Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

До суду 21.06.2017 року надійшов позов [PERSON] до [PERSON], за участі третіх осіб: Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та збільшення (зміна) розміру аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який був зареєстрований 13.10.2002 року. 26.10.2006 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу є син [PERSON], який разом проживає з нею за адресою: [ADDRESS] і знаходиться на її утриманні з 2006 року. Відповідач ухиляється від добровільного утримання сина - аліменти стягувалися в судовому порядку, зокрема, рішенням Приморського районного суду м. Одеси були стягнуті на її користь аліменти. Проте, існує велика заборгованість по аліментам, матеріальної допомоги відповідач не надає, у справах сім'ї участі не приймає. Життям дитини відповідач не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідач самоусунувся від будь-якого спілкування з сином та його виховання і утримання ще задовго до розлучення, не виконує своїх батьківських обов'язків. Посилалась на те, що спосіб життя відповідача є антисоціальним, він зловживає спиртними напоями та схильних до агресії. За вказаних обставин просила позбавити відповідача батьківських прав. Також, у зв'язку з тим, що відповідач неофіційно працює та отримує нефіксований дохід просила змінити розмір аліментів та стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень з урахуванням індексації, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, тобто [INFO]. Справа на підставі авто розподілу надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Погрібного С.О. та ухвалою суду від 28.03.2017 року провадження у справі було відкрито. На підставі Указу Президента України № 417/2017 від 14 грудня 2017 року про призначення судді Погрібного Сергія Олексійовича на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, здійснено повторний автоматизований розподіл згідно розпорядження від 18.12.2017 року. Після авторозподілу вказана справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 19.12.2017 року та ухвалою суду від 26.12.2017 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду. Ухвалою суду від 12.02.2018 року було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, в якій зазначила не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не представив, чим позбавив суд можливості вислухати її пояснення та думку по суті. Відзив не надав. Поштова кореспонденція (ухвала суду про відкриття провадження у справі разом з позовної заявою) направлялась відповідачу за останньою відомою адресою проживання, проте була повернута до суду з відміткою пошти «за закінченням строків зберігання». Крім того, ухвалу суду від 23.06.2017 року про відкриття провадження у даній справі розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. Пояснень по справі не надавали. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 26 жовтня 2006 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], актовий запис №273 (а.с.10). Прізвище позивачки після розірвання шлюбу змінено з «[PERSON]» на «[PERSON]». Від шлюбу у сторін є син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 29.07.2003 року. Дитина зареєстрована та мешкає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. За рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2006 року (справа №2-8083/06) з відповідача на користь [PERSON] стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 15.08.2006 року до повноліття сина, тобто до [INFO]. З листа начальника Роздільнянського міжрайонного ВДВС ГТУЮ в Одеській області від 06.06.2017 року №2991, судом встановлено, що у [PERSON] існує заборгованість по сплаті аліментів. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах, станом на 31.05.2017 року заборгованість відповідача по аліментам становить 65 368, 50 грн.. Судом встановлено, що дитина перебуває на утриманні та матеріальному забезпеченні матері, зазначене підтверджується листом ОДНЗ №52 від 07.07.2010 року, підписами сусідів - мешканців будинку за адресою: [ADDRESS]. Суду було надано висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 29.11.2017 року №01-11/2118, згідно якого всі питання виховання малолітньої дитини вирішуються матір'ю. На засіданні ради опіки та піклування, яке відбулось 23.11.2017 року, питання розглядалось за участю матері дитини, батько дитини на засідання не з'явився, був повідомлений належним чином. У висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 29.11.2017 року №01-11/2118 було висловлено про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] у відношенні його неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Вирішуючи спір виходить з наступного. Одним з головних принципів сімейного права є паритетність у побудові сімейних відносин. Цей принцип навіть знайшов своє відображення в Основному Законі України - Конституції, у статті 51 якої зазначено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України містить роз'яснення з приводу того, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України). Виходячи із змісту ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним із батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Враховуючи зазначені обставини суд дійшов висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, не спілкується з сином, таким чином втратив з ним психологічний зв'язок, на спростування вказаного з боку відповідача не надано жодних доказів. Дитина перебуває на утримання та матеріальному забезпечення матері, вихованням сина також займається лише позивачка. Таким чином, з огляду на вищевказане, суд прийшов до висновку, про задоволення позовних вимог, беручи до уваги, той факт, що ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини - сина [PERSON], [INFO]. Матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов'язками відносно дитини. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, ст. 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із статтею 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частиною першою статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід або частину доходу одержує в натурі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст. 184 СК України). У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). До підстав визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, що фактично є зміною розміру, стаття 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Зазначена правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 25.04.2018 року (по справі № 640/16750/16-ц). Судом встановлено, що відповідач офіційно не працевлаштований, що не спростовано з боку відповідача. Відповідач належним чином свої зобов'язання зі сплати аліментів за рішенням суду не виконує, у останнього існує заборгованість у розмірі 65 368, 50 грн.. Витрати позивачки з утриманням та доглядом за сином зросли. З урахуванням викладеного, виходячи з положень діючого законодавства, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову [PERSON] та змінити розмір аліментів, стягнутих на підставі Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2006 року (справа №2-8083/06) з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], з 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) на 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень з урахуванням індексації, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, тобто [INFO].

Outcome: partial