Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 09 квітня 2008 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики ВКІ №495162, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Громовою О.П. та зареєстрованого в реєстрі за №2965, згідно якого ним передано відповідачу у борг 135 000,00 грн. Крім того, 09 квітня 2008 року між ним та відповідачем укладено аналогічний договір позики ВКІ №495164 згідно якого він надав відповідачу у борг 32 500 грн. Таким чином загальна сума наданої відповідачу позики за договорами складає 167 500,00 грн. Відповідно до п.2 вказаних договорів відповідач зобов`язався повернути позику до 09 квітня 2009 р. зі сплатою 15% річних з капіталізацією та проценти у розмірі облікової ставки НБУ . Однак, відповідачем не було повернуто суму позики, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.03.2011 року №2-361/11 стягнуто з відповідача суму позики, 3% річних та інфляційні втрата за період до грудня 2010 року. Однак рішення суду не виконано, заборгованість не погашена. Оскільки предметом розгляду у вказаному судовому рішенні було лише стягнення сума позики (без врахування процентів на користування нею) позивачем проведено розрахунок процентів у розмірі 624 155,93 грн. Крім того, рішенням стягнуто з відповідача відсотки річних та інфляційні втрати лише за період до грудня 2010 року тому позивачем нараховано відсотки річних та інфляційні втрати за період з 01 січня 2011 р. по 07.06.2019 р. сума яких становить 288 392,96 грн. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних у розмірі 42 403 грн., інфляційні втрати у розмірі 288 392,96 грн., проценти за позикою у розмірі 624 155,93 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився без поважної причини, про дату,час і місце слухання справи був належним чином повідомлений шляхом публікації оголошення на сайті «Судова влада». Суд, розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 09 квітня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики ВКІ №495162 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №2965, згідно якого позивач передав відповідачу у борг 135 000,00 грн. Відповідач зобов`язався повернути борг у строк до 09 квітня 2009 року зі сплатою 15% річних з капіталізацією. Також, 09 квітня 2008 року між сторонами укладений аналогічний договір позики ВКІ №495164 на суму 32 500,00 грн., що підтверджується розписками відповідача (а.с.15, 18) Відповідачем суму боргу не повернуто, в зв`язку з чим заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03.03.2011 року №2-361/11 вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 199 839,39 грн. та судові витрати. Позивач просить суд стягнути з відповідача кошти в розмірі 954 951 грн., що складається з: - 42 403,00 грн. 3% річних за невиконання зобов`язань по договору позики за період з 01.01.2011 р. по 07.06.2019; 288 392,96 грн. інфляційні втрати за невиконання зобов`язань по договору позики з 01.01.2011 р. по 07.06.2019року, -624 155,93 грн. проценти за користування позикою відповідно до договору позики. Положення ст.14 Конституції України, з якими кореспондуються норми усіх процесуальних кодексів, проголошують, що cудові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід`ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у якій ідеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу («Бурдов проти Росії», «Горнсбі проти Греції»). В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. За загальним правилом для примусового виконання судового рішення необхідно, щоб воно набуло законної сили, і щоб особа, на користь якої щось присуджено судом («стягувач»), попросила суд посприяти у примусовому виконанні присудженого. Для цього вона повинна звернутися до суду, який постановив рішення, із заявою (клопотанням) про видачу так званого «виконавчого документа» (виконавчого листа, наказу, ордеру тощо). Далі з цим виконавчим документом стягувач має звернутися до конкретного виконавця (судового пристава, бейліфа, маршала, державного, присяжного, приватного виконавця тощо), який є носієм державної влади і який безпосередньо звертає рішення до виконання, застосовує до боржника або до належного йому майна заходи, що дозволяють виконати за боржника його зобов`язання перед стягувачем. Згідно зі ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, викладено висновки про правильне застосування норм права, згідно з якими за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Однак, згідно правової позиції ВСУ у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017р.)зазначено,що правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Аналогічна позиція висловлена в правовій позиції нового Верховного суду, справа № 390/1875/16-ц, 03.10.18),в якій зазначено,що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. Виходячи з цього, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01 серпня 2008 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Своє рішення Верховний Суд аргументував також посиланням на висновок, що був викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), хоча останній стосується взаємовідносин, що виникли між банком і його клієнтом у зв`язку з укладенням кредитного договору. Адже, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання згідно із частиною другою статті 625 ЦК України; виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, позивач має право на отримання інфляційних втрат за період користування відповідачем коштами з дня набрання законної сили рішенням , який визначив грошове зобов`язання у національній валюті - гривні, до часу пред`явлення позову , оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, що завдало шкоди позивачу. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. У відповідності до ст.411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". За таких обставин, суд приходить до висновку,що позовні вимоги є частково підставні та підлягають до часткового задоволення. Суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком 3% річних та інфляційних втрат, вважає його вірним та обґрунтованим. Зазначені вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє ствердження в ході судового розгляду. Разом з тим, частина 1 ст. 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом ст. 526, ч.1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, проте лише у межах погодженого сторонами строку договору позики. Після спливу визначеного договором строку право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач, звертаючись у суд з даним позовом в частині стягнення процентів за користування позикою не звернув уваги на те, що строк договору позики від 09 квітня 2008 року на суму 135 000 грн., сплив 9 квітня 2009 року, а строк договору позики від 09 квітня 2008 року на суму 32 500,00 грн., сплив 9 жовтня 2008 року, не врахував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 13.06.2018 у справі № 548/981/15-ц та помилково просить стягнути проценти за користування позикою, які він нарахував також за період після закінчення строку договорів позики. Відтак позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення 3% річних та процентів інфляційних втрат підлягають до задоволення. З огляду на наведене, позовна заява підлягає до часткового задоволення. На підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем. Встановлене судом підтверджується: копією заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 3 березня 2011 року, доданими розрахунками. На підставі ст.ст.526,625, 1050 ЦК України,правових позицій ВС від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц, ВСУ у справі № 6-2311цс16 від 22 березня 2017р., та

Outcome: partial