Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - Уманська міська рада, Державний нотаріус Уманської міської нотаріальної контори [PERSON] про встановлення факту, що з 10.01.1992 року, [PERSON] та [PERSON] належить по ? частці в праві спільної власності на квартиру, визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним, переведення прав та обов'язків покупця, скасування реєстрації права власності на квартиру та визнання права власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.05.1973 року одружився з [PERSON], яка згодом в інтересах сім'ї вступила в житловий кооператив. 11.11.1988 року, рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів №350, [PERSON], її чоловіку [PERSON] та їх двом дітям було видано ордер на заселення до квартири в житлово-будівельному кооперативі №22 за адресою: [ADDRESS]. 10.01.1992 року з сімейного бюджету було повністю виплачено вартість вказаної квартири. На протязі всього спільного подружнього життя позивачу [PERSON] регулярно доводилось виїжджати за кордон на заробітки. 20.11.1996 року [PERSON] таємно від [PERSON] розірвала шлюб з ним. Згодом, [PERSON] також виїхала за кордон на заробітки та повідомила [PERSON], що вона здала квартиру в оренду квартирантам, а отримані кошти зобов'язується віддавати дітям, на [PERSON] не заперечував. [PERSON] також пропонувала [PERSON] виписати його з квартири з метою економії на квартплаті, але згоди на таку виписку він не давав. Починаючи з середини листопада 2012 року, [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з проханням виселити квартирантів, оскільки із-за погіршення стану здоров'я фактично залишив роботу та повернувся до міста Умань. 14.04.2013 року позивач [PERSON] прийшов в будинок по [ADDRESS] та від сусідів дізнався, що люди, які на даний час проживають в квартирі, ведуть себе як власники та проводять ремонти. Того ж дня, [PERSON] зателефонувала [PERSON] і повідомила, що квартиру вона продала. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили, що відповідач [PERSON] діяла незаконно, укладаючи з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, чим порушила майнові права [PERSON] При цьому, позивач [PERSON] додатково пояснив, що до цих пір не може повірити, що його так обманула дружина, адже скільки прожили разом, він все робив для сім'ї, на Півночі заробляв великі гроші, привозив в сім'ю не тільки гроші, але й цілі тюки речей та подарунків. Дружина зустрічала його з цим всім аж в Москві, а тут все помінялося: дружина довгий час обманювала його з приводу здачі квартири квартирантам, а він лише в квітні 2013 року від людей дізнався, що дружина його обманює, переконався, що його виписали з квартири без його участі, адже коли він працював у м. Київ, всі документи, крім посвідчення водія та трудової книжки, зберігалися вдома, а коли, зі слів дружини, заселили квартирантів, то все зберігалося у будинку доньки [PERSON]. Дізнавшись, що його виписали в неіснуюче житло, він прямо сказав дружині про це, на що вона по телефону з Італії йому повідомила, що квартиру продала, а пошук житла це його проблеми. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, скориставшись своїм правом діяти через представника [PERSON], який у судовому засіданні повідомив суду, що відсутність [PERSON] в судовому засіданні пов'язана з її перебуванням за кордоном, представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що [PERSON] взагалі не має права власності на квартиру, оскільки таке право виникає тільки з дня його державної реєстрації відповідно до ст.334 ЦК України, а до моменту реєстрації права власності на кооперативну квартиру особи, які в ній проживають, мають право лише на розмір паєнагромадження, а позивач [PERSON] членом кооперативу ніколи не був, а був лише членом сім'ї пайовика цього кооперативу-своєї дружини [PERSON], вважає, що відсутність відмітки у паспорті [PERSON], отриманого ним 13.09.1999 року, про його одруження та наявність відмітки про його реєстрацію не у спірній квартирі, свідчать про те, що [PERSON] вибув з спірної квартири на інше постійне місце проживання ще у 2001 році, а тому втратив право на квартиру згідно п.14 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи». Також зазначає, що право власності на спірну квартиру відповідач [PERSON] набула 23.02.2004 року, тобто з моменту отримання нею свідоцтва про право власності на квартиру, що видане відділом житлового господарства Уманського міськвиконкому 23.02.2004 року серія САА №219552 та зареєстроване в БТІ під №6836. На момент отримання цього свідоцтва вона майже вісім років була незаміжньою, а позивач виписався з квартири ще у 2001 році добровільно, оскільки питання про вселення до неї ніколи не ставив. Зазначає, що рішення міськвиконкому про передачу у власність квартири та видачу свідоцтва про право власності на неї ніким не скасовані, а тому є чинними. Також представник зазначає, що на момент продажу спірної квартири [PERSON] перебувала за кордоном, за її дорученням спірну квартиру продавала та отримувала кошти за неї її дочка, а тому [PERSON] не має перед позивачем жодних зобов'язань з приводу спірної квартири - як в частині прав власності на неї, так і в частині компенсації її вартості. Вважає, що у даному випадку позивач обрав не належний спосіб захисту свого права, оскільки переважне право купівлі передбачено лише для спільної часткової власності, а правовий режим права спільної сумісної власності, що врегульований ст.ст.368-372 ЦК України, такого правового інституту, як переважне право купівлі частки або переведення прав покупця частки, взагалі не передбачає - через не визначення часток. Крім того, внесена [PERSON] на депозит сума вартості своєї частки в квартирі 29084,00 грн. не відображає її реальної ринкової вартості, так як експертним шляхом визначено, що вартість квартири становить 405925,00 грн., а невнесення половини цієї суми позивачем спричиняє необхідність залишення без розгляду його позовних вимог про переведення на себе прав покупця. Стверджує, що одночасне визнання договору недійсним стосовно частки у квартирі та переведення на позивача прав покупця на цю ж саму частину за цим же договором - це правовий нонсенс. Вважає, що вимоги про визнання права на частку у спільному майні подружжя розглядаються лише в процесі його поділу, іншої процедури закон не передбачає, в процесі такого поділу майно із спільної сумісної власності подружжя перетворюється у спільну часткову власність, але позивач свідомо не ставить в суді питання про поділ спільного майна подружжя, що також робить неможливим задоволення його позову. Стосовно позовної вимоги про зобов'язання одного відповідача сплатити кошти на користь іншого зазначає, що така вимога не підлягає до задоволення, як і вимога про скасування державної реєстрації прав власності [PERSON] на спірну квартиру. Крім того, просить суд застосувати строки позовної давності до заявлених позивачем вимог внаслідок їх пропуску, так як шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірвано 20.11.1996 року, а відповідно до ч.3 ст.29 КпШС України, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, пов'язаних з припиненням шлюбу, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності, а до вимог про переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу взагалі застосовується позовна давність в один рік (абз.2 ч.4 ст.362 ЦК України). Про початок відліку цих строків позивач [PERSON] не міг не знати, оскільки брав участь у розгляді судової справи про своє розлучення, також це підтверджується відсутністю відмітки в паспорті позивача, який видано ще 13.09.1999 року, штампу про його одруження. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивача [PERSON] вперше побачила в судовому засіданні, а про його існування дізналася після отримання копії позовної заяви. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] оформлявся у державного нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори [PERSON], яка перевіряла всі документи, а від імені продавця виступала донька [PERSON] - [PERSON] за довіреністю. За квартиру вона розрахувалася повністю, все робила добросовісно і нікого не обманювала. В подальшому відповідач [PERSON] звернулась до суду з письмовою заявою, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності та у вирішенні справи повністю покладається на розсуд суду. 15.05.2014 року від третьої особи Уманської міської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшла заява, у якій зазначено, що 26.10.2007 року за реєстром №2-4481 було посвідчено договір купівлі-продажу вказаної квартири, продавцем по договору виступала [PERSON], покупцем - [PERSON], право власності на вказану квартиру належало продавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого відділом житлового господарства виконавчого комітету Уманської міської ради 23.02.2004 року серія САА №219552 на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 13.11.2003 року. Договір було посвідчено нотаріусом з дотриманням усіх норм закону, просить справу розглянути без участі представника Уманської міської державної нотаріальної контори та винести законне рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Уманська міська рада, направила до суду представника, який згодом подав до суду заяву, у якій просить справу розглянути без участі представників Уманської міської ради, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що з позивачем [PERSON] знайомий дуже давно, перебуває з ним в дружніх відносинах, його дружину [PERSON] декілька разів бачив, з [PERSON] не знайомий. Пояснив, що в кінці 80-х років [PERSON] почав виїжджати на заробітки на Крайню Північ, через 3-4 роки приїхав автомобілем «Москвич», говорив йому, що з заробітків на півночі купив машину та сплатив за кооперативну квартиру. На запитання представника позивача свідок [PERSON] відповів, що зустрівся з [PERSON] десь в березні 2013 року, розговорилися і [PERSON] повідомив, що вже тиждень не може попасти до своєї квартири, ключі не підходять, а дружина твердить про якихось квартирантів. Згодом вони разом з [PERSON] підходили до квартири [PERSON], але в квартирі нікого не було, а наявні у [PERSON] ключі до замка не підходили. На запитання головуючого свідок [PERSON] відповів, що йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі. На запитання представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] свідок [PERSON] пояснив, що автомобіль «Москвич» [PERSON] було придбано у 90-х роках. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з [PERSON] знайомий, разом працювали, перебувають в дружніх відносинах, з його дружиною [PERSON] знайомий, перебував в нормальних відносинах, [PERSON] не знає. Пояснив, що з 1978 року по 1988 рік разом з [PERSON] працювали в місті Умань, у 1976 році він поїхав заробляти на Крайню Північ, а у 1989 році він зустрівся з [PERSON] і вони разом працювали на Півночі. На запитання представника позивача свідок [PERSON] відповів, що дружина [PERSON] при ньому наполягала, щоб останній також їхав на Північ і заробляв гроші для розрахунку за квартиру та на навчання дітей. Весною 2013 року побачив [PERSON], який повідомив йому, що збирається на пенсію та остаточно повернутися в м.Умань, має намір виселити зі своєї квартири квартирантів та проживати там, обмінялися телефонами. Десь через тиждень після цієї зустрічі [PERSON] зателефонував йому і сказав, що зі слів сусідів в квартирі проживають не квартиранти, а нові власники, дружина [PERSON] по телефону зізналася, що квартиру продала та він став питати поради як діяти. На запитання представника відповідача [PERSON] свідок [PERSON] відповів, що декілька разів був у квартирі [PERSON] та [PERSON] та що йому невідомо, де подівся автомобіль "Москвич". На запитання відповідача [PERSON] свідок [PERSON] пояснив, що біля трьох років працював із [PERSON] на Півночі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 22.04.2014 року повідомив, що давно знайомий з позивачем, [PERSON] знає як сусідку, [PERSON] знає, в неприязних відносинах ні з ким не перебуває. Пояснив, що будинок [ADDRESS] є кооперативним, куди його сім'я заселилася у 1988 році, майже одночасно з сім'єю Шевчуків, проживали в одному під'їзді, спілкувались як сусіди. Через два роки [PERSON] поїхав на Крайню Північ на заробітки. [PERSON] зустрічала [PERSON], коли той приїжджав з Півночі. Він заходив до мене, коли приїжджав, розповідав про роботу. Потім поїхала за кордон [PERSON], їх діти залишились проживати у квартирі. Потім діти з'їхали. Напевно рік тому заходив до нього [PERSON] і говорив, що не може застати квартирантів та потрапити у свою квартиру. На запитання представника відповідача [PERSON] свідок [PERSON] пояснив, що від сусідів йому стало відомо, що квартира ніби продана, про що він і сказав [PERSON], коли той прийшов до нього перед Пасхою у 2013 році. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 07.05.2014 року повідомила, що [PERSON] є її батьком, [PERSON] є її мамою, [PERSON] знає, в неприязних стосунках ні з ким не перебуває. Зі слів матері [PERSON] знає, що квартира була приватизована на маму та сестру. Квартиру продавала вона за дорученням від матері, в нотаріуса була присутня вона, її чоловік та [PERSON], яку суму отримала за квартиру - вона не пам'ятає. Батько в цей час працював в місті Києві, про продаж квартири знав, був не проти. На запитання відповідача [PERSON] свідок [PERSON] пояснила, що не спілкується з батьком з квітня 2013 року. На запитання представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] свідок [PERSON] пояснила, що батько знав, що він розлучається із мамою і був у судовому засіданні, що за кооператив було сплачено за кошти проданого будинку батьків [PERSON], що питання про продаж квартири обговорювалось з мамою та сестрою, в цей час батько жив у місті Києві, з батьком спілкувались по телефону, всі події йому були відомі, була усна згода батька, на той час відносини були нормальні. Свідок [PERSON] вважає, що звернення [PERSON] до суду це особиста образа батька до мами, яка так вчинила, це конфлікт сімейний. На запитання представника позивача свідок [PERSON] пояснила, що на час отримання кооперативної квартири їй було 14 років, батько проживав з ними, про обставини продажу хати батьків [PERSON] та долю коштів від цього продажу вона знає зі слів матері. Також свідок [PERSON] підтвердила, що із-за цього сімейного конфлікту не спілкується з батьком з квітня 2013 року, бо він перший зробив такий вибір. На запитання представника відповідача [PERSON] свідок [PERSON] пояснила, що деякий час проживала у квартирі до її продажу, батько, коли приїжджав в м. Умань, також зупинявся в квартирі, а потім приїжджав і зупинявся у неї на Республіканській. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи,дійшов висновку,що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково на підставі наступного. Суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 13.05.1973 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі [PERSON] вступила до Уманського житлово-будівельного кооперативу №22 Черкаської області. 11.11.1988 року рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів №350, на ім'я [PERSON] було видано ордер на заселення її та її сім'ї (у складі: [PERSON], вона та двох дітей) до трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. 15.01.1992 року житлово-будівельному кооперативу №22 була повністю виплачено вартість квартири [ADDRESS], що підтверджується довідкою №0131 Уманського міського житлово-будівельного кооперативу №22 Черкаської області. В період з березня 1991 року по жовтень 1999 року позивач [PERSON] знаходився по роботі за межами України, а з 20.07.2001 року по серпень 2013 року - працював у м. Києві, де проживав у гуртожитку, що підтверджується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], записами у трудовій книжці [PERSON] та довідкою ТОВ «Автобудкомплекс-К» №91 від 01.08.2013 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 20.11.1996 року. 23.02.2004 року, на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради №578 від 13.11.2003 року, відділом житлового господарства виконавчого комітету Уманської міської ради на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво серія САА №219552 про право власності на квартиру [ADDRESS], при цьому, будь-яких рішень Уманської міської ради чи її виконавчого комітету про передачу цієї кооперативної квартири у власність [PERSON] суду не надано, а чинність рішення виконкому Уманської міської ради про видачу правовстановлюючого документу про право власності на майно на ім'я одного із подружжя не може впливати на майнові права щодо цього майна іншого із подружжя. 26.10.2007 року державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим номером 2-4481 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між продавцем [PERSON], від імені якої за дорученням діяла [PERSON], та покупцем [PERSON] Позивач [PERSON] згоди на укладення договору не давав, присутнім у м. Умань при укладенні договору не був, що підтверджується поясненнями позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], показаннями свідка [PERSON] та дослідженими у судовому засіданні матеріалами нотаріальної справи. Відповідно до пункту 1.4. договору - продавець стверджує, що треті особи не мають прав на квартиру, а відповідно до підпункту 3.1.2. договору продавець зобов'язується попередити покупця про права третіх осіб на квартиру. Згідно пункту 2.1. даного договору, продаж вказаної квартири, за домовленістю сторін, було вчинено за 58168,00 грн., які покупець сплатив продавцю. У пункті 2.3. договору зазначено, що загальна вартість квартири, на момент вчинення договору, підтверджується витягом Уманського відділку ЧООБТІ з реєстру прав власності на нерухоме майно №16375558 від 23.10.2007 року та складає 58168,00 грн. Відповідно до пункту 4.1. договору сторонам роз'ясненні їх права та обов'язки, а в пункті 4.2. договору сторони підтвердили, що договір не є фіктивним чи удаваним. Відповідно до пункту 4.9. договору, сторонам прочитано зміст договору, їм роз'яснено зміст ст.ст. 60-72 СК України про право особистої власності дружини та чоловіка та право спільної власності подружжя, а також доведено зміст наявної у матеріалах нотаріальної справи письмової заяви [PERSON], яка діяла від імені продавця по договору, зокрема про те, що продавець квартири [PERSON] на момент придбання та відчуження в шлюбі не перебувала і не перебуває по даний час, квартира не є об'єктом спільної власності, будь-яких прав щодо квартири у інших осіб - не має. В 2013 році [PERSON] приїхав у м. Умань, з метою виселити квартирантів, зв'язувався з дружиною, намагався потрапити у квартиру самостійно, звертався до сусідів та до голови кооперативу, а у квітні 2014 року дізнався від [PERSON], що вона продала квартиру. З пояснень позивача та відповідача [PERSON], показань свідків та наявних у справі письмових доказів, судом достовірно встановлено, що про порушення своїх майнових прав позивач [PERSON] дізнався не раніше березня 2013 року, доказів зворотного суду не надано. При цьому, суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], яка, зокрема, при укладанні від імені (своєї матері) відповідача [PERSON] договору купівлі-продажу, подавала до нотаріальної контори заяву, в якій неправдиво повідомила про те, що її мати відповідач [PERSON], на момент придбання та відчуження квартири у шлюбі не перебувала та не перебуває, що прав на квартиру у третіх осіб не існує, а також не змогла повідомити суду суму коштів, які вона отримала за квартиру, окрім того, свідок [PERSON] повідомила суду, що із-за сімейного квартирного спору не спілкується з батьком вже понад рік. Також, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] не звертався до відповідача [PERSON] та до суду з вимогою про поділ майна, оскільки мав і має намір проживати у цій квартирі, враховуючи, що рівні з відповідачем [PERSON] права на цю квартиру у нього виникли в 1992 році, а тому заявлена 21.08.2014 року представником відповідача [PERSON] вимога про застосування строків позовної давності з посиланням на ч.3 ст. 29 КпШС України та абз. 2 ч. 4 ст. 362 ЦК України, задоволенню не підлягає, так як позивач звернувся до суду до спливу одного року з моменту, коли він дізнався про порушення своїх майнових прав. Суду не надано доказів в спростування твердження позивача [PERSON], що він у 1996 році був присутнім у суді при розлученні з дружиною та знав про це розлучення, оскільки відповідно до записів у трудовій книжці [PERSON] в цей час він працював за межами України, а відсутність штампу про одруження у виданому у вересні 1999 року [PERSON] паспортному документі нового зразка, за переконанням суду, не є належним доказом обізнаності позивача [PERSON] про розірвання шлюбу з дружиною. Також, суду не надано доказів, про те, що позивач [PERSON] з моменту розлучення отримував рішення суду чи свідоцтво про розірвання шлюбу, в матеріалах справи було надано примірник свідоцтва про розірвання шлюбу, який був отриманий відповідачем [PERSON], а запис(штамп) про розлучення в паспорті позивача [PERSON] відсутній. Крім того, у відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12.06.1998 року(зі змінами від 15.05.2006 року) «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», передбачений ч.3 ст.29 КпШС України трирічний строк позовної давності для вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це майно після розірвання шлюбу. Вищенаведена Постанова Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року діяла до прийняття Пленумом Верховного Суду України Постанови №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у п. 15 якої також зазначено: Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до відміток у паспорті, [PERSON] з 13.01.1989 року по 18.10.2000 року був прописаний у квартирі [ADDRESS]; з 18.10.2000 року по 06.06.2001 року дані про реєстрацію [PERSON] за будь-якою адресою - відсутні; 06.06.2001 року [PERSON] був зареєстрований у гуртожитку за адресою [ADDRESS]. У відповіді начальника Уманського РВ УДМС України у Черкаській області від 26.02.2014 року повідомляється про неможливість надання документів, які пов'язані з реєстрацією та зняттям з реєстрації [PERSON], у зв'язку з закінченням термінів їх зберігання. Згідно довідки ТОВ «Уманьпромжитлобуд-2»(власник гуртожитку по [ADDRESS]) від 08.05.2014 року та облікової картки мешканця гуртожитку, [PERSON] до цього часу з реєстраційного обліку в гуртожитку - не знятий, заяви від імені [PERSON], його підписи про надання йому житла у гуртожитку та про реєстрацію у документах обліку - відсутні, натомість, у паспорті [PERSON] є відмітка про те, що останній з 11.11.2005 року зареєстрований у багатоквартирному будинку [ADDRESS], без зазначення номера квартири, чим підтверджується пояснення позивача, що зняття позивача з реєстрації та реєстрація його за неіснуючою адресою відбувалися без його участі, а будь-яких доказів та пояснень в спростування цих обставин суду не надано. Таким чином, суд не може взяти до уваги доводи представника відповідача [PERSON], що відмітки у паспорті позивача, виданому 13.09.1999 року, можуть свідчити про вибуття позивача із квартири [ADDRESS] на інше постійне місце проживання та втрату ним права на квартиру, оскільки [PERSON] з 2005 року та до цих пір є зареєстрованим за неіснуючою адресою(без зазначення номера квартири у багатоквартирному будинку). Крім того, з моменту сплати в січні 1992 року кооперативу всієї вартості квартири, реєстрація(проживання у квартирі)чи зняття з реєстрації(не проживання у квартирі)позивача, а також факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не можуть впливати на майнові права позивача щодо цієї квартири. Судом достовірно встановлено, що 15.01.1992 року житлово-будівельному кооперативу №22 було повністю сплачено вартість квартири [ADDRESS], коли [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЗУ «Про власність»(чинного з 15.04.1991 року по 27.04.2007 року) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Стаття 344 ЦК України, на яку в своїх запереченнях посилається представник відповідача [PERSON], стверджуючи, що право власності на квартиру у [PERSON] виникло лише у момент його державної реєстрації, не може змінювати чи скасовувати прав осіб, які вони набули до набрання чинності Цивільним кодексом України, на підставі чинних на той час законів, оскільки відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому доводи представника відповідача в цій частині суперечать закону. Також не відповідає обставинам справи та закону посилання представника відповідача [PERSON] на п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987 року, оскільки у цьому пункті зазначено, що член сім'ї пайовика(лише судом) може бути визнаний таким,що втратив право на жиле приміщення в кооперативній квартирі лише в разі доведення(у суді),що він вибув на інше постійне місце проживання, але судового рішення про це суду не надано. Крім того, в підпункті «г» пункту 13 цієї ж Постанови чітко зазначено, що особа, яка набула права власності на квартиру у будинку ЖБК, не може бути виселена з неї з мотивів виключення з кооперативу. Вона може бути позбавлена права власності на квартиру лише в порядку і з підстав, передбачених законом, тобто лише в судовому порядку, судове рішення про що суду також не надано. Крім того, помилковість доводів представника відповідача [PERSON] додатково підтверджується, діючими на час виникнення правовідносин пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.06.1973 року №6 «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України», в якому зазначено, що відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України спільною сумісною власністю подружжя є майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, а також вклади, внесені в кредитні установи, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному і гаражно-будівельному кооперативі, цільові внески в садівницькі товариства, а в разі повного внесення пайового внеску - квартира, дача, гараж; пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», де зазначено - у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном; а також в підпункті «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи». Майнові права подружжя, в залежності від часу їх виникнення, регулюються КпШС України та СК України, норми яких є спеціальними по відношенню до норм ЦК Української РСР та ЦК України, про що, зокрема, зазначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року(зі змінами) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Відповідно до ст.22 КпШС України(чинного з 20.06.1969 року по 01.01.2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю, а кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Про це ж йдеться і у ст.ст. 60-63 СК України. При цьому, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення рівних прав подружжя на володіння, користування та розпорядження цим набутим майном, в незалежності від того, хто із подружжя зазначений власником у правовстановлюючому документі на майно. Як випливає із ч.1 ст.28 КпШС України та із ч. 1 ст. 70 СК України, частки дружини та чоловіка в майні, яке є спільною власністю подружжя, є рівними. Розлучення подружжя не припиняє права спільної власності подружжя на майно, оскільки відповідно до ч.2 ст.29 КпШС України поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування у шлюбі, так і після розірвання шлюбу, про це ж йдеться у ст.ст. 68, 69 СК України. Враховуючи наведене та те, що права та обов'язки у особи можуть виникати безпосередньо із закону, суд приходить до висновку, що подружжю, без наявності між ними договору про інше, законом заздалегідь визначено рівні частки у праві власності на майно, яке набуто подружжям, а тому дружина та чоловік, на відміну від інших носіїв права спільної власності, відносно набутого у шлюбі майна, одночасно є як суб'єктами права спільної сумісної власності, так і суб'єктами права спільної часткової власності. Аналогічну позицію висловив і Верховний суд України, зазначивши у своїй Постанові від 10.10.2012 року у справі №6-106цс12 наступне: режим спільної часткової власності характеризується тим, що кожному учаснику належить заздалегідь певний розмір частки в праві власності на спільну річ, а розмір цієї частки визначається розміром внеску кожного з учасників, зокрема, у випадках, передбачених законом. Щодо спільного майна подружжя, нормами КпШС України та СК України, заздалегідь визначено, що внески (участь) подружжя при набутті майна та права на це майно є рівними, якщо інше не встановлено договором між ними. У зв'язку з цим, ч.2 ст. 64 СК України, яка діяла на момент продажу відповідачем [PERSON] спільного майна подружжя, передбачає виняток із загальних правил цивільно-правового регулювання угод з приводу відчуження об'єктів права спільної сумісної власності, встановлюючи, що договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності дружини і чоловіка може бути укладений без виділу цієї частки. Вищенаведене спростовує в цій частині доводи у запереченнях на позов представника відповідача [PERSON] і дає підстави суду прийти до висновку, що позивач обрав правильний спосіб захисту, звернувшись до суду з вимогою про встановлення факту, що [PERSON] належить 1/2 частка в праві спільної власності на квартиру [ADDRESS], оскільки після відчуження відповідачем [PERSON] відповідачу [PERSON] квартири - право власності на всю квартиру належить [PERSON], а тому вимога позивача про поділ спільного майна подружжя, яке вже не належить подружжю чи одному із подружжя, не могла б бути задоволена судом. Таким чином, право спільної власності на квартиру [ADDRESS], у відповідності до ч.1 ст.15 ЗУ «Про власність», ст.ст. 22, 28, 29 КпШС України та ст.ст. 68, 69, 70 СК України виникло в рівних частках у [PERSON] та [PERSON] з моменту повного внесення пайового внеску за квартиру, тобто з 15.01.1992 року, та не припинилося внаслідок розірвання шлюбу між ними. Тому вимога позивача, з врахуванням встановленого законом моменту виникнення у подружжя права власності на квартиру у кооперативі та з'ясування у судовому засіданні дати повного внесення пайового внеску за квартиру, про встановлення факту, що з 15.01.1992 року [PERSON] належить 1/2 частка в праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] підлягає до задоволення. При цьому у суду відсутні підстави для задоволення вимоги про встановлення такого ж факту відносно відповідача [PERSON], оскільки [PERSON] з такою вимогою до суду не зверталася. З цих же підстав та з врахуванням наведених стосовно цього доводів у запереченнях представника відповідача [PERSON], не може бути задоволена судом вимога позивача зобов'язати [PERSON] сплатити на користь [PERSON] половину коштів, отриманих [PERSON] по договору купівлі-продажу квартири за належну їй 1/2 частку в праві на квартиру. Суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири у частині продажу продавцем [PERSON] покупцю [PERSON], належної [PERSON] 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS], підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Договір купівлі-продажу квартири укладався у 2007 році, а тому він має відповідати вимогам законів, які діяли на момент його укладення. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.369 ЦК України, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та(або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена, що кореспондується з вимогами ч. 3 ст. 65 СК України та ч. 2 ст. 68 СК України. Письмової згоди позивача [PERSON] на розпорядження спільною власністю подружжя в цілому, а також доручення на розпорядження належною позивачу [PERSON] 1/2 часткою у праві спільної власності на квартиру, [PERSON] не давав, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні матеріалами нотаріальної справи, поясненнями позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], іншими наявними у справі доказами. Таким чином, договір купівлі-продажу квартири у частині розпорядження відповідачем [PERSON] не належною їй 1/2 часткою у праві спільної власності на квартиру суперечить закону, а тому в цій частині договір купівлі-продажу квартири слід визнати недійсним на підставі ст.ст.203, 215 та ч. 4 ст. 369 ЦК України. З наведених вище висновків суду про те, що з дати повного внесення пайового внеску за квартиру у позивача [PERSON] виникло право власності на 1/2 частку у праві спільної власності на квартиру, також підлягає до задоволення позовна вимога про переведення на [PERSON] прав та обов'язків покупця по договору купівлі-продажу квартири стосовно належної відповідачу [PERSON] 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS]. При цьому, аналізуючи доводи представника відповідача [PERSON] у запереченнях на позовну заяву щодо невідповідності вартості(ціни) квартири, яка сплачена за договором, визначеної експертом ринковій вартості квартири на даний час, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст.691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін; зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Судом встановлено та визнано сторонами, що договір купівлі-продажу квартири було виконано, в тому числі і в частині розпорядження 1/2 часткою у праві спільної власності, яка належала відповідачу [PERSON], без передбаченого ч. 2 ст. 362 ЦК України письмового повідомлення про намір та умови продажу іншого співвласника - позивача [PERSON] На час розгляду справи суду не надано доказів про те, що сторони договору [PERSON] та [PERSON] протягом не менш як чотирьох років з моменту укладення та виконання договору, зверталися до суду з вимогами про визнання договору недійсним у частині його ціни (вартості квартири). Представник відповідача [PERSON] у своїх запереченнях погоджується з тим, що для переведення прав покупця [PERSON] на позивача [PERSON], останньому необхідно покласти на депозитний рахунок суду половину суми вартості квартири, оскільки права покупця по договору переводяться тільки стосовно 1/2 частки в праві спільної власності на квартиру, але при цьому, представник відповідача помилково вважає, що такою сумою має бути половина ринкової вартості квартири на даний час, оскільки за прямим приписом ч.4 ст.362 ЦК України - в разі заявлення позовної вимоги про переведення прав та обов'язків покупця позивач зобов'язаний одночасно з поданням позову, що містить таку позовну вимогу, внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен був сплатити покупець. Позивач надав докази про внесення на депозитний рахунок суду суми коштів, яку за договором покупець [PERSON] сплатила продавцю [PERSON] за 1/2 частку у праві спільної власності на квартиру, що належала відповідачу [PERSON] З викладених вище підстав, підлягає до задоволення вимога про визнання права власності на квартиру [ADDRESS], за позивачем [PERSON], при цьому суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про скасування реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] У відповідності до ч.ч.1,3-4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України). Частиною 1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На підставі викладеного та

Outcome: partial