Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 22.02.2006 р. між [PERSON] (надалі «Позичальник») та АКБ «Райффайзен банк Україна» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») (надалі «Банк»), був укладений Кредитний договір № CNL-800/004/2006 (надалі «Кредитний договір»), згідно з яким Позичальник отримав у Банку кредит в розмірі 15 000,00 дол.США (надалі - Кредит 1). В якості забезпечення виконання зобовязань по Кредитному договору між Банком та Позичальником був укладений договір іпотеки № РСL 800/030/2006 від 22.02.2006 р. (надалі - «Договір іпотеки 1»). Також, 20.02.2007 р. між [PERSON] та АКБ «Райффайзен банк Україна» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») був укладений Кредитний договір № CNL - 800/016/2007, згідно з яким Позичальник отримав у Банку кредит в розмірі 7 700,00 дол. США (надалі - Кредит 2). В якості забезпечення виконання зобовязань по Кредитному договору між Банком та Позичальником був укладений договір іпотеки № РСNL-800/016/2007 від 20.02.2007 р. (надалі «Договір іпотеки 2»). У відповідності до Договорів іпотеки, Іпотекодавцем [PERSON] було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння № 146, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Концово, вул. Миру. Відповідно до п. 1.1. Кредитних договорів 1 та 2 Позивач виконав свої зобовязання та надав Позичальнику кредитні кошти на загальну суму та на умовах визначених Кредитним договором. Згідно п. 1.5.1. Кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та у строки, визначені у Графіку повернення Кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. В порушення зазначених вище умов Кредитного договору, Позичальником не погашено належні до сплати суми Кредитів та не сплачено відсотки. Станом на 02.06.2015р. заборгованість за Кредитним договором 1 перед Позивачем становить: 1 069 077,76 грн. з яких: -залишок заборгованості за кредитом 10\~956,17 дол. США, що складає 230\~956,00 грн.; -сума відсотків за користування кредитом складає - 0,00 дол.США, що складає 0,00 грн.; -сума пені складає - 838 121,77 гривень. Також, станом на 02.06.2015р. заборгованість за Кредитним договором 2 перед Позивачем становить: 591\~742, 18 грн., з яких: -залишок заборгованості за кредитом 6 369,07 дол.США, що складає 134\~259,99 грн.; -сума відсотків за користування Кредитом складає - 0,00 дол. США, що складає 0,00 грн.; -сума пені складає - 457 482,19 гривень. З урахуванням викладеного та у відповідності до ст.15, 16, 526, 530, 554, 610-612, 625, 1048, 1054 ЦК України, ст. 7,12, 33, 34, 36, 37, 38 ЗУ «Про іпотеку», позивач просить суд: -з метою стягнення заборгованості за кредитним договором № CNL-800/004/2006 від 22.02.2006 р та кредитним договором №ML-800/136/2006 від 03.10.2006 р. в сумі 1 660 819,94 грн., звернути стягнення на майно [PERSON], а саме: домоволодіння № 146, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Концово, вул. Миру та надати позивачу - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право на продаж предмета іпотеки: (нерухомого майна, а саме: домоволодіння №146, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Концово, вул. Миру) з укладанням договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» із початковою ціною реалізації предмета іпотеки в розмірі не менше ринкової вартості на підставі оцінки майна зробленої суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. -надати позивачу - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо нерухомого майна, а саме: домоволодіння № 146, що знаходиться за адресою: Закарпатська обл., Ужгородський район, с. Концово, вул. Миру наступні права: підпису договору купівлі-продажу в якості продавця; отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних держаних органах, органах місцевого самоврядування, установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування; здійснення будь-яких платежів за продавця; отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; реєстрації правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; проведення будь-яких дій в органах Державної реєстраційної служби, необхідних для реєстрації речових прав, що виникають з цього рішення суду та із договору іпотеки № РСL800/030/2006 від 22.02.2006 р та договору іпотеки № РCNL800/016/2007 від 20.02.2007 р.; проведення дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови; отримання будь-яких необхідних документів, довідок, витягу з реєстру права власності на нерухоме майно в органах державної влади, місцевого самоврядування, нотаріату, тощо; можливості здійснення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. -на період до реалізації предмету іпотеки за рішенням суду, зобовязати [PERSON] (ідентифікаційний код: [NUMBER], адреса: Закарпатська область, Ужгородський район, с.Концово, вул.Миру, 146) передати нерухоме майно, а саме: домоволодіння №146, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Концово, вул. Миру в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (адреса: м. Київ, вул. Фізкультури, 28 Д, код в ЄДРПОУ 36789421). Для цього ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надати право: а)заміни замків, охоронних пристроїв та обладнання; б)отримання в будь-яких установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, нотаріусів, будь-яких документів, необхідних для здійснення управління предметом іпотеки за рішенням суду; в) укладення, зміни, розірвання договорів найму (оренди) предмету іпотеки, управління майном, зберігання, охорони майна; г) отримання орендних, будь-яких інших платежів з управління предметом іпотеки з направленням їх на погашення заборгованості за Кредитним договором № CNL-800/004/2006 від 22.02.2006 р. та кредитним договором № CNL-800/016/2007 від 20.02.2007 р. Від представників позивача та відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. 05.08.2015 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про зменшення розміру пені у відповідності до ст. 551 ЦК України, оскільки він вважає, що до позивачем було застосовано непомірно високий розмір неустойки у розмірі 1% за кожен день прострочення, що складає 365% річних. Цієї ж дати до суду надійшла заява від представника відповідача про застосування мораторію до спірних правовідносин, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та заява про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин у звязку з чим він просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Як зазначено у ч. 2 ст. 197 ЦК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням зазначених положень та у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 22.02.2006 р. між [PERSON] (надалі «Позичальник») та АКБ «Райффайзен банк Україна» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») (надалі «Банк»), був укладений Кредитний договір № CNL-800/004/2006 (надалі «Кредитний договір»), згідно з яким Позичальник отримав у Банку кредит в розмірі 15 000,00 дол.США (надалі - Кредит 1). В якості забезпечення виконання зобовязань по Кредитному договору між Банком та Позичальником був укладений договір іпотеки № РСL 800/030/2006 від 22.02.2006 р. (надалі - «Договір іпотеки 1»). Також, 20.02.2007 р. між [PERSON] та АКБ «Райффайзен банк Україна» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») був укладений Кредитний договір № CNL -800/016/2007, згідно з яким Позичальник отримав у Банку кредит в розмірі 7 700,00 дол.США (надалі - Кредит 2). В якості забезпечення виконання зобовязань по Кредитному договору між Банком та Позичальником був укладений договір іпотеки № РСNL-800/016/2007 від 20.02.2007 р. (надалі «Договір іпотеки 2»). У відповідності до Договорів іпотеки, Іпотекодавцем [PERSON] було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння № 146, що знаходиться за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Концово, вул. Миру. Відповідно до п. 1.1. Кредитних договорів 1 та 2 Позивач виконав свої зобовязання та надав Позичальнику кредитні кошти на загальну суму та на умовах визначених Кредитним договором. Згідно п. 1.5.1. Кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та у строки, визначені у Графіку повернення Кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. В порушення зазначених вище умов Кредитного договору, Позичальником не погашено належні до сплати суми Кредитів та не сплачено відсотки. Станом на 02.06.2015р. заборгованість за Кредитним договором 1 перед Позивачем становить: 1 069 077,76 грн. з яких: -залишок заборгованості за кредитом 10\~956,17 дол. США, що складає 230\~956,00 грн.; -сума пені складає - 838 121,77 гривень. Також, станом на 02.06.2015р. заборгованість за Кредитним договором 2 перед Позивачем становить: 591\~742, 18 грн., з яких: -залишок заборгованості за кредитом 6369,07 дол.США, що складає 134\~259,99 грн.; -сума пені складає - 457 482,19 гривень. З досліджених в судовому засіданні договорів купівлі-продажу кредитного портфелю б/н та договору відступлення права вимоги б/н від 26.11.2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за договорами: № CNL-800/004/2006 від 22.02.2006 р., № CNL -800/016/2007, укладеними між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] та за договорами: № CNL-800/016/2007 від 20.02.2007 р., № CNL -800/004/2006 від 22.02.2006 року та № CNL -800/004/2006 від 22.02.2006 року, № РСNL-800/016/2007 від 20.02.2007 р. та № РСNL-800/030/2006 від 22.02.2006 р., укладеними між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON]. Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно з ст. 514 вказаного кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», щодо права вимоги до боржника [PERSON]. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Одночасно, згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином в ході розгляду справи встановлено, що відповідач, має станом на 02.06.2015р. заборгованість у розмірі 1 069 077,76 грн. з яких: - залишок заборгованості за кредитом 10 956,17 дол. США, що складає 230 956,00 грн.; - сума пені складає - 838 121,77 гривень. Також, станом на 02.06.2015р. заборгованість за Кредитним договором 2 перед Позивачем становить: 591 742, 18 грн., з яких: - залишок заборгованості за кредитом 6369,07 дол.США, що складає 134 259,99 грн.; - сума пені складає - 457 482,19 гривень. Що ж стосується застосування строку позовної давності до спірних правовідносин та зменшення суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 19.11.2014 року у справі № 6-160цс14 відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 3 вересня 2014 року ухвалив також постанову у справі № 6-100цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором позики. При цьому суд зробив правовий висновок про те, що за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи\~пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення\~пені\~за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення\~пені\~відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Крім того, як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24.09.2014 у справі за № 6-145цс14, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до розрахунку наданого банком до матеріалів справи, станом на дату звернення до суду, тобто на 09.06.2015, за договором № CNL -800/004/2006 від 22.02.2006 року (а.с. 22, 23) останнє погашення боргу відповідачем відбувалося 29.12.2011 року на суму 600,77 доларів США, а відповідно до наданого суду графіку погашення за цим договором (додаткова угода № 2 від 26.05.2011 року, а с. 62) залишок заборгованості у сумі 12\~339,95 доларів США повинен був сплачений щомісячними платежами у період з 26.05.2011 року по 22.02.2016 року відповідально до графіку. Оскільки відповідач після 29.12.2011 року взагалі не сплачував борг банку, то на час звернення до суду 09.06.2015 року сплинув строк позовної давності щодо вимог за цим договором, заявлених за тілом кредиту до 09.06.2012 року відповідно, тобто позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення суму боргу у розмірі 10\~591,99 доларів США. При розрахунку судом було враховано загальну суму боргу, визначену сторонами у додатковій угоді № 2 у розмірі 19\~989,29 доларів США мінус сума відсотків, яка не заявлялася до стягнення позивачем взагалі у розмірі 7\~649,34 доларів США мінус сума оплати відповідачем основного боргу за період з 26.05.2011 року по 29.12.2011 року у 1\~383,78 доларів США (зазначена у розрахунку суми боргу) і мінус сума основного боргу заявлена до стягнення за межами строку позовної давності у розмірі 364,18 доларів США равно 10\~591,99 доларів США. Що є стосується суми пені за прострочення виконання зобовязань по за період з 02.06.2014 року по 02.06.2015 року, то вона заявлена в межах строку позовної давності у один рік, проте обрахована із суми, яку суд визнав необґрунтованою, підставним є нарахування суми пені на суму боргу 10\~591,99 долари США за період з 02.06.2014 року по 02.06.2015 року, що передував зверненню до суду з відповідним позовом. Відповідно до розрахунку наданого банком до матеріалів справи, станом на дату звернення до суду, тобто на 09.06.2015, за договором № CNL -800/016/2006 від 20.02.2007 року (а.с. 24, 25) останнє погашення боргу відповідачем відбувалося також 29.12.2011 року на суму 341,46 доларів США, а відповідно до наданого суду графіку погашення за цим договором (додаткова угода № 2 від 26.05.2011 року) залишок заборгованості у сумі 11920,72 доларів США повинен був сплачений щомісячними платежами у період з 26.05.2011 року по 20.02.2017 року відповідально до графіку. Оскільки відповідач після 26.12.2011 року взагалі не сплачував борг банку, то на час звернення до суду 09.06.2015 року сплинув строк позовної давності щодо вимог за цим договором, заявлених за тілом кредиту до 09.06.2012 року відповідно, тобто позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення суму боргу у розмірі 6\~369,07 доларів США. При розрахунку судом було враховано загальну суму боргу, визначену сторонами у додатковій угоді № 2 у розмірі 11\~920,72 доларів США мінус сума відсотків, яка не заявлялася до стягнення позивачем взагалі у розмірі 4\~947,62 доларів США мінус сума оплати відповідачем основного боргу за період з 26.09.2011 року по 26.12.2011 року у 604,03 доларів США (зазначена у розрахунку суми боргу), (сума основного боргу заявлена до стягнення за межами строку позовної давності за основним боргом відсутня) равно 6\~369,07 доларів США. Що є стосується суми пені за прострочення виконання зобовязань по за період з 02.06.2014 року по 02.06.2015 року, то вона заявлена в межах строку позовної давності у один рік у сумі 21\~697,16 доларів США, що у еквіваленті складає 457\~482,19 грн. та обрахована із суми, визначеної в межах строку позовної давності. Відповідач просить суд зменшити розмір пені, заявленої позивачем до стягнення, до розміру 0,03% від розміру заборгованості за кожен день прострочення, оскільки умовами кредитних договорів був встановлений непомірно високий розмір неустойки на рівні 1 % за кожен день прострочення, що складає 365% річних. Відповідач також просить суд врахувати, що ним сплачена значна сума кредиту та процентів, відсутність негативних наслідків для позивача, його складний майновий стан, відсутність роботи, перебування на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом з дитинства, перебування на його утриманні недієздатної матері та дружини. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд прийшов до висновку, що вказана заборгованість за пенею підлягає зменшенню. Так, відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. № 1023-XII умови угоди є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону). Договір кредитування фізичних осіб є за своїм характером споживчим, що підтверджується і тлумаченням Верховного Суду України, наведеному в п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». Пеня за обома кредитними договорами нарахована таким чином, що сума пені більш ніж у три рази перевищує суму боргу за кредитом, що є очевидним порушенням принципу добросовісності. Тому суд, користуючись правом, наданим йому відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, вважає за необхідне зменшити розмір пені, що підлягає стягненню, до 50% від суми основного боргу за кредитами, що складає за договором № CNL-800/004/2006 від 22.02.2006 року у розмірі 5\~296,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2015 року за 100 доларів США у розмірі 2108,4888 гривень складає відповідно 111\~665, 57 грн. та за договором № CNL -800/016/2006 від 20.02.2007 року у розмірі 3\~184,54 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.06.2015 року за 100 доларів США у розмірі 2108,4888 гривень складає відповідно 67\~145, 70 грн. Згідно ст. 33 Закону України Про іпотеку, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону України „Про іпотеку та п. 6 Іпотечного договору в Позивача виникає право іпотеки на нерухоме майно. Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Частинами 1, 2 статті 589, частинами 1, 2 статті 590 Цивільного кодексу України, п. 6 Іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання зобовязання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, взяті на себе зобовязання щодо сплати основного боргу та відсотків за користування кредитними коштами, у розмірі та строки визначені Кредитним договором, позичальником не виконано. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі за № 6-61цс15 (постанова від 27.05.2015 року) Положеннями частини першої статті 39\~Закону\~«Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39\~Закону\~«Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39\~Закону\~«Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі № 6-1080цс15 (постанова від 03.02.2016 року) відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.\~ Як зазначено у правовій позиції Верховного суду України у справі за № 6-1120цс15 (постанова від 04.11.2015 року) відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Крім того згідно з положеннями статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у резолютивній частині рішення суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між\~\~іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Як зазначено у ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Реалізація предмета іпотеки здійснюється у населеному пункті за місцем його розташування, а якщо предмет іпотеки перебуває за межами населеного пункту, його реалізація здійснюється у найближчому населеному пункті або районному центрі на території, на яку поширюються повноваження відділу державної виконавчої служби, на виконанні якого перебуває рішення суду, або виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої при розгляді справи № 6-483цс15 (постанова від 09.09.2015 року) 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує\~140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на\~ майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію\~ цього Закону на період його чинності. Разом з тим рішення\~ суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України\~«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Отже, в справі, яка переглядається, суди дійшли передчасного висновку про те, що з набуттям чинності Закону України\~«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки. Чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. З огляду на викладене, суд зазначає, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію\~ цього Закону на період його чинності. Таке зупинення проводиться відповідним органом виконання судових рішень, а не судом. Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід покласти на відповідача.

Outcome: partial