Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

До Віньковецького районного суду надійшла позовна заява прокурора Деражнянського району до [PERSON] та Деражнянської міської ради (далі Рада). Прокурор повідомляє, що діє в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON] - осіб похилого віку, одна з яких являється інвалідом 2 групи. Зазначає, що [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення сесії Деражнянської міської ради №13, прийнятого 26 квітня 2002 року, отримали державні акти на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,036га, розташовану по вул. Робітничій, 4, в м. Деражня Хмельницької області. Рішення Радою винесено з порушенням низки нормативних актів, а тому прокурор вважає його незаконним та просить суд визнати недійсним п.1 цього рішення № 13 в частині затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки про видачу [PERSON] та його матері [PERSON] Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку зазначеної площі в м. Деражня. Також він просить визнати недійсним отриманий [PERSON] та [PERSON] Державний акт Р1 №782340 на ділянку землі площею 0,036га, виданий на підставі вищезазначеного рішення Радою та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1142. Позивач зазначає, що рішення Деражнянської міської ради винесено з порушенням вимог діючого земельного законодавства, тому підлягає визнанню недійсним, як і виданий на його підставі Державний акт на право приватної власності на землю у звязку з порушенням низки законів. Повідомляє, що відповідно до ст. 42 ЗК України в разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватись безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Будинок по вул. Робітничій, 4 в м. Деражня складається з 8 квартир, які належать громадянам на праві власності, серед яких є позивачі. Відповідно до свідоцтва про право власності АВІ №129727, власниками квартири по вул. Робітничій, 4 в м. Деражня являються [PERSON] та [PERSON]. Зазначений будинок по Генеральному плану м. Деражня розміщений на земельній ділянці орієнтовною площею 0,1546 га, яка відноситься до земель житлової та громадської забудови. Актовим записом про смерть № 65 від 26.06.2010 року підтверджено, що [PERSON] померла 25 червня 2010 року, інформація про прийняття спадщини після її смерті в реєстрі спадкових прав відсутня. Посилаючись на ч.3 ст. 42 ЗК України та п.5 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивачі наголошують, що порядок користування земельними ділянками, де розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок або його частки, а також прибудинкових територій, тому земельна ділянка під житловим будинком по вул. Робітничій, 4 в м. Деражня та його прибудинкова територія не можуть бути поділені між співвласниками цього будинку. В судовому засіданні прокурор та позивачі підтримали заявлені вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. [PERSON], [PERSON], [PERSON] зазначили, що стан їх здоровя незадовільний, а відповідач знущається над ними, провокує на конфліктні ситуації, словесно пригнічує. Їм важко переносити його погрози як людям похилого віку, одна з яких є інвалідом 2 групи. [PERSON] повідомила, що земельна ділянка відповідача розташована безпосередньо перед її вікном, вона приватизована і предмети на ній затінюють її вікно. Відповідач, Деражнянська міська рада, заявлені вимоги визнала. Її представником надіслано заяву, в якій Рада просить суд розглядати справу без участі її представника. Відповідач [PERSON] не зявився у судове засідання, був неодноразово належно, відповідно до вимог ст. 74 ч.5 ЦПК України, повідомлений про час та місце розгляду справи. Справа, згідно ст. 169 ч.4 ЦПК України, розглядалась в його відсутності. В останнє судове засідання позивачі не зявились, були належно повідомлені про час та місце розгляду справи, просили завершувати розгляд справи в їх відсутності. Заслухавши позицію позивачів, прокурора, представника відповідача, дослідивши електронні телеграми [PERSON], письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню. Встановлено, що [PERSON] являється співвласником ? частини квартири №4 по вул. Робітничій, в м. Деражня Хмельницької області, інша частина якої належала його матері [PERSON], яка померла 25.06.2010 року (а.с.65). Їм також на праві власності належить земельна ділянка розміром 0,036 га в м. Деражня по вул. Робітничій, 4. Ділянка їм передана безкоштовно у власність і посвідчена Державним актом (а.с.12), про що говориться в додатку №1 до рішення сесії Деражнянської міської ради № 13 від 26.04.2002 року. Вона розташована безпосередньо біля будинку №4 на вул. Робітничій (а.с.26, 31). Ця земельна ділянка видана відповідачу на підставі рішення сесії Деражнянської міської ради від 26.04.2002 №13 (а.с.7-10). На ділянку відповідачу та його матері [PERSON] оформлено Державний акт на право приватної власності на землю від 26.10.2002 серії Р1 №782340 площею 0,036 га, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1142. Згідно повідомлення директора ГМП «Інвентаризатор» (а.с.29), всі вісім квартир в будинку №4 по вул. Робітничій мають власників, серед яких є позивачі. Посилаючись на вимоги ст.10 п.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та ст. 42 ч.3 ЗК України, прокурор вважає недопустимим використання прибудинкової території лише [PERSON], оскільки порядок користування прилеглою до будинку земельною ділянкою визначають співвласники квартир цього будинку. Суд частково погоджується з позицією прокурора. Згідно ч.2 ст.42 ЗК України у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватись безоплатно у власність або надаватись у користування обєднанню власників. [PERSON] в своїх запереченнях повідомляє про відсутність такого обєднання, і це так. Але і до створення обєднання власників закон не надавав право Деражнянській міській раді частину землі, яка примикає до зазначеного будинку №4 (а.с.31), передавати у власність окремому громадянину чи членам сімї власника квартири. Набувший чинності з 01 січня 2002 року Земельний кодекс України у зазначеній вище правовій нормі надав право, врегульоване Законом України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку» саме обєднанню власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, оберігаючи їх право спільного утримання багатоквартирного будинку. Межі прибудинкової території відповідно існуючого житлового фонду встановлюються та закріплюються в користування за обєднаннями співвласників багатоквартирного будинку юридичними особами, створеними власниками квартир. Лише такі обєднання можуть виступати власниками земельних ділянок, що складають прибудинкову територію, набувши землю шляхом приватизації. Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507, багатоквартирний будинок - це житловий будинок з трьома та більше квартирами. Передаючи у власність в 2002 році земельну ділянку тільки двом особам - [PERSON] та [PERSON], Рада діяла за межами правового поля, означеного ст. 42 ЗК України та ст. 1 Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку», оскільки передача прибудинкової території у власність громадянину не передбачена, вона може бути передана тільки обєднанню власників. На підставі зазначених правових норм та відповідно до вимог ст. 61 ч.1 ЦПК України (у звязку з визнанням позову Радою) слід визнати недійним рішення сесії Деражнянської міської ради №13, прийняте 26 квітня 2002 року, за яким [PERSON] та [PERSON] отримали державні акти на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,036га, розташовану по вул. Робітничій, 4, в м. Деражня Хмельницької області. Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на відсутність підстав, оговорених ст. 140 ЗК України, для припинення права власності на його земельну ділянку. Також він посилається на Закон України «Про прокуратуру» і ст. 45 ЦПК України, вважаючи, що не має законних підстав прокурору звертатись до суду в інтересах вище вказаних позивачів, оскільки інвалідність однієї з них та похилий вік інших не є такими підставами. Вважає за необхідним закрити провадження у справі, яку відкрито безпідставно. З позицією відповідача не можна погодитись, виходячи з вимог ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», в якій зазначено, що представництво інтересів громадянина в суді полягає у здійсненні прокурором від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист в суді інтересів громадянина у випадках, передбачених законом. Законом України «Про соціальний захист дітей війни», зокрема статтями 2 і 3-ю визнано на державному рівні важкий життєвий шлях позивачів. Із змісту позовної заяви слідує, що всі вони 1939-1941 року народження, тому наділені особливим статусом «дітей війни». В силу ст. 65 ч.2 ЦПК України це загальновідомий факт і він відображений прокурором у позові, де зазначено рік народження позивачів, повідомлено про їх похилий вік, тому доказування прокурором неспроможності звернення цих осіб до суду не потребує. Кожна із позивачів у письмовій заяві на імя прокурора (а.с.13) і в судовому засіданні повідомила про свої фізичні вади. Також не приймається посилання позивача на ст. 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», які набрали чинності лише з 15 липня 2015 року, тобто, після подання прокурором позовної заяви до суду. Суд не погоджується з доводами відповідача щодо пропуску строків звернення з позовом до суду прокурора,враховуючи, що Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" № 4176-VI від 20.12.2011 року набрав чинності з 15.01.2012 року, а прокурор звернувся із позовом 14.01.2015 року (а.с.1), тобто до спливу трирічного строку. Щодо визнання недійсним отриманого [PERSON] та [PERSON] Державного акту Р1 №782340 на ділянку землі площею 0,036га, виданого на підставі вищезазначеного рішення Радою та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1142, то в цій частині вимога задоволеною бути не може через відсутність підстав, оговорених статтями 140 та 143 ЗК України. Визнання недійсним Державного акту породжує вилучення земельної ділянки. Вказаними правовими нормами передбачено вичерпний перелік підстав вилучення земельної ділянки у власника, про що зазначає у своїй постанові від 12 вересня 2012 року Верховний суд України у справі за позовом Херсонського міжрайонного природоохоронного прокурора до громадянина Ш., про визнання Державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним. Скасування рішення субєкта владних повноважень про надання дозволу на отримання у власність земельної ділянки шляхом її приватизації, тобто безоплатно, саме по собі не є підставою для визнання недійсним Державного акта, отриманого громадянином, який діяв добросовісно, відкрито, публічно і отримав державний акт шляхом помилки, допущеної субєктом владних повноважень. При цьому береться до уваги строк користування земельною ділянкою відповідача - більше 10 років, що згідно ч.1 ст.344 ЦК України дає йому право на спірну ділянку землі, тому витребувати в нього цю ділянку в спосіб, заявлений позивачами, не можливо. Стаття 140 ЗК України є спеціальною нормою, вона визначає підстави вилучення землі у власника і застосовується до спірних правовідносин по відношенню до ст. 143 цього ж Кодексу, яка вважається загальною нормою, оскільки регулює можливість припинення прав як користувача, так і власника земель. Підставами припинення права приватної власності на земельну ділянку (ст. 140 ЗК України) є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; є) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. [PERSON] користується земельною ділянкою безпосередньо розташованою біля стін будинку № 4 по вул. Робітничій. Він повідомляє суду про це в акті, складеному 07.08.2010 року з позивачами. Хоча власники квартир не утворили юридичну особу - об'єднання власників житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, але згідно вище вказаного Закону саме вони всі у сукупності мають право на прибудинкову територію (спільна сумісна власність), а не окремий власник будинку на частку цієї території (право часткової власності ). Тому позивачі вправі були звернутись до суду на підставі п. «г» ч.1 ст. 143 ЗК України, яка регулює примусове припинення прав на землю шляхом вилучення земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб. Прокурор же звертається до суду з позовом з підстав незаконності рішення, прийнятого в 2002 році сесією Деражнянської міської ради, що, на думку позивачів, повинно породжувати незаконність виданого Державного акту на землю, але такі підстави не оговорені статтею 143 ЗК України, а суд, відповідно до ст. 11 ЦК України, не вправі вийти за межі заявлених стороною позовних вимог, тому в цій частині вимога задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з Деражнянської міської ради на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 243 грн.60 коп..

Outcome: partial