Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача - публічного акціонерного товариства Горохівське АТП-10764 про повернення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відкрите акціонерне товариство Закарпатавтотранс. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є інвалідом ІІ групи загального захворювання і має право на пільговий проїзд автомобільним транспортом. Крім того, сімя позивача є багатодітною, а тому члени його сімї також мають право на пільгове перевезення. 27 лютого 2016 року позивач, як інвалід II групи по зору, мав намір придбати пільговий квиток на автобусний рейс з м.Ужгорода до м.Луцька в касі автостанції № 1, що у м.Ужгороді по вул.Станційна, 42, однак касир автостанції відмовився продати йому такий квиток, тому позивач змушений був сплатити повну вартість квитка в сумі 233 гривні 28 копійок. 02 серпня 2016 року о 18 годині 30 хвилин позивач разом із своєю сім'єю виїхав з м.Луцька до м.Ужгорода на автобусі по маршруту "Луцьк - Ужгород". Позивач придбав квитки на вищевказаний рейс для своїх дітей в касі автостанції, при чому вартість цих квитків, як для членів багатодітної сімї, складалася лише із станційного збору в розмірі 22 гривні 98 копійок за кожного пасажира. Однак водій автобуса відмовився перевозити позивача та членів його сімї за вищевказаними квитками з тих підстав, що йому не компенсовують вартості пільгових перевезень, та змусив позивача придбати додаткові квитки в салоні автобуса, за які позивач доплатив водію 600 гривень, тобто по 200 гривень за кожну дитину. 03 серпня 2016 року позивач у касі автостанції № 1, що у м.Ужгороді по вул.Станційна, 42, пред'явивши документи, що підтверджують статус багатодітної сімї, мав намір придбати пільгові квитки для своїх дітей на автобусний рейс з м.Ужгорода до м.Луцька на 07 серпня 2016 року, однак касир автостанції відмовився продати позивачу пільгові квитки, а тому останній був вимушений придбати 3 квитки за повною вартістю по 229 гривень 28 копійок кожен. Оскільки автобусні перевезення за вищевказаним маршрутом здійснюються перевізником - публічним акціонерним товариством Горохівське АТП-10764, позивач вважає, що вищевказані дії перевізника є протиправними та тягнуть за собою відповідальність відповідно до закону. Внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу заподіяно матеріальної шкоди на суму 1344 гривні 54 копійки, яку відповідач відшкодувати відмовився, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача вищевказану шкоду. Крім того, позивач вважає, що внаслідок незаконних дій відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 5000 гривень та просить стягнути її з відповідача у свою користь. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відкритого акціонерного товариства Закарпатавтотранс не зявився в судове засідання і від нього не надійшло повідомлення про причини його неявки. Про час, день і місце проведення даного судового засідання третя особа була повідомлена належним чином. В судовому засіданні представник відповідача - публічного акціонерного товариства Горохівське АТП-10764 [PERSON] позову не визнав та суду пояснив, що ПАТ Горохівське АТП-10764 здійснює пасажирські перевезення на автобусному маршруті сполученням Луцьк Ужгород. Представник відповідача ствердив, що про будь-які факти відмови водіїв перевозити пасажирів, які мають право на встановлені законодавством пільги, без оплати повної вартості квитка йому невідомо, тим більше, що в кожному автобусі на видному місці поміщено інформацію про його контактний телефон, на який пасажири можуть телефонувати у разі виникнення непорозумінь із водієм. Представник відповідача ствердив, що подія, яка, зі слів позивача, сталася 02 серпня 2016 року, не відбувалася, оскільки його про неї ніхто не інформував. Крім цього, представник відповідача пояснив, що між ПАТ Горохівське АТП-10764 та ВАТ Закарпатавтотранс укладено договір, відповідно до якого ВАТ Закарпатавтотранс надає відповідачу послуги з прийняття та відправлення пасажирів транспортом відповідача з автостанцій, належних ВАТ Закарпатавтотранс, у тому числі і з автостанції м.Ужгорода. Оскільки продаж квитків на автобусні маршрути відповідно цього договору здійснює ВАТ Закарпатавтотранс, жодних домовленостей між підписантами цієї угоди з приводу нездійснення продажу квитків пільговим категоріям населення немає, представник відповідача вважає, що позовні вимоги, предявлені до відповідача в частині стягнення вартості квитків, які позивач придбав на автостанції, є безпідставними. З огляду на вищевикладене представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, ствердив факти, наведені в позовній заяві, крім того, суду пояснив, що дії відповідача, які зазначені у позовній заяві, є неправомірними, оскільки касир автостанції, відмовляючи позивачу у придбанні пільгових квитків, покликався на відповідну домовленість між автостанцією та перевізником. Позивач ствердив, що моральна шкода, яку він просить стягнути з відповідача, полягає у душевних стражданнях його та його малолітніх дітей, які стали свідками приниження його гідності в той момент, коли водій автобуса припинив рух та в ультимативній формі запропонував їм доплатити повну вартість квитків або вийти з автобуса. У звязку з вищенаведеним позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала з аналогічних підстав та просила їх задовольнити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ч.2 ст.916 ЦК України пільгові умови перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти транспортом загального користування можуть встановлюватися організацією, підприємством транспорту за їх рахунок або за рахунок відповідного бюджету у випадках, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до вимог ст.37 Закону України Про автомобільний транспорт пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. За змістом п.2 ст.49 даного Закону договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. За положеннями ст.ст.1618 Закону до персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, виконують роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів, надають допоміжні послуги, пов'язані з перевезеннями. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів здійснює перевізник. Відповідно до ст.13 Закону України Про охорону дитинства дітям з багатодітних сімей надаються право на безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (крім таксі), автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Відповідно до п.145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18 лютого 1997 року (в редакції від 22 червня 2012 року) перевізник зобовязаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; організовувати проїзд пасажирів до місця призначення за маршрутом без додаткових фінансових витрат пасажирів, насамперед осіб з обмеженими фізичними можливостями, громадян похилого віку, вагітних жінок, пасажирів з дітьми дошкільного віку, у разі припинення поїздки через технічну несправність транспортного засобу чи настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події; здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд; компенсувати шкоду, заподіяну здоров'ю та майну пасажирів. Відповідно до ст.159 вищевказаних Правил пасажир має право на безпечне та високоякісне перевезення; висувати вимоги до перевізника щодо виконання ним умов договору перевезення; компенсацію заподіяної шкоди. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що 02 серпня 2016 року він разом із своїм братом [PERSON] та його сімєю їхав автобусом з м.Луцька до м.Ужгорода. Свідок ствердив, що позивач попередньо придбав для своїх малолітніх дітей 3 квитки за пільговою ціною. Після того, як вони вирушили із автостанції м.Луцька, через деякий автобус зупинився і водій почав перевіряти наявність квитків у пасажирів. Виявивши у дітей позивача пільгові квитки, водій повідомив, що автобус не буде продовжувати рух до тих пір, поки для дітей не буде придбано квитків за повною вартістю. Свідок показав, що позивач вимушений був придбати у водія додаткові квитки, оскільки той категорично відмовився перевозити дітей позивача, під час цього конфлікту діти були збентежені, нервували та плакали. Вищевказані показання свідка підтверджуються і дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Так, згідно свідоцтва про народження серії І-ЕГ №037144, виданого 02 лютого 2000 року Сереховичівською сільською радою Старовижівського району Волинської області, свідоцтва про народження серії 1-ЕГ № 081550, виданого 15 жовтня 2008 року Сереховичівською сільською радою Старовижівського району Волинської області, та свідоцтва про народження серії 1-ЕГ № 120140, виданого 07 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області (а.с.12-14), [PERSON] народилась 25 січня 2000 року, [PERSON] народилась 03 жовтня 2008 року, [PERSON] народився 01 липня 2010 року, їх батьком є [PERSON], матірю [PERSON]. Як вбачається із посвідчення № 004872, виданого 07 жовтня 2010 року Старовижівською районною державною адміністрацією Волинської області (а.с.8), [PERSON] та [PERSON] мають право на пільги, передбачені законодавством для багатодітних сімей. Як вбачається із посвідчення № 013964, виданого 07 жовтня 2010 року Старовижівською районною державною адміністрацією Волинської області (а.с.9), [PERSON] має право на пільги, передбачені законодавством для дітей з багатодітної сімї. Як вбачається із тимчасової довідки № 197, виданої 18 липня 2016 року, та тимчасової довідки № 28, виданої 26 лютого 2015 року управлінням соціального захисту Старовижівської районної державної адміністрації Волинської області (а.с.10-11), [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в Єдиному Державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги. Чеками №№ 302306, 302304, 302305 стверджується, що пільгові квитки на автобусний рейс Луцьк-Ужгород в напрямку до м.Ужгорода придбано 23 липня 2016 року у касі АС-1 (м.Луцьк, вул.Конякіна, 39), перевізник - Горохів АТП 10764, дата і час відправлення - 02 серпня 2016 року о 18 год. 30хв., вартість одного квитка - 22,98 грн. (а.с.16). Як вбачається із квитків на міжобласний автобус типу ІІІ МО 50, серії АААА №№ 218367, 218368, 218369, ці квитки придбано на вищевказаний рейс з аналогічною датою та часом відправлення, вартість одного квитка становить 200,48 грн., перевізник - Горохів АТП 10764 (а.с.17). Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що водій перевізника - публічного акціонерного товариства Горохівське АТП-10764 з огляду на зазначені вище приписи законодавчих актів, отримавши від позивача придбані в установленому порядку через касу автостанції квитки на проїзд, був зобовязаний здійснити перевезення дітей позивача до пункту призначення. Проте водій, незважаючи на наявність у позивача належних квитків на проїзд, додатково зобовязав останнього та отримав від нього безпідставну плату за проїзд в розмірі 601,44 грн. Доводи представника відповідача, які полягають у тому, що такі квитки не могли бути видані саме дітям позивача, оскільки у них не зазначено відомостей про пасажирів, суд не бере до уваги з тих підстав, що дані у квитках, виданих водієм, повністю співпадають з даними проїзних документів, придбаних позивачем через квиткову касу, а саме за маршрутом перевізника, датою та часом відправлення. Крім того, доводи представника відповідача про те, що факт відмови у перевезенні повинен був бути належним чином зафіксований шляхом звернення пасажира до адміністрації перевізника чи компетентних органів державної влади, на думку суду, є безпідставними, оскільки чинним законодавством не встановлено обовязку пасажира вчиняти такі дії. За приписами ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, що й було зроблено позивачем. В той же час суд вважає необґрунтованими предявлені до відповідача позовні вимоги в частині стягнення з нього у користь позивача повної вартості перевезення пасажира, яке мало місце 27 лютого та 03 серпня 2016 року, виходячи з наступного. Зі змісту позовної заяви, а також пояснень позивача та його представника вбачається, що відмову про продаж позивачу пільгових квитків здійснив касир автостанції № 1, що у м.Ужгороді по вул.Станційній, 42. Відповідно до договору № 408/1 про надання послуг автостанцією перевізникові, укладеного 29 грудня 2010 року (а.с.91-93), власник автостанції ВАТ Закарпатавтотранс та перевізник ВАТ Горохівське АТП-10764 визначили, що власник за завданням перевізника надає йому на території своїх автостанцій комплекс обовязкових послуг, повязаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до Закону України Про автомобільний транспорт і Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18 лютого 1997 року. Як вбачається із письмової інформації ВАТ Закарпатавтотранс від 09 березня 2016 року № 317/01.4-07 та ПАТ Закарпатавтотранс від 05 серпня 2016 року № 1175/01.4-07, пільгові перевезення пасажирів у 2016 році не здійснювались у звязку із відсутністю механізму компенсації та відсутністю договорів із замовником по компенсаціях за пільгові перевезення (а.с.19, 20). Отже, на підставі вищенаведеного суд вважає, що, оскільки обовязок продажу проїзних квитків покладено на іншу особу, відповідач - Публічне акціонерне товариство Горохівське АТП-10764 не може відповідати перед позивачем щодо відмови останньому у придбанні пільгового квитка, а тому, на думку суду, у задоволенні предявленого позову у цій частині слід відмовити. Відповідно до вимог\~ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Поряд з цим судом встановлено, що спірні правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання відповідачем позивачу, як пасажиру, послуг перевезення пасажирів. Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі і відшкодування моральної шкоди. Відносини з приводу перевезення пасажирів регулюються главою 64 ЦК України, Законом України Про автомобільний транспорт та Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18 лютого 1997 року. Ці норми не передбачають відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобовязання з перевезення пасажирів. Крім цього, відповідно до положень статей 4, 22 Закону України Про захист прав споживачів споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоровя людей продукцією у випадках, передбачених законом. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі. У звязку з цим, на думку суду, посилання позивача на ст.1167 ЦК України як на підставу відшкодування моральної шкоди, на думку суду, є помилковим, оскільки умовою застосування вищевказаної норми є наявність позадоговірних (деліктних) зобовязань. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року по справі №\~6-1575цс16, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача у користь позивача моральної шкоди слід відмовити. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України суд стягує із відповідача - публічного акціонерного товариства Горохівське АТП-10764 в дохід держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial