Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

КП «Макіївтепломережа» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за відпущену теплову енергію, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є виробником теплової енергії, яка надається через приєднану комунальну мережу до зовнішнього обрізу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] проживаючи в квартирі [ADDRESS], яка розташована в зазначеному будинку, користується послугами позивача по постачанню теплової енергії, але тривалий час не вносить оплату наданих послуг у зв'язку з чим утворилася заборгованість за період з 01.12.2001 року по 01.11.2013 року в загальній сумі 25991,67грн., яку просять стягнути на користь позивача, а також стягнути судовий збір у розмірі 243,60грн., сплачений при подачі позову до суду, зазначаючи, що раніше вони зверталися до суду із заявою про видачу судового наказу, але у прийнятті заяви їм було відмовлено. Представник позивача - Іщенко Я.І., яка діє на підставі довіреності, в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог надала пояснення аналогічні тим, що викладені нею в позові. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та в обґрунтування суду надала пояснення аналогічні тим, що викладені нею у письмових запереченнях, відповідно до яких, вона вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку із наступним. Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальної позовної давності для позовів про стягнення заборгованості законодавством не встановлено, ніяких письмових угод між нею та позивачем щодо збільшення строку позовної давності не укладалося. Згідно п. 1 ст. 267 ЦК України, особа, що виконала зобов'язання після спливу строку позовної давності, не має право вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив строку позовної давності. З цього положення закону вбачається, що позивач може пред'явити вимоги про стягнення боргу за зобов'язанням тільки у межах строку позовної давності, що на практиці при наявності суми боргу по зобов'язанню більше ніж за термін строку давності, означає можливість стягнення такого боргу не більше як за період строку давності. Позивач пропустив строки подання позову про стягнення боргу за певний період, та може вимагати стягнення боргу тільки за період, що складає три роки до дати, зазначеної у позові, тобто 01.11.2013 року, відповідно, з 01.11.2010 по 01.11.2013 року, а вимоги за період до 01.11.2010 року задоволенню не підлягають у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Крім того, вважає, що позивач не є належним позивачем у справі, оскільки Закон розрізняє поняття виробник житлово-комунальної послуги та виконавець, при чому із визначення вбачається, що зобов'язання щодо надання послуг споживачу покладаються саме на виконавця, а не на виробника. Згідно ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. У своєму позові позивач посилається на ст. 20 закону, згідно якої позивач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Однак, згідно ст. 22 закону, виробник має право вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих послуг від виконавців. Тобто мова йде саме про виконавців, однак не про споживачів. Згідно ст. 29 закону, договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем. Таким чином, позивач є виробником житлово-комунальної послуги для виконавця однак він не є виконавцем, при цьому як вже зазначалося вище, правовідносини між споживачем певної комунальної послуги можуть виникати тільки між споживачем та виконавцем, однак не виробником. Тому вважає КП «Макіївтепломережа» неналежним позивачем по справі, так як між нею та даним підприємством немає правовідносин щодо постачання та отримання послуг централізованого опалення. Отримувачем цих послуг від позивача є відповідна житлово - експлуатаційна організація, яка у свою чергу по відношенню до неї як споживача і є виконавцем, та надає послуги із централізованого опалення в її будинку з використанням енергії виробленої позивачем, та внутрішньобудинкових мереж. Між нею та позивачем відсутній договір, згідно якого вона є споживачем послуг позивача, він ніколи не укладався, а сам факт присвоєння їй «особового рахунку» споживача, не підтверджує факт наявності цих відносин. Крім того, вважає розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не можна вважати належним доказом як факту надання певної послуги, її обсягу та правильності розрахунку вартості послуги. В цьому розрахунку не зазначено, з якої опалювальної площі здійснено розрахунок суми, не зрозуміло, скільки саме теплової енергії було витрачено на опалення певної площі житлового приміщення і яким чином це було розраховано. Та розрахунок боргу сам по собі не є підтвердженням наявності цього боргу, бо повинен підтверджуватися первинною бухгалтерською документацією, яку позивач до позову не додав. Крім того, згідно п. 6 Правил, послуги із центрального опалення повинні відповідати нормативній температурі повітря у приміщеннях квартири за умови їх утеплення споживачами. Згідно з пп. 9 п. 21 Правил, споживач має право на звільнення від плати за послуги у разі їх ненадання та отримання компенсації за перевищення строків проведення аварійно- відновлювальних робіт. У період, який зазначає позивач як підставу для нарахування боргу, послуги опалення у її квартирі не надавалися - радіатори опалення були майже холодними, нормативна температура у приміщенням квартири не дотримувалася і не перевищувала 15 градусів тепла за умови використання електричних нагрівачів. Вона неодноразово зверталася до КП «Жилцентр-7» із заявами щодо відсутності тепла у квартирі, однак її відповіді залишалися без розгляду. Тільки у 2003 році спільна комісія Жилцентру та позивача встановила, що відсутність опалення була пов'язана із поганою пропускною здатністю внутрішньобудинкової системи теплопостачання, та температура у приміщеннях не відповідає нормам КТМ 204 України 244- 94, і плату за послуги опалення буде нараховано за фактично зафіксовано температуру. З 2003 року нічого не змінилося, опалення не було, що можуть підтвердити свідки, які також проживали у сусідніх квартирах і не мали опалення та зможуть підтвердити стан мереж опалення після їхнього демонтажу для заміни на автономне опалення - усі труби були повністю забиті й не могли пропускати тепло. Згідно ст. 16 Закону, комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв на проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, погодженим з виконавчими органами місцевих рад або місцевими державними адміністраціями згідно з діючими будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації і користування, положеннями про проведення поточного і капітального ремонтів та іншими нормативними документами; міжопалювальний період для систем опалення, рішення про початок та закінчення якого приймається виконавчими органами відповідних місцевих рад або місцевими державними адміністраціями виходячи з кліматичних умов, згідно з діючими будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації та іншими нормативними документами; ліквідацію наслідків, пов'язаних з дією непереборної сили. У разі застосування перерви в наданні послуг виконавець/виробник зобов'язаний повідомити через засоби масової інформації про таку перерву споживача не пізніше ніж за 10 днів (за винятком перерви, що виникла внаслідок аварії або дії непереборної сили). У повідомленні необхідно зазначити причину та строк перерви в наданні відповідних послуг. Згідно ст. 20 закону, споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; на усунення протягом строку, встановленого договором або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг; на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством. Таким чином, позивач є неналежним позивачем по цій справі, ним пред'явлені вимоги з порушенням строків позовної давності та не надано доказів на підтвердження правильності нарахування та наявності боргу у певній суми, тому вважає, що вказаний позов задоволенню не підлягає, у зв'язку із чим просить відмовити КП «Макіївтепломережа» у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Як встановлено судом, договір між сторонами не був укладений, але суд вважає доведеним той факт, що позивач поставляє теплову енергію до будинку відповідача, а в подальшому теплова енергія розподіляється по будинку житловим органом. Судом встановлено, що постачання теплової енергії здійснюється позивачем КП «Макіївтепломережа» до вводу в будинок і ці мережі перебувають на балансі позивача, а мережі внутрішньобудинкові - на балансі житлового органу, який здійснює їх обслуговування. Межею розподілу балансової і експлуатаційної відповідальності приймається обріз будинку, або межа балансової належності. Судом встановлено, та підтверджено належними письмовими доказами, що між позивачем КП «Макіївтепломережа» та житловими органами на балансі яких знаходився житловий будинок, в якому проживає відповідачка, були укладені договори на постачання теплової енергії, відповідно до яких виконання обов'язків виконавця по сплаті теплової енергії виконавець покладає на споживачів теплової енергії, відповідно до договору про надання послуг з централізованого опалення. Розрахунки за користування тепловою енергією у житлових будинках проводяться безпосередньо між споживачами і теплопостачальною організацією. Таким чином, вище наведені докази спростовують доводи відповідачки [PERSON] про те, що КП «Макіївтепломережа» не є належним позивачем по справі, у зв»язку з чим суд приходить до переконання, що ці доводи відповідачки слід визнати такими, що не заслуговують уваги. Відповідно до п.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов»язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» основним обов»язком споживача теплової енергії, серед інших, є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії, тобто укладання договору є також і обов»язком споживача, а не лише теплопостачальника, в зв»язку з чим відсутність письмового договору при фактичному надані послуг не звільняє споживача від її оплати, який зобов»язаний своєчасно оплачувати житлово - комунальні послуги. Суд вважає доведеним факт того, що позивач поставляє теплову енергію до будинку відповідача, в подальшому теплова енергія розподіляється по будинку житловим органом на балансі якого перебуває цей будинок. Цей факт підтверджений наданими позивачем актами на включення/відключення опалення будинку [ADDRESS], за період у якому виникла заборгованість. Відповідно до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов"язання не допускається. Як встановлено в судовому засіданні і підтверджено копією особового рахунку, відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], яка розташована в будинку [ADDRESS]/а.с.4/. і проживаючи в зазначеній квартирі користується послугами позивача по постачанню теплової енергії, що було підтверджено в судовому засіданні наданими позивачем актами на включення(відключення) опалення. Згідно ч.2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування. Тариф на теплову енергію для споживачів визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Відповідно до рішення Макіївської міської ради №70 від 04.02.2003 року були затверджені тарифи за 1 Гкал теплової енергії(97,31грн./Гкал), рішенням №688 від 06.07.2005 року були затверджені тарифи за 1 Гкал теплової енергії(106,80грн./Гкал), рішенням №1115 від 21.08.2006 року були затверджені тарифи за 1 Гкал теплової енергії(261,26грн./Гкал), рішенням № 1102 від 16.09.2008 року були затверджені тарифи за 1 Гкал теплової енергії(261грн./Гкал) і витрати теплової енергії на 1 кв.м (0,16886Гкал/кв.м), рішенням № 1159 від 23.09.2009 року були затверджені тарифи за 1 Гкал теплової енергії(294,45грн./Гкал) і витрати теплової енергії на 1 кв.м (0,168861Гкал/кв.м), рішенням № 1471 від 29.12.2010 року були затверджені тарифи за 1 Гкал теплової енергії(323,90грн./Гкал) і витрати теплової енергії на 1 кв.м (0,16886Гкал/кв.м). Нарахування за послуги теплопостачання для споживачів не обладнаних прибором обліку теплової енергії, визначалися розрахунковим шляхом, тобто відповідно договірним тепловим навантаженням і розподілялися відповідно опалювальної площі квартири. В зв»язку з тим, що пізніше КП «Макіївтепломережа» визначили виконавцем послуг по централізованому опаленню, теплопостачаюче підприємство на виконання п. 21 Постанови КМУ № 630 від 21.07.2005 року повинно здійснювати ведення розрахунків з населенням, що проживають в будинках без прибору обліку з розрахунку за 1 кв.м.. З наданих висновків № 485, 486, 487, 488, 489, від 30 липня 2008 року, та №1033, 1034, 1035, від 26 травня 2009 року вбачається, що Державною інспекцією з контролю за цінами в Донецькій області були перевірені розрахунки економічно обґрунтованих планових витрат на виробництво житлово - комунальних послуг, та встановлено, що зазначені розрахунки у визначених розмірах є економічно обґрунтованими. Відповідно до відповіді №13-3900 від 15.04.2011 року на ім.»я [PERSON], наданої КП «Макіївтепломережа» на її заяву щодо відключення від мереж централізованого опалення, відповідачці [PERSON] було роз»яснино, що КП «Макіївтепломережа» не має право приймати рішення про надання (відмові) дозволу на відключення від системи централізованого опалення та установку індивідуального опалення. Правом на прийняття такого рішення наділена міжвідомча комісія по розгляду питань, пов»язаних з відключенням споживачів від мереж централізованого опалення, яка працює при УЖКГ м. Макіївки. Відповідно до п.2.6,2.7 Порядку відключення від мереж централізованого опалення підставою для виключення абонентів з числа споживачів теплової енергії та припинення нарахування оплати за послуги теплопостачання на особовому рахунку є акт про відключення від мереж централізованого опалення, затверджений міжвідомчою комісією/а.с.41/. 25.04.2013 року КП «Макіївтепломережа» була надана відповідь на звернення відповідачки [PERSON], з якої вбачається, що 15 квітня 2013 року припинено надання послуг централізованого опалення до її будинку, а також роз»яснено що вона має право на установку індивідуального опалення. Зазначена ситуація обумовлена тим, що у КП «Макіївтепломережа» відсутня технічна можливість надання будинку послуг з централізованого опалення/а.с.39/. З листа №39 від 27.06.2008 року, наданого КП «Жилцентр -7» мешканцям будинку [ADDRESS] на звернення з питання незадовільного опалення вбачається, що їм було повідомлено, що будинок [ADDRESS] розташований на тупиковій теплотрасі та в самій верхній точці від рівня котельної. В період опалювального сезону системи ц/опалення будинку і особливо кінцеві стояки постійно завоздушиваються. КП «Макіївтепломережа» після початку опалювального сезону планує дослідити даний будинок, провести гідравлічні заміри систем ц/опалення для визначення подальших мір по поліпшенню теплопостачання даного будинку/а.с.42,43/. З наданих суду актів про відсутність опалення у споживача вбачається, що під час дослідження систем опалення квартири [ADDRESS], яка розташована в житловому будинку [ADDRESS] встановлено, що в період з листопада по грудень 2003 року, з лютого по березень 2003 року, з листопада по грудень 2010 року, з січня 2011 року по квітень 2011 року, з жовтня 2011 року по грудень 2011 року, з січня 2012 року по квітень 2012 року, з жовтня 2012 року по грудень 2012 року, та з січня 2013 року по березень 2013 року централізоване опалення в квартиру надавалося неналежної якості. Температура в квартирі 15 С. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, у відповідачки [PERSON] мається заборгованість по оплаті послуг за постачання теплової енергії за період з 01.12.2001 року по 01.11.2013 року у розмірі 25991,67грн./а.с.6-12/. З вказаного особового рахунку вбачається, що КП «Макіївтепломережа» систематично проводить перерахунки та зменшує розміри оплати за періоди, в яких послуги з постачання теплової енергії надаються не в повному обсязі. Всього за спірний період виникнення заборгованості перерахунок у загальному розмірі склав 5719,60грн.. Розмір оплати за спожиту теплову енергію встановлюється органом місцевого самоврядування відповідно до прийнятих рішень виконавчим комітетом Макіївської міської ради про встановлення тарифів на теплову енергію. Суд вважає, що нарахування відповідачці [PERSON] за спожиту теплову енергію позивачем проводиться вірно та виникла у неї сума заборгованості розрахована з урахуванням встановлених тарифів та відповідно до методики розрахунку тарифів на теплову енергію. Таким чином, аналізуючи надані сторонами по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що відповідачка [PERSON] тривалий період часу не виконувала свого обов'язку щодо оплати наданих послуг з теплопостачання внаслідок чого утворилася заборгованість і у позивача виникло право вимагати її стягнення. Вирішуючи питання про суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачки, суд керується вимогами ст. ст. 257, 267 ч.3 ЦК України, відповідно до яких, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні зробила заяву про застосування судом при вирішення спору спливу строку позовної давності, а тому суд вважає за можливе визначити до стягнення суму заборгованості в межах строку позовної давності, за заявою сторони у спорі. Судом встановлено, що 06 грудня 2013 року до суду надійшла заява КП «Макіївтепломережа» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачання з відповідачки [PERSON], та на підставі ухвали Центрально - Міського районного суду м. Макіївки від 19 грудня 2013 року у прийнятті заяви про видачу судового наказу було відмовлено. Таким чином, строк позовної давності був перерваний подачею до суду заяви про видачу судового наказу 06 грудня 2013 року і з цього часу розпочався спочатку, а тому з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за період з грудня 2010 року по 01 листопада 2013 року в сумі 11669,38грн. - в межах строку позовної давності, за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення, а також в межах заявлених позовних вимог. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 грудня 2001 року по 30 листопада 2010 року включно, у сумі 14322,29грн. задоволенню не підлягають у зв'язку із спливом строку позовної давності для звернення до суду і відсутністю підстав для його поновлення. Крім того, у відповідності зі ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідачки на користь позивача також необхідно стягнути судовий збір у розмірі 243,60грн. сплачений при подачі позову до суду.

Outcome: partial