Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 04 жовтня 2013 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено спадковий договір, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, реєстровий номер 2249. Разом з тим, за її позовом як спадкоємцем [PERSON], вищевказаний спадковий договір рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2016 року визнано недійсним. В подальшому, з метою оформлення права власності на спадкове майно та отримання відповідного свідоцтва, вона звернулась до приватного нотаріуса [PERSON], однак у видачі такого свідоцтва їй було відмовлено, оскільки спадкове майно, а саме квартира №9, що розташована по вулиці Головна, 187 в м. Чернівці, була відчужена відповідачами, спочатку на підставі договору дарування від 01 серпня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], а в подальшому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 21768 [PERSON], що підтверджено витягом з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.10.2016 року за № 69574657, зі змісту якого убачається, що 19 листопада 2015 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, [PERSON], був посвідчений договір купівлі-продажу № 21768, відповідно до якого власником вищезазначеної квартири є [PERSON] На підставі вище викладеного, позивач [PERSON] вказуючи на те, що є єдиним спадкоємцем померлого [PERSON], який у визначеному законом порядку прийняла спадщину, просила визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 32140 та на підставі ст.. 388 ЦК України витребувати у [PERSON] квартиру за №9 у будинку №187 по вулиці Головна у м. Чернівці у власність [PERSON], а також стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив про його задоволення. При цьому, суду пояснив, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON], яка у визначені законом строки прийняла спадщину, однак оформити свої спадкові права на квартиру позбавлена можливості, оскільки відповідач [PERSON] у період судового спору щодо визнання спадкового договору недійсним незаконно відчужила спірну квартиру [PERSON], який в подальшому на підставі договору купівлі-продажу продав її відповідачу [PERSON] й відповідно зважаючи на те, що спадковий договір визнано недійсним, спірна квартира має бути витребувана з володіння відповідача [PERSON] на її користь , а договір дарування даної квартири підлягає визнанню недійсним. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні позову відмовити. Представник [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що позивач в розумінні положень ст. 388 ЦК України не є власником квартири та ніколи ним не була, а тому позбавлена можливості витребувати спірну квартиру з власності [PERSON], який є добросовісним набувачем. Крім того, позивач не є стороною договору, а тому права на його оскарження не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, зокрема шляхом розміщення оголошення в пресі, не зявився та причини своєї неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, вказуючи про те, що є добросовісним набувачем та йому при придбанні спірної квартири не було відомо, що з приводу неї знаходить спір у суді, просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши покази сторін, пояснення представника, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому Цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог\~ст. 4 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями\~ст. 11 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 4 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено спадковий договір, за умовами якого [PERSON] відчужив квартиру за №9 у будинку №187 по вулиці Головна у м. Чернівці. В подальшому на підставі рішення апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2016 року вищевказаний спадковий договір за позовом [PERSON] як спадкоємця [PERSON] визнаний недійсним (а.с. 6-9). Дане судове рішення набрало законної сили. Крім того, даним судовим рішення встановлено, що [PERSON] 9 березня 2012 року склав заповіт, за умовами якого на випадок своєї смерті належну йому квартиру заповів своїй дочці [PERSON] Також даним судовим рішення встановлено, що після смерті [PERSON], позивач у визначений законом строк прийняла спадщину після смерті батька, про що свідчить її заява про прийняття спадщини, яка була нею подана до Першої державної нотаріальної контори 12 травня 2015 року та даний факт, відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Разом з тим, оформити свої спадкові права на вищевказану квартиру позивач позбавлена можливості, оскільки у період попереднього судового провадження, а саме 01 серпня 2015 року відповідач [PERSON] на підставі договору дарування, відчужила квартиру своєму сину [PERSON], що підтверджується копією договору, який наявний у матеріалах справи. При цьому, зі змісту договору дарування убачається, що дарувальник [PERSON] при його укладенні засвідчила факт того, що вищевказана квартира на момент укладення цього договору дарування нікому іншому не продана, не подарована, у спорі і під забороною не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав третіх осіб, як в Україні, так і за її межами немає; самовільно зроблених добудов, перепланувань, перебудов дарувальник не здійснювала (п. 3 договору дарування). Крім того, в подальшому відповідач [PERSON] 19 листопада 2015 року на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру [PERSON] Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 21768. Зокрема, за умовами п. 1 даного договору, [PERSON]М продав, а [PERSON] купив квартиру №9, що розташована в будинку №187 по вулиці Головна в м. Чернівці, та складається із однієї житлової кімнати, загальною площею 36,20 кв.м., у тому числі житловою площею 18,70 кв.м. При цьому, як убачається зі змісту п. 2 даного договору, зазначена квартира належить відповідачу [PERSON], на підставі договору дарування, посвідченого 01 серпня 2015 року [PERSON], приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу за реєстровим № 32140. Державну реєстрацію права власності на квартиру в Державному реєстрі прав на нерухоме майно проведено [PERSON], приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, право власності зареєстровано 01 серпня 2015 року за № 10642252, розділ №171483773101, підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний № 41598608 від 01 серпня 2015 року. Крім того, зі змісту п. 7 договору убачається, що продавець при укладенні договору стверджував, що відчужувана квартира на момент укладення договору купівлі-продажу нікому іншому не продана, не подарована, у спорі і під забороною не перебуває, як вклад до статутного фонду юридичних осіб не передана, прав щодо неї у третіх осіб, як в Україні, так і за її межами, немає, самовільно зроблених перепланувань, та переобладнання в даній квартирі не здійснювалось. Зокрема, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, позивачка вказуючи на те, що є єдиним спадкоємцем [PERSON], після смерті якого у визначеному законом порядку прийняла спадщину, оформити свої спадкові права на спадкове майно, а саме квартиру під номером 9, розташовану в будинку під номером 187 по вул. Головна в м. Чернівці, можливості не має, оскільки дана квартира була незаконно відчужена відповідачами спочатку на підставі договору дарування, а потім договору купівлі-продажу й відповідно на підставі вимог ст. 388 ЦК України підлягає витребуванню на її користь від останнього власника [PERSON] Так, згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215235 ЦК України), так і з позовом\~\~про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330,\~338 ЦК України). Зокрема, за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.\~ Крім того, згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. При цьому, відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: \~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також слід зазначити, що згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Таким чином, прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України), а тому доводи представника відповідача в частині того, що позивач не має права на захист своїх порушених прав шляхом подання віндікаційного позову є безпідставними. Вищевказане також наведено у правовому висновку Верховного Суду України у цивільній справі № 6-164 цс 12 від 23 січня 2013 року, предметом якої був спір за позовом спадкоємця про\~витребування\~від добросовісного набувача спадкового нерухомого майна, яке вибуло з володіння спадкодавця. Крім того, оскільки як встановлено судом, спадковий договір, на підставі якого у відповідача [PERSON] виникло право власності на спірну квартиру й відповідно до якого остання як власник відчужила спірну квартиру згідно договору дарування [PERSON], а він в свою чергу [PERSON], в подальшому був визнаний на підставі рішення апеляційного суду, яке набрало законної сили недійсним, то слід вважати, що квартира вибула з володіння спадкоємця [PERSON] - [PERSON] поза її волею і вона вправі витребовувати її від добросовісного набувача [PERSON] за правилами ст. 388 ЦК України. При цьому, ураховуючи те, що договір, на підставі якого [PERSON] набула право власності на спірну квартиру, а саме спадковий договір був визнаний судом недійсним, права особи, яка вважає себе власником майна, у даному випадку спадкоємця [PERSON] [PERSON] не підлягають захисту шляхом задоволення позову як до [PERSON], так і до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України, оскільки норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі й відповідно не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Таким чином, зважаючи на встановлені фактичні обставини справи та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає саме шляхом задоволення віндикаційного позову, зокрема шляхом витребування майна від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, а тому вимоги позивача про визнання недійсним наступних після спадкового договору договорів, зокрема договору дарування квартири, задоволенню не підлягають. При цьому, слід звернути увагу й на те, що враховуючи встановлені судом обставини, положеннями ст. 390 ЦК України визначені права добросовісного набувача при витребуванні майна з його володіння, якими він не позбавлений можливості скористатися подавши відповідний позов. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1191 грн. 22 коп. в рівних частках з кожного із відповідачів. На підставі викладеного та

Outcome: partial