Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Своїм позовом до суду [PERSON] просила винести рішення, яким визнати звільнення її з роботи з посади завідувача-лікаря сімейної медицини Гарячківської амбулаторії ЗПСМ за прогули згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП незаконним, змінити формулювання звільнення і визнати її звільненою з роботи з посади завідувача-лікаря сімейної медицини Гарячківської амбулаторії ЗПСМ згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 17.09.2014 року, зобов'язати Комунальну установу «Крижопільський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги» внести зміни до її трудової книжки та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 3000 грн. і витрати за наданням правової допомоги в сумі 3000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що згідно з наказом № 77 від 05 серпня 2014 року вона була прийнята на роботу на посаду завідувача-лікаря сімейної медицини Гарячківської амбулаторії ЗПСМ. Згідно з наказом № 90-к від 23.09.2014 року вона була звільнена з роботи за прогул без поважних причин з 23.09.2014 року. Вважає, що вказане формулювання її звільнення є незаконним і необґрунтованим. Відповідно до листа Комунальної установи «Крижопільський районний медичний центр ПМСД» від 10.10.2011 р. № 500 до Вінницького національного медичного університету ім. Пирогова, адміністрацією установи порушено клопотання щодо направлення її на роботу в смт. Крижопіль. Відповідно до наказу Управління охорони здоров'я та курортів Вінницької ОДА від 02.07.2012 року п. 1.6 головного лікаря Крижопільського районного центру первинної медико-санітарної допомоги, після закінчення інтернатури зарахувати позивача на посаду лікаря загальної практики - сімейної медицини з поданням до закладу освіти «Повідомлення до направлення на роботу № 134» про доїзд лікаря протягом 5 днів. Відповідно до Направлення на роботу № 134 без дати, [PERSON] направлено в розпорядження УОЗ та курортів Вінницький ОДА Крижопільський ЦПМСД на посаді лікаря загальної практики - сімейний лікар із заробітною платою згідно з штатним розписом, без надання житла. Без надання житла тому, що відповідно до клопотання Комунальної установи «Крижопільський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 10.10.2011 р. № 500 вона мала бути працевлаштована в смт. Крижопіль, де вона житлом забезпечена. Їй було запропоновано посаду завідувача-лікаря сімейної медицини Гарячківської амбулаторії ЗПСМ, хоча були вільні посади для роботи в смт. Крижопіль. В зв'язку з відсутності іншої роботи, 05.08.2014 року позивач написала заяву про прийняття на роботу на вказану посаду Гарячківської амбулаторії с. Гарячківка, Крижопільського району. Як виявилося, проживаючи в смт. Крижопіль і працюючи в с. Гарячківка, вона не могла належним чином виконувати свої трудові обов'язки із-за відсутності можливості прибуття на роботу та вибуття відповідно з трудовим розпорядком. Нерегулярне автобусне сполучення не забезпечувало такої можливості. В зв'язку з цим, 01.09.2014 року позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення її з роботи, але їй було відмовлено в прийнятті заяви. Зважаючи на те, що відповідач грубо порушив вимоги законодавства про прийняття та розгляд заяв громадян, тобто прийняв заяву, але не зареєстрував, і відповідно порушив вимоги трудового законодавства щодо прийняття та розгляду заяв працівників, [PERSON] була вимушена направити заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням через пошту, рекомендованим листом. У заяві вона просила звільнити її за власним бажанням з 17.09.2014 року. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідач отримав заяву 04.09.2014 року. Таким чином вважає, що дотримала вимоги як загального порядку звільнення з роботи за власним бажанням передбаченим ч. 1 ст. 38 КЗпП, попередивши відповідача за два тижні, так і порядок передбачений ч. 2 ст. 38, як особа, що має на утриманні дитину віком до 14 років. В результаті грубого порушення трудового законодавства з боку відповідача, позивач вважає, що їй була завдана моральна шкода. Відповідач всупереч умовам направлення її на роботу як молодого спеціаліста, при наявності у неї малолітньої дитини направив її на роботу в іншу місцевість без надання житла, без наявності належного транспортного сполучення. Ігноруючи вимоги трудового законодавства перешкоджав їй в здійсненні її права на розірвання трудового договору, а потім незаконно звільнив її з роботи за прогули, тому тривалий час вона знаходиться у постійній нервовій напрузі, відчуває дискомфорт та безпорадність перед діями посадових осіб відповідача, частково втратила сон та життєві зв'язки. Завдану моральну шкоду оцінює в 3000 грн. 04.12.2014 року представник позивача звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ № 90-к від 23.09.2014 року виданий Комунальною установою «Крижопільський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги», яким [PERSON] була звільнена з роботи за прогул без поважних причин з 23.09.2014 року, визнати звільнення її з роботи з посади завідувача-лікаря сімейної медицини Гарячківської амбулаторії ЗПСМ за прогули з 23.09.2014 року згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП незаконним, змінити формулювання звільнення і визнати її звільненою з роботи з посади завідувача-лікаря сімейної медицини Гарячківської амбулаторії ЗПСМ згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з 17.09.2014 року, зобов'язати Комунальну установу «Крижопільський районний медичний центр первинної медико-санітарної допомоги» внести зміни до її трудової книжки, а саме зробити запис про скасування наказу № 90 від 23.09.2014 року і внести запис про звільнення позивача з роботи за власним бажанням з 17.09.2014 року згідно ст. 38 КЗпП України та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 3000 грн. і витрати за наданням правової допомоги в сумі 3000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник свої позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти задоволення вимог позивача. Посилалась на те, що позивач був відсутній на роботі протягом 01.09;02.09;03.09;19.09;22.09.14 р. тому і був звільнений на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зі слідуючих підстав. Так, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Судом встановлено, що 05.08.2014 року позивач прийнята на роботу на посаду завідувача-лікаря сімейної медицини Гарячківської амбулаторії ЗПСМ. Через відсутність регулярного автобусного сполучення між смт Крижопіль, де проживає позивач, та с.Гарячківка, наявністю малолітньої дитини 01.09.2014 року позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням, але їй було відмовлено в прийнятті заяви головним лікарем. Зважаючи на те, [PERSON] було повторно направлено заяву від 3.09.2014 р. про звільнення її з роботи за власним бажанням через пошту, рекомендованим листом. У заяві вона просила звільнити її за власним бажанням з 17.09.2014 року. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, відповідач отримав заяву 04.09.2014 року. Наказ про звільнення позивача було видано 23.09.2014 року за прогули без поважних причин 01.09;02.09;03.09;19.09;22.09.14 р на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Однак, факт відсутності позивача на робочому місці без поважних причин 01.09;02.09;03.09 2014 року суд вважає не доведеним. 19.09;22.09.14 р позивач не повинна була знаходитись на робочому місці, оскільки трудовий договір був розірваний і наміру його продовжувати у позивача не було. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те що, оскільки позивач вийшла на роботу 18 вересня 2014 року, а тому позивач відмовився від розірвання трудового договору, оскільки відповідно до пояснень позивача 18 вересня 2014 року вона вийшла на роботу щоб забрати належні їй особисті речі і наміру продовжити роботу у відповідача не було. Згідно з 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону. Відповідно до ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно правових позицій Верховного Суду України та за змістом статей 38, 40 КЗпП у разі подачі працівником заяви про звільнення за власним бажанням власник або уповноважений ним орган дійсно не позбавлений права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, але до закінчення встановленого ст..38 КЗпП строку попередження, оскільки після закінчення цього строку (два тижні) трудовий договір вважається розірваним. Тому навіть при доведеності прогулу позивача без поважних причин 1-3 вересня 2014 року, власник міг би звільнити позивача з даних підстав лише до 17.09.2014 року. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільненні у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд з виходив з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та із врахуванням критеріїв, встановлених Пленумом Верховного Суду України № 4 від 31.03.05 р. Суд прийшов до переконання в тому, що саме з вини відповідача звільнення було незаконним. Отже, суд вважає, що порушення законних прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Приймаючи до уваги ступінь вини відповідача, характер моральних страждань, яких зазнала позивачка, а також вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 3000 грн. не підлягають задоволенню, оскільки й саме поновлення прав позивача є відшкодуванням моральної шкоди з врахуванням того, що основна вимога позивача до відповідача - це звільнення з роботи за власним бажанням, так як з 1 вересня 2014 року позивач намагався це зробити і наміру продовжити роботу у відповідача в нього не було. Крім того, суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати за надання правової допомоги в розмірі 900 грн. (виходячи з норм Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розрахунку суми гонорару за надану правової допомоги та фактичним часом задіяним на підготовку до розгляду та розгляд справи, а саме: підготовка позовної заяви - 1 год., участь в судових засіданнях по справі - 1 год., а всього 2 год.) Відмовляє в задоволенні інших вимог через їх недоведеність. Стягує з відповідача 243 грн. 60 коп. судового збору на користь держави. Враховуючи наведене,

Outcome: partial