Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивач ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що, 14.06.2017 року між ТОВ "ВЕЛЛФІН" та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів в електронній формі № 206892, відповідно до якого [PERSON] отримала у позику грошові кошти у сумі 5000 гривень, шляхом перерахування на картковий рахунок, вказаний позичальником, строком на 30 днів, зі сплатою відсотків у розмірі, відповідно до п. 1.5.1 договору, а саме зобов`язувалася сплатити відсотки за користування позикою на наступних умовах: 1,8% від суми позики, але не менше 20 гривень за перший день користування позикою; 1,8% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня позики в межах строку позики, зазначеного у п.1.3 Договору. Отримавши кошти, відповідач [PERSON] не виконала свої зобов`язання зі сплати боргу, в зв`язку з чим заборгованість за вказаним договором станом на 02.07.2020 року становить 213750 гривень, з яких: 5000 гривень - заборгованість за основною сумою позики; 100350 гривень - заборгованість за відсотками; 108400 гривень - заборгованість за простроченими відсотками, яку і просив стягнути позивач, а також судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, звернувся до суду з клопотанням, прохаючи розглядати справу без його участі, позовні вимоги прохав задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилась, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомила, клопотання від відповідача про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши обставини справи дослідивши докази в порядку заочного провадження, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 14.06.2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] було укладено Договір позики грошових коштів №206892 в електронній формі (а.с.19-23), строком на 30 днів, тобто до 14.07.2017 року, згідно якого [PERSON] отримала у позику грошові кошти у сумі 5000 гривень (п.1.1 Договору), шляхом перерахування на картковий рахунок, вказаний позичальником (п.1.4 Договору), строком на 30 днів (п.1.3 Договору), зі сплатою відсотків у розмірі, відповідно до п. 1.1.5 Договору, а саме зобов`язувалася сплатити відсотки за користування позикою на наступних умовах: 1,8% від суми позики, але не менше 20 гривень за перший день користування позикою; 1,8% від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня позики в межах строку позики, зазначеного у п.1.3 Договору. В разі, якщо позичальник не повернув суму позики у встановлений пунктом 1.3 Договору , нарахування процентів, встановлених п.1.5.1 Договору проводиться на фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою , включаючи день погашення. Крім цього додатково до основних процентів на вимогу позикодавця, доведену до позичальника, шляхом розміщення відповідного повідомлення в особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 2% від суми позики за день прострочення, при цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів (п.1.5.2 Договору). На виконання умов договору позики, ТОВ «ВЕЛЛФІН» через оператора послуг платіжної інфраструктури WAYFORPAY, яке надає послуги з переказу коштів ТОВ «ВЕЛЛФІН», відповідно до договору № ВП-180516-3, укладеного 18 травня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (а.с.25-27), перерахувало на картковий рахунок [PERSON] 5000 гривень. Відповідно до графіку розрахунків за договором позики № 206892 від 14.06.2017 року (а.с.23 зворотна сторона), сукупна вартість позики на 14.07.2017 року складає 7700 гривень (5000 гривень сума по договору + 2700 гривень - сума до сплати процентів). Як вбачається з Довідки щодо заборгованості, наданої позивачем - ТОВ «ВЕЛЛФІН», (а.с.24), станом на 02.07.2020 року заборгованість [PERSON] за Договором позики № 206892 від 14.06.2017 року становить: 213750 гривень, з яких: 5000 гривень - заборгованість за основною сумою позики; 100350 гривень - заборгованість за відсотками; 108400 гривень - заборгованість за простроченими відсотками. Підставами позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» є неналежне виконання відповідачем [PERSON] умов Договору позики, укладеного в електронній формі, шляхом направлення заявки для отримання позики та отримання грошових коштів від ТОВ «ВЕЛЛФІН» у вигляді позики на платіжну картку, які вона не повернула у строк та в порядку, що встановлені Договором. За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до положень ст. ст.1046,1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У ст. 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі (ч. 12ст. 11 Закону № 675-VIII). Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону № 675-VIII передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1статті 3 Закону № 675-VIII. Таким чином, 14.06.2017 року [PERSON] , оформивши на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» заявку для отримання позики у розмірі 5000 гривень на строк 30 днів, шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просила перерахувати кошти, що підтверджується роздруківкою заявки з офіційного веб-сайта ТОВ «ВЕЛЛФІН» https://creditup.com.ua. (а.с.15-18), погодилася з умовами договору позики, оформленому сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Прийнявши позитивне рішення ТОВ «ВЕЛЛФІН» через ТОВ ВК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», з яким у позивача укладено договір про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3, здійснило переказ 5000 гривень на платіжну картку [PERSON] . Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Договору позики. У п. 3.1 Договору позики сторони погодили, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься відповідно до графіку розрахунків (а.с.19). За встановлених обставин укладення Договору позики та не виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань щодо повернення позики та нарахованих відсотків за користування коштами, суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 5000 гривень. Щодо стягнення суми нарахованих процентів, суд зазначає наступне. За положеннями ч. 1 ст.1048 та ч. 1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц,від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами Договору позики № 206892 від 14.06.2017 року ТОВ «ВЕЛЛФІН», як фінансова установа, надало позичальниці суму позики строком на 30 днів, а остання зобов`язувалася повернути надану позику у повному обсязі до 14.07.2017 року. Таким чином, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН», відповідно до ст. 1048 ЦК України, має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 14.07.2017 року. Після закінчення строку його дії, у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки. За змістом п.1.5. Договору розмір основних процентів складає 1,8 % від суми позики за кожен день користування. Відтак, сума процентів, які підлягають стягненню складає 1,8% х 30 х 5000 грн = 2 700 грн. Саме така сума відсотків і визначена у графіку розрахунків до договору позики № 206892 від 14.06.2017 року, який є його невід`ємною частиною. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог у відповідності з п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial