Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 10 липня 2015 року через свого представника звернулася до суду з вищевказаним позовом. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що квартира [ADDRESS] (спірна квартира) належала на праві приватної власності [PERSON], з яким [PERSON] проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу. На даний час спірна квартира перебуває у володінні відповідача [PERSON]. Проте, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.04.2013 року в порядку забезпечення позову був накладений арешт на спірну квартиру [ADDRESS]. Однак, не зважаючи на вжиті судом заходи забезпечення позову, зазначена спірна квартира незаконно була знята з арешту та за підробленими документами не від імені власника квартири № 25 [PERSON], а від імені іншої особи - відповідача 1 [PERSON], була продана відповідачу 2 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2014 року. В подальшому відповідач 2 [PERSON] перепродав вказану квартиру третій особі [PERSON] за договором купівлі-продажу від 31 січня 2014 року, яка 08 травня 2015 року продала спірну квартиру відповідачу 3 [PERSON] Позивач стверджує, що вона є єдиним спадкоємцем за законом на квартиру [ADDRESS], яка належала на праві власності спадкодавцю [PERSON], який помер ще [INFO]. За свого життя померлий [PERSON] спірну квартиру не відчужував, а договір купівлі-продажу квартири від 22 січня 2014 року був укладений за підробленими документам, у зв'язку з чим спірна квартира вибула з його та позивача володіння неправомірно. Оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно у позивача відсутні, оскільки Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] втрачено та через відсутність якого нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, а тому посилаючись на ст. ст.202, 203, 215, 216, 228, 236, 321, 388, 657, 658, 1268-1270, 1296-1298, 392 ЦК України просить суд з урахуванням уточнених нею 28 березня 2016 року позовних вимог визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь позивача, визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали заявлений позов з урахуванням змін у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з'являвся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином через оголошення в газеті причини неявки суду не повідомляв. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з'являвся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Представник відповідача [PERSON]. та третьої особи [PERSON] у судовому засіданні просив у позовних вимогах відмовити у повному обсязі, пояснюючи це тим, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12.03.2015 року у справі №756/5019/13-4. Проте вказане рішення не є преюдиціальним, а факт проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу із 01.01.2004 року до 03.08.2012 року має бути доведений [PERSON] і встановлений у даній цивільній справі на загальних підставах. Представник [PERSON] та [PERSON] звертає увагу суду на те, шо [PERSON] та позивач ніколи спільно не проживали, не були сім'єю, не проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ніколи не були знайомими та їх ніхто і ніколи не бачив разом. Окрім того стверджує, що його довіритель [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки уклала договір купівлі-продажу квартири 08 травня 2015 року з дотриманням всіх вимог чинного законодавства. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна у судові засідання не з'являлася, про час та місце судових засідань повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомляла. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна у судові засідання не з'являлася, про час та місце судових засідань повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Олександр Леонідович у судові засідання не з'являвся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Представник третьої особи Головного управління юстиції у м. Києві в судові засідання не з'являвся, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу без його участі з урахуванням фактичних обставин відповідно до вимог чинного законодавства. Суд вважає можливим провести розгляд справи без участі осіб, які не з'явилися. Заслухавши пояснення сторін, які з'явилися у судове засідання, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на наступне. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.18 т.2). Із копії Свідоцтва про право власності на житло, виданого 09.12.1997 на ім'я [PERSON], листа КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20.04.2016 та спадкової справи № 1026/2012 заведеної Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], судом вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] станом на день його смерті (а.с.158, 232, 233 т.1; 9-102 т.2). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. В ході розгляду справи встановлено, що під час розгляду справи за позовом [PERSON] до Головного управління юстиції в м. Києві, Київської державної нотаріальної контори № 11, [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування за законом та визнання заповіту недійсним ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.04.2013 в порядку забезпечення позову був накладений арешт на спірну квартиру [ADDRESS] (а.с.15 т.1). Проте, незважаючи на ухвалу суду про забезпечення позову, було укладено декілька правочинів про відчуження спірної квартири. Так, 22 січня 2014 року між відповідачем 1 [PERSON] та відповідачем 2 [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр Оксаною Станіславівною та зареєстрований в реєстрі за № 105, відповідного до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав спірну квартиру (а.с.79-80 т.1). У п. 3 зазначеного договору купівлі-продажу №105 зазначено, що квартира належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про власності на житло від 09.12.1997, яке видане Державним комунальним управлінням ЖГ Мінського району м. Києва, на підставі розпорядження №992 від 09.12.1997. Право власності за [PERSON] зареєстроване в БТІ м. Києва 10.12.1997 в реєстровій книзі за №1440 (а.с.79-80 т.1). Проте, дослідивши правовстановлюючі документи, які зазначені у п. 3 спірного договору №105, судом встановлено, що власником квартири є не відповідач 1 [PERSON], а [PERSON], який помер 03.08.2012 (а.с.158, 232, 233 т.1). До того ж в п.9 спірного договору вказано, що продавець стверджує та гарантує, що квартира під арештом не перебуває. Проте із зазначеної вище ухвали про забезпечення позову від 22.04.2013 судом вбачається протилежне (а.с.15, 79-80 т.1). Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього повну грошову суму. Згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. На момент укладення договору купівлі-продажу 22 січня 2014 року власника спірної квартири [PERSON] в живих не було, він помер 03.08.2012 року. По факту шахрайського заволодіння квартирою [ADDRESS] Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві відкрито кримінальне провадження № 12014100050003453 від 08 травня 2014 року за ч.1 ст.190 КК України. Відповідно до п.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті. Частинами 1,2 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до п. 7 Постанови ПВС України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Пунктом 8 Постанови ПВС України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК (435-15) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Беручи до уваги ті обставини, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу №105 квартири [ADDRESS], власник цієї квартири [PERSON] помер, а продавцем у договорі вказана інша особа, право власності якої не підтверджене жодним належним правовстановлюючим документом, суд приходить до висновку про нікчемність спірного правочину від 22.01.2014 року, сторонами якого зазначено [PERSON] та [PERSON] У зв'язку із наведеним суд вважає необхідним відмовити в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], оскільки вказаний договір є нікчемним. 31 січня 2014 року між відповідачем 2 [PERSON] та третьою особою [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною та зареєстрований в реєстрі за № 487, відповідного до якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала спірну квартиру (а.с.83 т.1). 08 травня 2015 року між третьою особою [PERSON] та відповідачем 3 [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром Олександром Леонідовичем та зареєстрований в реєстрі за № 1091, відповідного до якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбала спірну квартиру (а.с.74-75 т.1). Враховуючи нікчемність договору купівлі-продажу №105 від 22.01.2014, подальші договори купівлі-продажу спірної квартири № 487 від 31.01.2014 та № 1091 від 08.05.2015 не створюють юридичних наслідків щодо права власності на цю квартиру. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції на час прийняття вступної та резолютивної частини тексту рішення) передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 12 березня 2015 року Оболонський районний суд м. Києва позовні вимоги [PERSON] до Головного управління юстиції у м. Києві, Київської державної нотаріальної контори №11, [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Корольчук Ольга Сергіївна, [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування за законом та визнання заповіту недійсним задовольнив частково та встановив факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року до 03.08.2012 року (а.с.8-12 т.1). Посилаючись на п. 7 Постанови ПВС України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» представник відповідача 3 [PERSON] та третьої особи [PERSON] просив суд не вважати вищевказане рішення преюдиціальним, а встановлені ним обставини такими, що не підлягають доказуванню, оскільки відповідач 3 [PERSON] не приймала участі у розгляді вищевказаної справи. Із пункту 7 Постанови ПВС України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ). За змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини встановлені цими судовими рішеннями. Проаналізувавши вищевказане рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року, встановлено, що ухваленим рішенням суд встановив обставини по відношенню спільного проживання [PERSON] та [PERSON] У вказаній справі суд не встановлював фактів, що стосуються прав та обов'язків [PERSON] чи [PERSON], а тому для доказування факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] на загальних підставах немає законних вимог. Відтак встановлені факти рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України є такими, що не підлягають доказуванню по цій цивільній справі. Окрім того факт спільного проживання між позивачем та померлим [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS] протягом більш ніж п'яти років до смерті останнього підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Факт проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] також у судовому засіданні в якості свідків підтвердили його сусіди по будинку [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Окрім того вказані особи зазначили, що вони не знайомі з позивачем і у них є сумніви щодо спільного проживання однією сім'єю останньої з [PERSON] Статтею 212 ЦПК України (в редакції на час прийняття вступної та резолютивної частини тексту рішення) встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з встановленого рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 березня 2015 року, яке набрало законної сили, факту проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року до 03.08.2012, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд критично ставиться до пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про відсутність факту проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] Отже, як убачається з матеріалів справи позивач [PERSON] належить до четвертої черги спадкоємців за законом після смерті [PERSON], в строки визначені законом подала заяву про прийняття спадщини, проте позбавлена можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності на спадщину за законом про що свідчить відповідна відмова нотаріуса від 09.03.2016 року. Представник [PERSON] ставить під сумнів факт проживання позивача із спадкодавцем, проте слід зазначити, що [PERSON] не відноситься до кола спадкоємців померлого [PERSON] Окрім того, в судових засіданнях представник [PERSON] доводив ту обставину, що його довіритель є добросовісним набувачем, проте слід зазначити, що правочин вчинено при наявності арешту спірного майна. Узагальнивши судову практику Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. На підставі ст. 1 ч. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суд встановив, що позивач є єдиним спадкоємцем померлого [PERSON], що підтверджується матеріалами його спадкової справи №1026/12 (а.с.9-102 т.2). Так, Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Статтями 387, 392 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У відповідності до п. 23 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р. № 5, відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Судом встановлено, що позивач, як спадкоємець померлого є титульним володільцем - власником оспорюваного майна, але не володіє ним. Враховуючи те, що спадщина переходить до спадкоємців з моменту відкриття, суд вважає, що спадкоємці також мають право заявляти віндикаціний позов. Вимога про визнання права власності є додатковою до вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння і є такою, що супроводжує цей віндикаційний позов. Оскільки власник майна, який в даному випадку є спадкоємець померлого, просить суд захистити своє право власності, а у суду є на це достатні правові підстави, вимога про визнання права власності та про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України (в редакції на час прийняття вступної та резолютивної частини тексту рішення) суд вбачає необхідним пропорційно задоволеним позовним вимогам стягнути на користь позивача судові витрати з [PERSON] у розмірі 1 323,00 грн та з [PERSON] у розмірі 3 564,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial