Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила в порядку ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" надати дозвіл на виїзд за кордон без згоди відповідача їх малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 18 червня 2010 року, від шлюбу вони мають одну дитину - дочку [PERSON], [INFO]. З моменту, коли відповідач залишив сім'ю, він не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям та станом здоров'я, втім у наданні відповідного дозволу, необхідного виїзду дитини за кордон відмовляє без будь-якої вагомої причини, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити, вказуючи, що відповідач безпідставно перешкоджає дитині у виїзді за кордон. Відповідач проти задоволення позову заперечував, просив у задоволені позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судов встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 18 червня 2010 року (а.с. 9). Сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 8). Дитина проживає з матір'ю, яка опікується дитиною, утримує її та доглядає, що підтверджується поясненням сторін та не заперечувалось відповідачем. Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей - громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, діючої в Україні з 27.09.1991, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-и) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування згідно з ч.1 ст. 18 Конвенції про права дитини. Судом при розгляді справи встановлено, що мати дитини - [PERSON] уклала 23.11.2013 шлюб із громадянином РФ [PERSON] (а.с. 13), який має постійне місце роботи та належні умови проживання у цій державі. З метою надання можливості відвідувати чоловіка разом із донькою, з яким у неї згідно з доводами позивачки склалися гарні стосунки, просила надати дозвіл на виїзд до Російської Федерації, а саме м. Ростова-на-Дону. Проте позивачка просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька на один рік. Суд вважає достатнім надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації у супроводі матері, без згоди батька терміном 3 місяці, оскільки відповідно до ст. 5 Федерального Закону Російської Федерації «Про правове положення іноземних громадян в Російській Федерації» строк тимчасового перебування в РФ іноземного громадянина, що прибув в порядку, що не потребує отримання візи, не може перевищувати 90 діб сумарно протягом кожного періоду в 180 діб та такий строк відповідатиме інтересам дитини та правам батька на спілкування з донькою. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку про те, що відмова відповідача є безпідставною, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено будь-яких обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог, а саме надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу (згоди) або супроводу батька [PERSON] за межі України до Російської Федерації - міста Ростов-на-Дону строком на три місяці. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню на користь позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial