Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач 20 лютого 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому вказав, що шлюб з відповідачкою зареєстровано 16 серпня 2013 року. Під час спільного проживання, перебуваючи у шлюбі 14 серпня 2015 року сторонами була придбана квартира № 58, яка розташована в будинку № 14 на ж/м [PERSON] у м. Дніпро. Договір купівлі-продажу від 14 серпня 2015 року був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 1886. Покупцем по даному договору виступала [PERSON], за якою було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Однак, відповідач ухиляється від нотаріального оформлення права власності на 1/2 частину квартири, і не визнає за позивачем цього права. Позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири № 58, яка розташована в будинку № 14 на ж/м [PERSON] у м. Дніпро, стягнути судові витрати. 15 червня 2017 року [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. В обґрунтування якого посилалася на те, що вона з позивачем познайомилась в листопаді 2010 року, між ними склалися дружні стосунки, які в подальшому переросли в кохання та сторони з грудня 2010 року стали проживати як одна сім`я. В період з 01 грудня 2010 року до 16 серпня 2013 року позивач та відповідач мешкали разом, працювали в одній компанії, та отримували однакову заробітну плату в розмірі еквівалентному 1000 доларів США, вели спільне господарство. Під час сумісного проживання, як дружина і чоловік, без реєстрації шлюбу вони 18.12.2012 року придбали в автосалоні за спільні кошти легковий автомобіль FORD- C- MAX, номерний знак [NUMBER], вартістю 160\~000 грн. Тільки 16 серпня 2013 року сторони зареєстрували шлюб. Оскільки на час укладання вказаного договору купівлі-продажу транспортного засобу відповідач проживав однією сім`єю з позивачем, майно, набуте ними за час спільного проживання належить сторонам на праві спільної сумісної власності відповідно до вимог ч. 1 ст. 74 СК України. 15 серпня 2015 року [PERSON], перебуваючи у шлюбі з [PERSON], але за власні кошти в розмірі 8000 доларів США, які за договором позики від 01.02.2015 року надав [PERSON] придбала спірну квартиру № 58, яка розташована в будинку № 14 на ж/м [PERSON] у м. Дніпро. На час придбання квартири [PERSON] не мав ніяких доходів, заробітної плати, оскільки звільнився з роботи в червні 2014 року. Тому, [PERSON] за особисті кошти придбала вказану квартиру. Просила встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 грудня 2010 року по 15 серпня 2013 року; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу FORD- C- MAX, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER]; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру № 58, яка розташована в будинку № 14 на ж/м [PERSON] у м. Дніпро; стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позові. Зустрічні позовні вимоги визнали частково, в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділу транспортного засобу FORD- C- MAX, в задоволенні іншої частини зустрічної позовної заяви просили відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Позов [PERSON] не визнав та заперечував проти його задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON]перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2013 року по 22 лютого 2017 року (Т.2, а.с.11). У період сумісного подружнього життя, за спільні кошти, сторонами згідно договору купівлі-продажу від 14 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], за реєстровим № 1886, була придбана квартира № 58, яка розташована в будинку № 14 на ж/м [PERSON] у м. Дніпро, право власності на яку зареєстровано за [PERSON](Т.1, а.с.72-73). У договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначено, що покупець [PERSON] придбає квартиру за нотаріально посвідченою згодою чоловіка, посвідченої 14.08.2015 року. Вартість спірної квартири становить 148\~287,92 грн. Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до частини 1\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2\~статті 60 СК України\~встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1\~ст.61 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно із нормами ст.ст.\~60,\~63 СК України\~та ч. 3\~ст. 368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом. Згідно роз'яснень, що містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У відповідності із нормами ст.ст.\~69,\~70 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду. В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. На думку суду, ці обставини, на підставі ст. 60 ЦПК України, слід доводити як позивачу, так і відповідачу, і доводити належними та допустимими доказами. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що спірне майно, яке було отримане сторонами за час шлюбу, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі такого майна розмір часток дружини та чоловіка є рівними. Як вбачається з пояснень сторін, вони мали спільний бюджет, у подружжя були сімейні накопичення для придбання житла, та спірна квартира була придбана для проживання сім`ї, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Як пояснив в судовому засіданні позивач, який був допитаний у якості свідка, він працював до грудня 2014 року, отримував дохід 2000 доларів США в місяць, мав накопичення, дружина також працювала, квартиру вирішили купувати, коли відповідач завагітніла для проживання сім`ї, до цього проживали в орендованій квартирі. Позивач робив у квартирі ремонт за свій рахунок. Статтею 57 СК України\~визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка. Відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~ст. 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] була надана розписка, де вона позичила 8000 доларів США у [PERSON], однак суд не бере до уваги вказану розписку, оскільки відсутні докази, що вказані кошти були спрямовані на придбання житла, адже в судовому засіданні безперечно встановлено, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Враховуючи, що відповідач не довела того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, а відтак\~\~спірна квартира є спільним майном подружжя, яке відповідно до положень\~ст.69 СК України\~підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Враховуюче вищевикладене, суд вважає, що за позивачем має бути визнано право власності на 1/2 частину квартири № 58, яка розташована в будинку № 14 на ж/м [PERSON] у м. Дніпрота первісні позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначене майно було придбане під час шлюбу за спільні сумісні кошти, на підставі договору, укладеного одним із подружжя в інтересах сім'ї. Натомість зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею право особистої приватної власності на квартиру № 58, яка розташована в будинку № 14 на ж/м [PERSON] у м. Дніпро є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню за нижченаведеним. Відповідно до вимог\~ст. 256 ЦК України\~суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно ч.2\~ст.3 СК України сім`ю утворюють особи, які спільно мешкають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до змісту\~ст.74 СК України\~якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього\~Кодексу.\~\~\~\~ Як видно із справи, в обгрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначала, що з 01 грудня 2010 року по 15 серпня 2013 року проживала з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 16 серпня 2013 року сторони зареєстрували шлюб. У період спільного проживання в грудні 2012 року було придбано транспортний засіб FORD- C- MAX, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], право власності на який зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого відділом РЕР ДАІ № 3 ГУМВС України в Дніпропетровській області (Т.1,а.с.92-95). У судовому засіданні позивач визнав зустрічні позовні вимоги в частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу в період з 01 грудня 2010 року по 15 серпня 2013 року та в частині визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу FORD- C- MAX, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER], наслідки визнання позову позивачу розяснені. Враховуючи, що спірне майно було придбано сторонами під час сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, правовідносини в частині придбаного майна у вигляді спірного автомобіля регулюється нормами ст.ст.57,60 СК України, а саме загальними правилами, що майно набуте під час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Виходячи з того, що автомобіль FORD- C- MAX, номер кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER] придбаний під час спільного проживання сторін, позивач не заперечував проти задоволення позову в цій частині, тому автомобіль є об'єктом права спільної сумісної власності, їх частки є рівними, тобто за [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля. Враховуючи вищевикладене, та аналізуючи здобуті по справі докази, суд вважає, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у розмірі 640 грн. Оскільки позивачем при подачі позовної заяви недоплачений судовий збір, згідно висновку № 86/17 експертного оціночно-будівельного дослідження від 24.05.2017 року, ринкова вартість квартири № 58, яка розташована в будинку № 14 на ж/м [PERSON] у м. Дніпро складає 438\~660,00 грн., тобто 1/2 частина становить 219\~330 грн., відтак з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір з відрахуванням сплаченого судового збору [PERSON] при подачі позову 640 грн., в розмірі 1553,30 грн. (2193,30-640). Що стосується розподілу судовий витрат по зустрічному позову, [PERSON] при подачі позову сплачено судовий збір в розмірі 5120 грн., зустрічні позовні вимоги задоволено частково на 60 %, тобто з [PERSON] на користь [PERSON], пропорційного до задоволених позовних вимог підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3072 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial