Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з відповідачем по справі він перебував у трудових відносинах з 01.12.2014 р. по 04.08.2016 р. - працював гірником очисного забою підземним 5 розряду. 04.08.2016 року був звільнений. 04.08.2016 р. при звільненні позивача з підприємства за ст. 40, п.2 КЗпП України (невідповідність виконуваній роботі за станом здоров'я) відповідачем у день звільнення позивачу не була виплачені всі належні суми. Лише 17.10.2016 р. відповідач перерахував йому всі належні при звільненні суми на особистий рахунок у Приватбанку 23488,34 грн. Оскільки відповідачем, у порушення вимог ст. 116 КЗпП України, в період з 04.08.2016 р. по 17.10.2016 року допущена затримка розрахунку при звільненні тривалістю 49 робочих днів - відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за увесь час затримки у сумі 21000 гривень, що був обчислений виходячи з 428,70 грн. середньоденної заробітної плати х 49 робочий день затримки виплати. Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці робот. Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середній денний заробіток позивача розрахований з довідки підприємства № 228 від 08.09.2016 р. і складає 428,7 грн. Грубо порушуючи трудове законодавство, зазначеними незаконними діями відповідач наніс позивачу суттєву моральну шкоду. Він і його сім'я страждали від нестачі грошей, сім'я - а це цивільна дружина, яка не працює, та син, який навчається. Син навчається у Дніпропетровському національному університеті залізничного транспорту ім. академіка В. Лазаряна, є студентом 3-го курсу, та потребує його матеріальної допомоги, яку позивач не міг надавати певний період. У цих умовах звичний життєвий уклад, що склався впродовж тривалого часу, був порушений, і для його відновлення необхідно не лише чимало часу та моральних сил, а й додаткових коштів. Так, для складання цього позову позивач був змушений звернутися до адвоката, чекати необхідні довідки та розрахунки від відповідача. Окрім позивача, в його родині більше немає осіб із самостійним заробітком. Тому він вважає, що деяка грошова компенсація може певною мірою зменшити вплив негативних наслідків порушень відповідачем трудового законодавства відносно нього, на його особисте життя. Розмір такої компенсації з урахуванням характеру заподіяної шкоди оцінює у 6000 грн.(шість тисяч гривень). Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 27000 гривень, що складаються з 21000 гривень - середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати, 6000 гривень - заподіяна йому моральна шкода. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти позовних вимог. В запереченнях на позов зазначили, що відповідач заявлені позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх такими, що не відповідають діючому законодавству України та порушують його права та законні інтереси. На думку відповідача заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно наказу №5058/к від 01.12.2014 р. позивач був прийнятий на роботу на ДП «ВК «Краснолиманська» на посаду гірничого робітника підземного 5-го розряду з повним робочим днем в шахті. Наказом №4252/к від 08.08.2016 р. позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я згідно норм п.2 ст. 40 КЗпП України з 04.08.2016 р. на підставі довідки МСЕК №0597535 від 04.08.2016 р. про інвалідність позивача. При звільненні позивача йому було нараховано в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні 18 820,09 грн. Після здійснення обов'язкових утримань дані кошти у розмірі 15 017,58 грн. були перераховані на особовий рахунок Позивача у КБ «Приватбанк». 02.09.2016р.-5 815,90 грн. 19.09.2016р.- 9 201,68 грн. (за рахунок коштів ФСС з ТВП) Таким чином, при звільненні позивача підприємство здійснило всі виплати у повному обсязі відповідно до норм чинного законодавства. 03.09.2016 р. позивач звернувся до адміністрації підприємства з заявою про виплату йому одноразової допомоги у зв'язку із звільненням по інвалідності згідно п.12.15. Галузевої угоди. Згідно норм п.12.15. Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 р. (далі в тексті - Галузева угода) працівнику, що має право на пенсію по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з Підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і ін.) (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі (у тому числі на Підприємствах колишнього СРСР) і середнього заробітку. Для чоловіків, що мають стаж роботу у галузі понад 17,5 років розмір такої допомоги становить не менше трьох середньомісячних заробітків. У випадку хвороби працівника перед виходом на пенсію за віком або по інвалідності, що триває більш ніж 4 місяці, розмір середньомісячного заробітку для виплати вказаної допомоги встановлювати відповідно до середньої заробітної плати працівника аналогічної професії, що склалася у структурному підрозділі (дільниці) Підприємства. Ця допомога сплачується незалежно і без урахування вихідної допомоги, або інших компенсаційних виплат, на які має право працівник згідно з чинним законодавством. Приймаючи до уваги той факт, що стаж позивача у галузі становив 18,8 років а також той факт, що позивач звільнявся з підприємства вперше через інвалідність, зазначена заява позивача була задоволена. Згідно п.12.15. Галузевої угоди позивачу була нарахована одноразова допомога при звільненні у розмірі трьох середньомісячних заробітків по професії у сумі 29 488,34 грн., оскільки протягом чотирьох місяців, що передували звільненню позивач хворів. 17.10.2016 р. після здійснення обов'язкових утримань одноразова допомога у розмірі 23 488,34 грн. була перерахована на особовий рахунок позивача у КБ «Приватбанк». Приймаючи до уваги той факт, що позивач у день звільнення не працював, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства згідно норм ст. 116 КЗпП України виплачуються не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідної вимоги про розрахунок позивачем підприємству відповідача не пред'являлося, тому підстави для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України відсутні. Таким чином, вимоги Позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними та необґрунтованими. Право на відшкодування моральної шкоди могло виникнути у позивача у разі обґрунтованості інших позовних вимог, що могло підтвердити порушення прав позивача зі сторони відповідача. Але, як було вказано вище, вимоги позивача є необґрунтованими, та відповідно позивачем не доведено, що відповідач спричинив йому якусь моральну шкоду. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову просять відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до трудової книжки [PERSON] працював на ДП «ВК «Краснолиманська» з 01.12.2014 р. по 04.08.2016 р. - гірником очисного забою підземним 5 розряду. 04.08.2016 року був звільнений (а.с.8-13). При звільненні [PERSON] виплачено 23488,34 гривні 17.10.2016 року, довідка від 18.10.2016р. (а.с.14). Середньоденна заробітна плата позивача складає 428,70 гривень (а.с.15). Позивачу 04.08.2016р. встановлено третю групу інвалідності, протипоказана тяжка праця та рекомендовано нагляд у невролога (а.с.17). 3 вересня 2016 року позивач звернувся до генерального директора ДП «ВК «Краснолиманська» з заявою про виплату йому єдино разової допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків відповідно до Галузевої угоди (а.с.35). Згідно довідки від 01.11.2016 року при звільненні [PERSON] нараховано та сплачено, за мінусом обов'язкових утримань: 5815,90 гривень - 02.09.2016р., сума9201,68 гривень (за рахунок коштів ФСС по ВПТ) 19.09.2016р. В вересні 2016 року нараховано єдиноразова допомога. 12.15 галузевої угоди в розмірі трьохмісячного середнього заробітку по професії - 29178,06 гривень. За мінусом обов'язкових утримань 23488,34 гривні перераховано 17.10.2016 року (а.с.36). Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Галузевою угодою між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками ( об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 3 липня 2001 року, зареєстровано міністерством праці та соціальної політики України 7.08.200 № 71 передбачено у пункті 12.12, що працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з підприємства сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку. Виходячи з викладеного, єдиною підставою для звільнення підприємства, установи, організації від виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є відсутність їх вини в несплаті належних звільненому працівникові сум. Під час розгляду справи відповідачем не надано жодного доказу щодо відсутності його вини в не проведенні повного розрахунку з позивачем при його звільненні. Позивача звільнено 04.08.2016 року, кошти виплачені 02.09.2016 року, 19.09.2016 року, а одноразова допомога 17.10.2016 року, тобто з порушенням строків виплати сум, нарахованих при звільненні. За таких обставин позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 21000 (двадцять одну тисячу) гривень 00 копійок, обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Дії та бездіяльність відповідача, які полягають в несвоєчасній виплаті належних сум при звільненні позивачу спричинили моральну шкоду. Суд бере до уваги доводи позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки неправомірні дії відповідача змусили позивача вживати додаткових зусиль для організації свого життя, порушили його нормальні життєві зв'язки, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, з урахуванням глибини та тривалості моральних страждань позивача, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000,00 гривень. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Частиною 3 статті 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати, за подання позову майнового характеру 1 відсоток ціни позову. Тобто, при подачі даного позову необхідно було б сплатити 551,20 грн. за вимогу про стягнення середнього заробітку та 551,20 гривень за стягнення моральної шкоди.. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Тому зазначений судовий збір підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial