Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом та просили визнати нікчемним договір дарування квартири [ADDRESS] від 12.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON]; скасувати право власності [PERSON] на спірну квартиру та скасувати рішення про державну реєстрацію на зазначену квартиру та визначити право власності на квартиру [ADDRESS] по 1/ 2 частині за позивачами по справі. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 08 квітня 1987 року [PERSON] отримав ордер на кооперативне житлове приміщення розташоване за адресою: [ADDRESS], на себе, свою дружину та доньку. У 2007 році перевів зазначене кооперативне майно у свою одноосібну приватну власність, 02.10.2011 р. набрало чинності рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова про розподіл спільного майна подружжя, згідно із яким, за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на спірну квартиру по 1/2 частині кожному. В цієй квартири по цей час проживають та зареєстровані вищевказані особи. 09 серпня 2013 року зазначена квартира була реалізована ТОВ «Укрспецторг Груп», в особі філії, з публічних торгів та покупцем квартири став [PERSON] Торги пройшли з численними грубими порушеннями чинного законодавства України та 14 квітня 2014 року апеляційний суд Харківської області скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким частково задовольнив позовні вимоги, визнавши прилюдні торги з реалізації спірної квартири та договір купівлі-продажу спірної квартири недійсними. Під час слухання справи у апеляційному суді, з'ясувалося, що 12.02.2014 р. [PERSON] подарував спірну квартиру своєму батьку [PERSON], хоча йому було достовірно відомо, що на час укладання договору дарування спірна квартира була предметом спору у суді. Спірна квартира була передана набувачу [PERSON] безоплатно. Таким чином, позивачі, посилаючись на положення ст. 388 ЦК України, правові позиції Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» просять задовольнити їх позовні вимоги. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON], який діяв на підставі угоди про надання правової допомоги, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON], який діяв на підставі доручення, заперечував щодо задоволення позовних вимог та подав письмові заперечення проти позовних вимог. Також у судовому засіданні зазначив, що позивачами невірно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки може бути предметом судового розгляду спір про визнання правочину нікчемним, в разі якщо заінтересовані особи вважають, що наявні підстави, які відповідно до закону встановлюють його недійсним, а інша сторона не заперечує, але в той час оспорюваний договір укладено у письмовій формі, нотаріально засвідчено, право- та дієздатність сторін перевірено, тому підстав для визнання його недійсності не вбачається. Крім того, договір укладено 20 лютого 2014 рок, тобто після постановлення рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2014 року, і тому [PERSON] мав право проводити відчуження свого майна, а [PERSON] є добросовісним набувачем по справі, таким чином, позивачами не доведено підстав недобросовісності набуття права власності [PERSON] та не доведено жодних підстав для визнання права власності та скасування діючої державної реєстрації права власності. У судовому засіданні відповідач [PERSON], за його згодою був допитаний у якості свідка, зазначив, що він квартиру купив на торгах, приблизно за 260 тисяч грн., при цьому частина грошей на купівлю квартири дав відповідачу його батько, який живе у м. Геніченськ. [PERSON] вказав, що квартира купувалася для батька, щоб він жив у Харкові. Всі умови торгів були дотримані, вважає підстав для задоволення позову - немає. Представник [PERSON] - [PERSON], проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у його задоволенні, вказавши, що позов не обґрунтований. Квартиру [ADDRESS] [PERSON] подарував його син, [PERSON], для майбутнього проживання в ній, оскільки був власником цього майна. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Підтримала пояснення представника позивачів. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог. Зазначила, що вона у період 2012-2014 років мешкала у цивільному шлюбі разом з [PERSON], який працював у міському бюро технічної інвентаризації і тому часто просив її виступати представником сторін при укладанні договорів щодо відчуження нерухомого майна, і тому вона чітко не пам'ятає обставини укладення цього правочину. Такі ж пояснення третя особа надала, будучи допитаною в якості свідка. Третя особа приватний нотаріус ХМНО [PERSON] до судового засідання не з'явилась, про день та час слухання справи повідомлялась своєчасно та належним чином, надала через канцелярію суду заяву з проханням слухати справу за її відсутності та пояснення по справі, згідно яких зазначила, що договір було посвідчено відповідно до вимог діючого Законодавства. Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає що позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2014 року було відмовлено у задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсними результатів прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, договору купівлі-продажу. Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 14 квітня 2014 року було скасовано рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2014 року та визнано недійсними результати прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна квартири [ADDRESS], та був визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Зазначене рішення апеляційного суду Харківської області було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року. Судові рішення набрали законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. 20 лютого 2014 року [PERSON] подарував [PERSON], своєму батькові, квартиру [ADDRESS]. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова) судам роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 1 ЦК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.3 ЦК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (ст. 15 ЦПК України). Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна. За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі договору, який в подальшому рішенням суду визнано недійсним, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Оскільки рішенням Апеляційного суду були визнані недійсними результати прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна - квартири [ADDRESS] та договір купівлі-продажу [ADDRESS] від 09 серпня 2013 року було визнано недійсним рішенням суду, то суд вважає, що майно вибуло з володіння власника поза його волею й він має право витребувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України. Ураховуючи те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09 серпня 2013 року визнано судом недійсним і підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, особа зобов'язана повернути майно. Отже, відповідно до вимог статей 330, 388 ЦК України та враховуючи роз'яснення, викладені у п. 10 Постанови, позивач має право витребувати спірне майно у відповідача як таке, що вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. З урахуванням наведеного, враховуючи положення статті 392 ЦК України, суд приходить до висновку про необхідності витребування зазначеного майна у відповідача та визнання права власності на позивачем. При цьому, суд визнає право власності саме за позивачем [PERSON], оскільки матеріали справи містять данні про те, що належним власником квартири є [PERSON] Посилання позивача на рішення Фрунзенського районного суду від 22 вересня 2009 року про розподіл майна подружжя не є підставою для задоволення позову та визнання по 1/2 частині квартири, оскільки у вказаному рішенні суду не визначено право власності [PERSON], а крім того [PERSON] після рішення суду не здійснила державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, відповідно до ст. 334 ч. 4 ЦК України. Також посилання представників відповідачів на той факт, що позивачі та їх представник невірно обрали спосіб захисту своїх прав, оскільки просять визнати договір нікчемним, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, суд зазначає наступне: Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статті 12, 16 ЦК України передбачають, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" роз'яснив, що уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, та правова норма, на яку посилаються позивачі у позові, а саме, на ст. 388 ЦК України, тому зазначення представником позивачів наслідків застосування правової норми не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору та не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: partial