Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом і просить, з врахуванням уточнених позовних вимог, розділити спільне майно подружжя, а саме: будинковолодіння [ADDRESS], виділивши їй та визнавши за нею право власності на 58/100 частин даного будинковолодіння (за третім варіантом його поділу відповідно до висновку експерта), відповідачу виділивши 42/100 частин будинковолодіння; встановити порядок користування земельною ділянкою для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,12 га, що розташована по [ADDRESS]; стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 5000 грн. 00 коп. за 1/2 частину у праві спільної власності на автомобіль марки «Таврія», державний номер [NUMBER]. Крім того, просить стягнути із відповідача судові витрати по справі, що складаються із судового збору та витрат за проведення експертизи. Посилається на те, що з 25 грудня 1999 року по 24 лютого 2016 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час перебування у шлюбі сторонами 31 липня 2002 року був придбаний житловий будинок [ADDRESS] та автомобіль марки «Таврія», державний номер [NUMBER]. За час перебування у шлюбі сторони добудували та переобладнали будинок, із надвірних побудов і споруд побудували гараж, бесідку, туалет. Після розпаду сім'ї неповнолітній син [PERSON] проживає із позивачем і перебуває на її утриманні, має в будинку свою кімнату. Враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, яка перебуває на утриманні позивача, просить збільшити її частку у спільному майні подружжя. Після розірвання шлюбу відповідач не визнає її права на вищезазначене майно, що змусило її звернутися до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що будинок було куплено хоча і в період шлюбу, однак на його власні кошти (після продажу квартири, яка була придбана ним до шлюбу). Всі будівельні роботи він проводив особисто. Позивач не вклала в купівлю будинку та проведення його ремонту нічого. Син проживає з ним, оскільки позивач проживає з іншим чоловіком на квартирі. Автомобіль Таврія йому було подаровано фірмою, де він працює. Судом встановлено наступне. 25 грудня 1999 року між сторонами по справі був укладений шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Переяслав-Хмельницького міськвиконкому Київської області (актовий запис № 284) (а.с.5). Від сумісного проживання у шлюбі сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.6). Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2016 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.7). Після розірвання шлюбу неповнолітній син сторін залишився проживати із позивачем і перебуває на її утримання, що підтверджується довідкою Переяслав-Хмельницької міської ради Київської області № 2956 від 18 грудня 2015 року (а.с.26). Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 21 лютого 2002 року державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А. (реєстр № 1179), відповідач [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 11000 гривень(а.с.30). Відповідач [PERSON] зазначив, що квартира була продана за значно більшу суму, однак належних та допустимих доказів цьому не надав. Відповідно до довідки ЖБК «Ірпіньман-2» № 35/05-16 від 20 травня 2016 року [PERSON] був членом ЖБК «Ірпіньмаш-2» з 28 січня 1993 року по 21 лютого 2002 року і побудував двохкімнатну квартиру, загальною площею 49,5 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Пайові внески за вищевказану квартиру в розмірі 1402 грн. 75 коп. за період з березня 1993 року по вересень 1995 року на момент видачі ордеру на квартиру були сплачені в повному обсязі (а.с.37, 55). Згідно копії договору купівлі-продажу, посвідченого 31 липня 2002 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області Коляденком В.І. (реєстр № 1636), [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] за 23608 гривень(а.с.31). Належних та допустимих доказів іншої вартості будинку на момент придбання надано не було. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської Ради народних депутатів № 24 від 24 березня 1993 року за домоволодінням по вул.Рибальській в м.Переяслав-Хмельницькому Київської області рахується земельна ділянка площею 1200 кв.м. (а.с.12). У спірному будинку, що належить відповідачу, є кімната сина [PERSON], яка облаштована меблями та технікою, що підтверджується актом обстеження житлових та побутових умов проживання №67 від 17 травня 2016 року (а.с.50). Згідно розрахунку, зробленого ТОВ «Регіонземсервіс» № 1 від 19 травня 2016 року, вартість будинку А становить 52521 грн., вартість прибудови а - 20703 грн., вартість прибудови а1 - 18364 грн., вартість тамбура а3 - 3916 грн., всього - 91588 грн. Вартість господарських будівель - 95063 грн. Вартість всього будинковолодіння - 190567 грн. Вартість кімнати 5, площею 13,1 кв.м., становить 16140 грн. 18 коп. від вартості житлового будинку з прибудовами від вартості всього будинковолодіння (а.с.51-52). Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 25 січня 2011 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль марки ЗАЗ-110217», реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] (а.с.65). Відповідно до довідки-рахунку №459754 серії КІМ, виданої Баришівською філією ТОВ „Абсолют ЛТД" від 21 січня 2011 року вбачається, що [PERSON] продано і видано автомобіль марки „ЗАЗ-110217", кузов [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію №КХС 513204, вартістю 10000 гривень. (а.с.90). 09 листопада 2016 року за клопотанням представника позивача була призначена судова будівельно-технічна експертиза (а.с.97). Згідно висновку експерта № 39-16 від 15 січня 2017 року ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS], на час проведення експертного дослідження становить 377 224 грн. Крім того, експертом запропоновано вісім варіантів поділу в натурі спірного житлового будинку, господарських будівель і споруд та вісім варіантів встановлення порядку користування земельною ділянкою, площею 0,1218 га, що розташована по [ADDRESS]. Вартість ремонтно-будівельних робіт та матеріалів по перебудові покрівлі в будинку по [ADDRESS] з чотирискатної та двоскатну з фронтонами та покриттям покрівлі шифером; вартість робіт по добудові кухні та санвузла будинку, заміні дверних і віконних отворів в будинку з дерев'яних на пластикові; демонтування печі; обладнанню ламінатом підлоги в житлових кімнатах будинку; штукатурки стін і стелі житлових кімнат будинку та поклейка їх шпалерами; побудови ганку будинку; облаштування каналізації та водопостачання спірного будинку становить 104069 грн. (а.с.107-158). Згідно із ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 7 ст. 57 цього Кодексу, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як вбачається з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 грудня 2016 року у справі N 6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Спірний будинок придбаний сторонами по справі в період шлюбу за 23608 гривень, незадовго до купівлі будинку ( за п»ять місяців) відповідачем була відчужена квартира в м. Буча за 11000 гривень. Відповідач зазначив, а позивач не заперечила ту обставину, що дана квартира була особистою приватною власністю [PERSON] Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм СК України, правової позиції ВСУ, суд вважає, що 47/100 частин спірного будинку (11000 грн. : (23608 грн. : 100%)) є особистою власністю відповідача [PERSON], а 43/100 частин будинку - спільною власністю подружжя (позивача та відповідача). Тому поділ даного будинку може бути здійсненим з урахуванням цих обставин. Експертом надано декілька варіантів поділу будинку, кожен з яких для забезпечення ізольованого користування приміщеннями передбачає проведення певних ремонтно-будівельних робіт. Разом з тим, відповідно до ст. 152 ЖК України, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується. Таким чином, здійснення переобладнання й перепланування в будинку потребує отримання дозволу виконавчого комітету місцевої ради та узгоджень із компетентними органами, у разі втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року N 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз»яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні. Таким чином, згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування при реальному поділі житлового будинку згідно з висновком експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, оскільки така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 11 цього Кодексу, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач та її представник не надали доказів того, що зазначені у висновку експертизи, зокрема і у варіанті № 3, переобладнання і перепланування не є такими, що передбачають втручання в несучі конструкції будинку та не потребують отримання відповідного дозволу. Разом з тим, суд вважає, що ряд ремонтно-будівельних робіт, що передбачає запропонований позивачем 3 варіант поділу будинку, а саме влаштування кухні та санвузла в приміщеннях, які на момент поділу не є такими за призначенням, потребують втручання в інженерні системи загального користування (газова система та система водокористування та водовідведення), що в свою чергу потребує отримання відповідного дозволу державного органу. Такий дозвіл суду не надано. З врахуванням вищезазначеного в сукупності, суд дійшов висновку, що позов в частині поділу будинку задоволено бути не може. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про поділ будинку, не підлягає до задоволення і позовна вимога щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, оскільки є похідною і вирішується в залежності від обраного варіанту поділу будинку. Відповідно до ст.70 СК України та ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, зокрема, подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні право на володіння, користування та розпорядження майном, що належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В силу вимог ч.3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Автомобіль марки «Таврія» було придбано в період шлюбу, доказів того, що даний транспортний засіб було подаровано відповідачу чи тимчасово надано для можливості виконувати трудові обов»язки, суду не надано. Вартість автомобіля (10000 гривень, що зазначено в довідці-рахунку) ніким не оспорюється. Таким чином, позовна вимога про стягнення грошової компенсації в розмірі 5000 гривень за належну позивачу 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Таврія», державний номер [NUMBER], підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно до ст. 57, 60, 63, 70 СК України, ст. 372 ЦК України,

Outcome: partial