з [PERSON] в 2014 році, не відповідає вимогам п.31 Типового контракту та вимогам ст. 16 зазначеного Закону, оскільки відсутня кінцева дата дії контракту, тривалість якого не визначена і згідно змін до зазначеного Закону не повинна бути меншою, ніж 3 роки. Аналогічні норми закладені і в типову форму контракту з керівником комунального закладу охорони здоров'я, проект якого на час розгляду справи не затверджений. Стаття 21 КЗпП України надає право сторонам контракту оговорити умови дострокового розірвання контракту, але такий пункт в умови контракту не внесено. Посилання на 22-й діючий пункт контракту 2014 року «з 08.04.2014 року до дати прийняття рішення чергової сесії районної ради про призначення головного лікаря Віньковецької ЦРЛ» судом приймається як формуліровка, яка не відповідає вимогам вказаного вище закону та Типовому контракту. Ця трактовка договору носить юридично невизначене поняття (вона дає підстави для розірвання трудового договору в будь-який час за волевиявленням роботодавця до закінчення строків, зазначених Законом, що неприпустимо). Трудовий договір укладається в даному випадку на визначений строк (ст. 23 ч.1 п.2 КЗпП України) не нижче мінімального, оговореного ст.16 Основ. [PERSON] наголошує, що зміни до попереднього контракту він вносив під тиском голови Ради і заперечує добровільність передчасного розірвання трудового договору. Навіть якщо погодитись з переукладеним контрактом, то він погіршує становище найманого працівника, оскільки строк дії трудового договору (згідно раніше укладеного контракту) закінчується в 2015 році. Стаття 22 КЗпП України забороняє будь-яке пряме або непряме обмеження прав працівника без волевиявлення останнього. Волевиявлення відповідача про скорочення дії трудового договору 2014 роком в контракті відсутнє. Приймаючи 15 травня 2014 року рішення про звільнення [PERSON] з посади головного лікаря Віньковецького району, рада зазначила таку посаду позивача, виходячи із змісту штатного розпису. Згідно витягу зі Штатного розпису медичного персоналу Віньковецької ЦРЛ на 04.02.2014 року, ним передбачено посаду «головний лікар району». Такий термін вказано у контракті 2002 року, хоча за діючим від 08 квітня 2014 року контрактом позивач прийнятий на посаду «головного лікаря Віньковецької ЦРЛ», тому фактично його звільнили з посади, на яку не призначали. Контракт з керівником державного, комунального закладу охорони здоров'я може бути розірваний з підстав, оговорених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. При цьому розірвання контракту з ініціативи органу управління майном або керівника державного, комунального закладу охорони здоров'я повинно провадиться з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством. Чинним законодавством встановлені гарантії і не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності чи відпустки (ч.2 ст.40 КЗпП України). Згідно рішення власника - Ради № 6-28/2014 від 15.03.2014 року, позивача звільнено з посади головного лікаря Віньковецького району 15 травня 2014 року (а.с.45, справа № 2-а/670/24/14), тобто в день, коли він лікувався, що є порушенням вимог статті 40 КЗпП України, що підтверджується листком непрацездатності (а.с.8, справа № 2-а/670/24/14). Із наказу №64 Віньковецької ЦРЛ, фактично трудовий договір з ним розірвано зі звільненням його з посади головного лікаря Віньковецького району 03 червня 2014 року. І в цьому випадку звільнено його з порушенням вимог, оговорених статтею 40 КЗпП України, оскільки він 03 червня 2014 року перебував у відпустці, а 4 вийшов на роботу, про що зазначив [PERSON]. Вказана правова норма забороняє звільнення найманого працівника під час відпустки чи лікування. Із наданого ним листка непрацездатності, він до 20.05.2014 року лікувався. А згідно витягу з наказу № 51 /В по ЦРЛ, у відпустці він перебував з 20 травня по 03 червня 2014 року і до роботи став 04 червня 2014 року. В цей період обов'язки головного лікаря виконувала інша особа по 03 червня 2014 року включно. Наказом №64 Віньковецької ЦРЛ [PERSON] звільнено з посади головного лікаря Віньковецького району 03 червня 2014 року і цим же наказом йому запропоновано 0,5 ставки лікаря ортопеда-травматолога. Із аналізу досліджених доказів слідує, що під час переукладання контракту позивачем порушені вимоги частини 9 статті 16 Основ законодавства України «Про охорону здоров'я» та п.2 ч.1 ст. 23 КЗпП України - мінімальний строк укладання з ним трудового договору. Найманого працівника [PERSON] звільнено з посади Радою та розірвано з ним трудовий договір Віньковецькою ЦРЛ під час лікування та знаходження у відпустці останнього. Фактично з 15 травня 2014 року [PERSON] було відсторонено від посади головного лікаря ЦРЛ і звільнено 03 червня 2014 року. 04.06.2014 року він звернувся з адміністративним позовом в суд і просив поновити його на посаді головного лікаря. Ухвалою суду від 14 липня 2014 року Віньковецьким районним судом закрито провадження у справі за його позовом, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Виходячи з того, що позивач на слідуючий після звільнення з посади головного лікаря день звернувся до суду із позовом і у письмовій заяві просить поновити йому строк звернення, суд вважає можливим задовольнити його вимогу, визначивши поважною причину пропуску місячного строку, оговореного ст. 233 КЗпП України. Він використав конституційну гарантію, оговорену ст.55 Конституції України (права і свободи людини і громадянина захищаються судом) та ст.59 Конституції (право на правову допомогу) звернення до суду з позовом до Ради. Проте, позов був поданий до суду адміністративної юрисдикції. Тонкощі застосування процесуального закону і підсудність даної справи визначена Постановою ПВС України від 01.03.2013 року №3, про такі юридичні нюанси позивач не міг знати. Тому суд визнає поважною причину пропуску ним строку звернення із позовом. Окрім того, стаття 233 КУпАП передбачає місячний строк звернення до суду з часу вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Представник ЦРЛ не надав жодних доказів, які б підтверджували, що [PERSON] вручено трудову книжку чи копію наказу про звільнення в день видачі такого наказу. Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] проведено з порушенням вимог чинного законодавства, але позовна вимога щодо скасування наказу про звільнення ним не висувалась, тому підлягає задоволенню лише його вимога про скасування рішення 28 сесії 6 скликання Віньковецької районної ради Хмельницької області від 15 травня 2014 року № б-28/2014 в частині «звільнення головного лікаря Віньковецького району» [PERSON], адже відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права позивача на його захист в зв'язку з незаконним звільненням, засновані на принципі юридичної визначеності. Під принципом юридичної визначеності суд розуміє те, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою в особі відповідних суб'єктів владних повноважень, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії (типовому договорі). При цьому, якщо держава схвалила певну концепцію, в даному випадку це покладення на відповідний орган обов'язку дотримання вимог законодавства під час вирішення питання звільнення позивача, то суб'єкт владних повноважень вважатиметься таким, що діє протиправно, якщо він відступить від встановлених обов'язків, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у суб'єктів відповідних правовідносин стосовно суворого додержання суб'єктом владних повноважень такої політики чи поведінки. В контексті особливостей закріпленого практикою Європейського Суду з прав людини принципу юридичної визначеності, суд звертає увагу на те, що факт встановлення чинним законодавством України обов'язку роботодавця дотримуватися чіткої процедури під час вирішення питання звільнення позивача є підставою для виникнення у такої особи (зокрема, позивача) обґрунтованих очікувань щодо належного дотримання суб'єктом владних повноважень покладеного на нього законом обов'язку та не порушення ним прав особи на відповідний захист. Тому відповідно до вимог ст. ст. 235, 237-1 КЗпП України [PERSON] з 04.06.2014р. слід поновити на роботі на посаді головного лікаря Віньковецької ЦРЛ з виплатою йому різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи лікаря - ортопеда зі стягненням на його користь з ради моральної шкоди. У стягненні моральної шкоди з Віньковецької ЦРЛ позивачу відмовити, оскільки така вимога стороною позивача не заявлялась. Виходячи із засад розумності, виваженості, оговорених п.9 Постанови ПВС України № 4 від 31.03.1995 року зі змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд оцінює моральні страждання позивача у грошовому виразі в сумі 2000 грн.. Він гаяв час, лікувався, переживав у зв'язку зі зміною місця роботи та спеціальності. Оскільки його звільнив колегіальний орган, то суд не може застосувати вимоги ст. 237 КУпАП щодо відповідальності службової особи за неправомірне звільнення найманого працівника. З відповідача на користь позивача та держави відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України слід стягнути витрати, пов'язані з наданням правової допомоги, - 1000 грн. та судовий збір 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial