Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №221/ос від 22.03.2016 року про припинення трудового договору про звільнення її у зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників, поновити її на посаді Реєстратор медичний відділення променевих методів діагностики, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн., а також судові витрати та витрати на правову допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що з 1983 року по 31.03.216 року працювала в ДЗ «Дорожкя поліклініка ДТГО «Львівська залізниця» на посаді Реєстратора медичного. Протягом січня-лютого 2016 року неодноразово чула інформацію про майбутнє звільнення працівників. Згідно наказу про припинення трудового договору №221/ос від 22.03.2016 її було звільнено з посади на підставі наказу №992/ос від 31.12.2015 року «Про скорочення штатної чисельності працівників ДЗ «Дорожня поліклініка» ДТГО «Львівська залізниця», протоколу профспілкового комітету №68 від 19.02.2016, про який дізналася 31.03.2016 року, коли їй було видано трудову книжку із записом про звільнення у зв'язку із скороченням чисельності працівників. Відповідач не ознайомив її із наказом від 31.12.2015 року, а також із наказом про внесення змін у штатний розпис поліклініки ні безпосередньо під час прийняття, ні протягом 2 місяців, що передували її звільненню. Крім того, всупереч вимогам закону не було повідомлено державну службу зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників не пізніше ніж за 2 місяці. Зазначає, що з чотирьох працівників відділення променевих методів діагностики було звільнено три працівники, проте не було враховано, що позивачка має 33 роки безперервного стажу роботи в даній поліклініці, що є перевагою в залишенні на роботі. Крім того, у її сім'ї немає інших працівників із самостійним заробітком Окрім наведених порушень, відповідач не запропонував їй іншу роботу в поліклініці, хоча їй відомо, що інші вакансії станом на момент її звільнення та теперішній час в поліклініці існують. Також відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору за скороченням чисельності працівників може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, чого не було виконано відповідачем. Позивач зазначає, що протиправними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, що проявилося у погіршенні самопочуття та стану здоров'я через незаконне звільнення та залишення без засобів існування. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеному, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову (а.с. 135-140) та пояснив, що підставою звільнення позивачки були зміни в організації виробництва і праці, а саме: скорочення чисельності та штату працівників в період реорганізації відповідача, шляхом перетворення його в комунальну медичну установу. Жодних порушень трудового законодавства при звільненні позивачки з роботи. Позивач була повідомлена про наступне вивільнення не пізніше ніж за 2 місяці та їй пропонувалась інша робота від якої позивачка відмовилася. Також, при звільненні позивача було отримано письмове погодження від профспілкового комітету на його звільнення. Крім того, позивач не мала переважного право на залишення на роботі. Таким чином, при звільненні позивача дотримано усіх процедур, передбачених чинним трудовим законодавством України. Просить у задоволені позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу №728 від 12.09.1983 року позивач [PERSON] була прийнята на роботу медичним реєстратором рентгенологічного відділення дорожньої поліклініки /а.с.30/. Відповідно до наказу №221/ос від 22.03.2016 року її було звільнено з 31.03.2016 року з роботи реєстратора на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників /а.с. 6/. У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Відповідно до Статуту ДЗ «Дорожня поліклініка», затвердженого наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України №158-Ц від 13.03.2008 поліклініка заснована на державній власності, відноситься до сфери управління Міністерства транспорту та зв'язку України. На виконання розпорядження КМУ №887-р від 26.08.2016 року «Про передачу цілісних майнових комплексів державних закладів охорони здоров'я у власність (спільну власність) територіальних громад цілісний майновий комплекс ДЗ «ДП» ДТГО «ЛЗ» передано у власність територіальної громади міста Львова відповідно до акту приймання-передачі від 23.12.2015 року, затвердженого виконавчим комітетом ЛМР рішенням № 741 від 23.12.2015 року. Затвердженим штатним розписом з 01.01.2016 року було передбачено 435,50 штатних одиниць, а 01.04.2016 року штатну чисельність комунальної 3-ї міської поліклініки м.Львова (змінена назва установи) передбачено у кількості 300,25 штатних одиниць, головного лікаря Мігущено В.М. зобов'язано внести зміни в штатні розписи та структуру установи і подати їх на затвердження в УОЗ ЛМР до 31.03.2016 року та попередити до 31.01.2016 року в письмовій формі працівників про зміни істотним умов праці і можливе розірвання трудового договору та подати інформацію у центри зайнятості. Комісією ДЗ з розгляду питань щодо скорочення штатної чисельності було запропоновано скоротити 175,75 ставок, серед яких 3,0 ставки реєстратора медичного відділення променевих методів діагностики (протокол №1 від 31.12.2016 року), а наказом №992/ос від 31.12.2015 року були внесені запропоновані зміни до штатного розпису, який подано на затвердження. Затвердженим штатним розписом з 01.04.2016 року у відділенні променевих методів діагностики передбачена 1 штатна одиниця реєстратора медичного. 20.01.2016 року позивач була повідомлена про скорочення її посади та наступне вивільнення, однак відмовилася отримати письмове попередження і поставити в ньому підпис з його ознайомленням, про що складено акт від 20.01.2016 року. Згідно ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Відповідно ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідач не довів суду, ні документально, ні за допомогою свідків, що при звільненні позивача, ним були виконані вимоги вказаної статті. Як пояснили, допитані в якості свідків відповідача його працівники: [PERSON], [PERSON], [PERSON], рішення про скорочення [PERSON] приймалось комісією, на підставі того, що вона нібито порушувала дисципліну, що відображено в характеристиці в 11.02.16 року та рапорту від 19.02.16 року. Суд, критично оцінює останні документи, бо в характеристиці датованій 11.01.16 року йдеться про порушення трудової дисципліни 19.02.16 року. Окрім того, як стверджує відповідач [PERSON] вже була попереджена про звільнення 20 січня 2016 року (а.с. 91-92, 137), тобто рішення про скорочення саме [PERSON] приймалось з інших міркувань, ніж документи на які послався відповідач. 17.02.2016 року відповідач звернувся до профспілкового комітету із поданням №100 про дачу згоди на звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України, на засіданні профспілкового комітету у присутності позивача, профспілковий комітет надав згоду на її звільнення згідно протоколу №68 від 19.02.2016 року. Позивачці [PERSON] повідомленням від 24.02.2016 року запропоновано роботу молодшої медсестри-прибиральниці жіночої консультації на період відсутності [PERSON] у відсутності по догляду за онукою до 3 років з посадовим окладом 1393,00 грн. Від запропонованої 24.02.2016 року позивачка відмовилася, про що складено відповідний акт від 24.02.2016 року. Профспілковий комітет на підставі розглянутого подання адміністрації від 21.03.2016 року і долучених до нього документів своїм рішенням від 21.03.2016 року дав згоду на продовження дії рішення профспілкового комітету від 19.02.2016 року до 01.04.2016 року і звільнення [PERSON] у зв'язку із скороченням штату, чисельності працівників і реорганізацію медичного закладу. 13.06.2016 року діяльність юридичної особи ДЗ «ДП» ДТГО «ЛЗ» припинено, а її правонаступник - Комунальна 3-я міська поліклініка м.Львова. Державний центр зайнятості отримав 29.01.2016 року направлену відповідачем за №40 від 28.01.2016 року Інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, згідно якої підлягало вивільненню 10 реєстраторів медичних. Станом на 31.12.2016 року у відповідача працювало 24 реєстратори медичні, серед них були особи які мають більші переваги, ніж позивачка ([PERSON] одинока мати, яка виховує дитину до 16 років, [PERSON], інвалід ІІІ групи, працює з 12.06.1984 року, які є сумлінними працівниками). Однак, згідно ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 і пп. 2 і 3 ст.41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно ч.8 ст.43 КЗпПУ, власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). В даному випадку профспілковий комітет поліклініки надав згоду на звільнення позивачки 19.02.2016 року. Тому відповідач мав право звільнити [PERSON] до 18.03.2016 року включно, чого ним не було зроблено. Продовження профспілковим комітетом 21.03.2016 року свого рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] від 19.02.2016 року суперечить чинному законодавству, оскільки строк встановлений ч. 8 ст. 43 КЗпПУ є пресекательним, не може бути продовжений, ні відновлений. Увипадку пропуску місячного строку для звільнення працівника, роботодавець зобов'язаний повторно звернутись до профспілкової організації для отримання повторної згоди. Позаяк, згідно ч.3 ст.43 КЗпП України, подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Однак представником відповідача не було долучено до матеріалів справи такої згоди позивача. Аналізуючи законодавство, де законодавець передбачив додаткові гарантії діяльності для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів (ст.252 КЗпП, ст. 43 «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено виключно за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (ст. 43 КЗпП). Відповідно до частини третьої ст. 252 КЗпП звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Виборним органом первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації, зазвичай, є профспілковий комітет підприємства, установи, організації. Вищим виборним органом об'єднання профспілок є профспілковий орган, створений згідно із статутом (положенням) об'єднання профспілок. Від так, 21.03.2016 року профспілковий комітет розглянув подання в.о. головного лікаря ДЗ «Дорожня поліклініка» ДТГО «Львівська залізниця» Мігущенко В.М. про дачу згоди на продовження до 01.04.2016 року дії рішення профспілкового комітету від 19.02.2016 року, без повідомлення [PERSON], таким чином, порушивши вимоги чинного законодавства. Отже, в судовому засіданні встановлено, що звільнення позивачки відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, у зв'язку із чим позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу державного закладу «Дорожня поліклініка ДТГО «Львівська залізниця» від 22.03.2016 року про звільнення [PERSON] в зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України та поновлення [PERSON] на посаді реєстратор медичний відділення променевих методів діагностики Комунальної третьої міської поліклініки міста Львова з 31.03.2016 року підлягає задоволення. Крім того, що стосується позовних вимог про стягнення моральної (немайнової) шкоди, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на обставини справи, ступінь доведеності моральних страждань, які здебільшого позивач відносить до подій, що передували звільненню, з огляду на принципи виваженості, розумності та справедливості суд приходить до переконання, що розмір моральної (немайнової) шкоди складає 600,00 (шістсот) гривень. Суд також вважає за необхідне стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дати винесення рішення. Як убачається Довідки про середньоденний заробіток позивача становить 79 грн. 71 коп. Беручи до уваги, що розгляд справи тривав більше одного року не з вини з відповідача, а більшість судових засідань відкладені за клопотанням відповідача, та з-за неявки свідків відповідача, то підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який складає 353 днів, а саме: 2016 рік - 190 днів, 2017 рік -163 дні. Таким чином, сума оплати часу вимушеного прогулу становить 28.173 грн. 63 коп. (353 дні х 79, 71 грн. = 28.173, 63 грн.) Крім того з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 551 грн. 20 коп. судового збору. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження витрат на правову допомогу суду позивачем були надані: Договор про правову допомогу № 12/16 від 11.02.16 року підписаному адвокатом Марусяк В.І. та [PERSON].(а.с.15), Договор про правову допомогу № 9/16 від 05.07.16 року підписаному адвокатським обєднанням «юридична фірма «Марусяк В.І. і партнери» та [PERSON].(а.с.157), Додаток до договору про правову допомогу № 9/16 від 05.07.16 року «Розрахунок витрат на правову допомогу..» підписаному адвокатом Марусяк В.І.(а.с.246), Акт приймання-передачі від 23.12.16 року до договору про правову допомогу № 9/16 від 05.07.16 року підписаному адвокатом Марусяк В.І. (а.с.247), Копія квитанції від 04.05.17 року про оплату [PERSON] Марусяку В.І. 3.000 гривень (а.с.147). З огляду на те що: - в судовому засіданні ні представником позивача, ні позивачем не були наданий оригінал квитанції про сплату 3.000 гривень (а.с.147); - дата оплати по квитанції - 04.05.17 не може мати відношення до договору про правову допомогу № 9/16 від 05.07.16 року, за яким суду був наданий розрахунок; -додаток до договору про правову допомогу № 9/16 від 05.07.16 року та акт приймання-передачі від 23.12.16 року до договору про правову допомогу № 9/16 від 05.07.16 року повинні бути підписані сторонами, а не одною стороною; -акт приймання-передачі від 23.12.16 року до договору про правову допомогу № 9/16 від 05.07.16 року повинен бути підписаний не адвокатом Марусяк В.І., головою адвокатського обєднання «юридична фірма «Марусяк В.І. і партнери»; - додаток до договору про правову допомогу № 9/16 від 05.07.16 року «Розрахунок витрат на правову допомогу..» містить посилання на «підготовку позовної заяви…», яка була подана до суду 28.04.16 року, тобто задовго до укладення вказаного договору. З огляду на наведене, неналежність наданих доказів, недоведеність витрат, враховуючи ст. 60-62, 79, 84, 88 ЦПК України, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову в частині вимог стягнення з відповідача на користь позивача вартості послуг про надання правової допомоги слід відмовити.

Outcome: partial