Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

У листопаді 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, визнання недійсним наказу про припинення трудового договору, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки виплати компенсації за відпустку, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог вказала, що відповідно до наказу №20-к від 22 липня 2013 року була прийнята на посаду бухгалтера у ТОВ «Прософт Україна» на підставі трудового договору строком до 22 жовтня 2013 року з окладом 3100 грн. на місяць. 22 жовтня 2013 року між позивачкою та відповідачем був укладений трудовий договір, згідно умов якого позивачку прийнято на роботу в ТОВ «Прософт Україна» на посаду бухгалтера з окладом відповідно до п.9 договору у розмірі 3100 грн. на місяць строком до 22 жовтня 2014 року. [INFO] у позивачки народилася дитина, у зв'язку з чим, відповідно позивачка знаходилася у відпустці по догляду за дитиною. 29 жовтня 2014 року позивака отримала лист від ТОВ «Прософт Україна», яким її повідомили про припинення трудового договору у зв'язку із закінченням його дії та запропонували з'явитися за трудовою книжкою. Посилаючись на те, що всупереч вимогам трудового законодавства, відповідач звільнив її коли вона перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років, не запропонував їй іншу роботу по закінченню дії строкового трудового договору та не виконав вимогу щодо обов'язкового працевлаштування, просила суд задовольнити пред'явлені вимоги та вирішити питання судових витрат. В ході розгляду справи до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено директора ТОВ «Прософт Україна» [PERSON] У судовому засіданні позивачка та її представник підтримала позов у повному обсязі. Представник відповідача, який одночасно є представником третьої особи, проти задоволення позову заперечував. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до наказу №20-к від 22 липня 2013 року позивачка була прийнята на посаду бухгалтера у ТОВ «Прософт Україна» на підставі трудового договору строком до 22 жовтня 2013 року з окладом 3100 грн. на місяць. 22 жовтня 2013 року між позивачкою та відповідачем був укладений трудовий договір, згідно умов якого позивачку прийнято на роботу в ТОВ «Прософт Україна» на посаду бухгалтера з окладом відповідно до п.9 договору у розмірі 3100 грн. на місяць строком до 22 жовтня 2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, до закінчення дії строкового трудового договору, а саме з 07 квітня 2014 року позивачка перебувала у статусі тимчасово непрацездатної особи у зв'язку з вагітністю та пологами. [INFO] у позивачки народилася дитина - дочка [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 24). Наказом директора ТОВ «Прософт Україна» від 25 серпні 2014 року №24-К, на підставі заяви позивачки, останній надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 25 серпня 2014 року, тобто до [INFO]. У зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, згідно п.п. 13, 14, п. 17 договору та п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з позивачкою було припинено з 22 жовтня 2014 року трудовий договір, про що відповідачем винесено наказ від 22 жовтня 2014 року №27-К (а.с. 52). Як вбачається з матеріалів справи, 29 жовтня 2014 року на адресу позивачки ТОВ «Прософт Україна» 22 жовтня 2014 року було направлено лист №632, яким позивачку повідомлено про припинення трудового договору та запропоновано з'явитися за своєю трудовою книжною за адресою місця розташування відповідача (а.с. 139), який позивачка отримала особисто 23 жовтня 2014 року, що підтверджується копією зворотнього поштового повідомлення (а.с. 141). Крім того, про факт припинення трудового договору позивачку було повідомлено телеграмою 22 жовтня 2014 року. Згідно довідки наданої на запит суду представником відповідача, будь-які вакансії в ТОВ «Прософт Україна» починаючи з жовтня 2014 року по 15 червня 2015 року в товаристві відсутні. (а.с. 197). Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка посилається на те, що всупереч вимогам трудового законодавства, відповідач звільнив її коли вона перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років, не запропонував їй іншу роботу по закінченню дії строкового трудового договору та не виконав вимогу щодо обов'язкового працевлаштування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення договору є закінчення його строку. Згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок, які мають дітей віком до трьох років (до 6 років - ч. 6 ст. 179 цього Кодексу), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обовязкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у разі у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. З аналізу зазначеної норми вбачається, що описана її диспозиція не протирічить п. 2 ст. 36 КЗпП України, а тому передбачає можливість звільнення жінок, які мають дитину віком до трьох років, після закінчення строкового трудового договору, при цьому вимогою закону є обов'язкове працевлаштування таких жінок із збереженням середньої заробітної плати. Судом встановлено, що відповідно до умов трудового договору від 22 жовтня 2013 року, укладеного між позивачкою та ТОВ «Прософт Україна», визначені підстави його припинення, зокрема, закінчення строку дії трудового договору, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, з урахуванням вищевикладених вимог закону та умов трудового договору, суд вважає звільнення позивачки з посади бухгалтера ТОВ «Прософт Україна» на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України є законним. Разом з тим, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України щодо обов'язкового працевлаштування позивачки, оскільки їй працевлаштування не пропонувалось, що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні. На цій підставі суд вважає обґрунтованою вимогу позивачки про стягнення з відповідача на її користь грошової суми, яка повинна була зберігатись за нею протягом трьох місяців на час працевлаштування і які вона не отримала з вини відповідача. Згідно трудового договору від 23 жовтня 2013 року заробітна плата позиваки відповідно п. 9 договору складала 3100 грн. Таким чином, середня заробітна плата за три місяці з дня закінчення строку трудового договору складає: 9300 грн. (3100х3 місяці). Між тим не підлягають задоволенню вимоги позивачки про поновлення її на роботі, зобов'язання відповідача видати новий наказ про поновлення її на посаді бухгалтера товариства, з огляду на наступне. Як зазначено у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», резолютивна частина рішення суду повинна мати, вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають із встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у ст. ст. 215-217 ЦПК України. Зокрема в рішенні має бути зазначено конкретні дії, які відповідач повинен вчинити на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права. Як вбачається зі змісту вимог пред'явлених до відповідача, позивачка просить суд працевлаштувати її на посаді бухгалтера з окладом не менше ніж вона отримувала у ТОВ «Прософт Україна». Згідно довідки наданої представником відповідача на вимогу суду, будь-які вакансії в ТОВ «Прософт Україна» починаючи з жовтня 2014 року по 15 червня 2015 року в товаристві відсутні. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, після закінчення строку трудового договору з позивачкою, наказом від 22 жовтня 2014 року №26-К на посаду бухгалтера ТОВ «Прософт» переведено [PERSON] (а.с. 143). Таким чином, з огляду на зміст заявлених вимог та встановлених в ході розгляду справи обставин, суд позбавлений можливості поновити позивачку альтернативно на посаду, по якій строк дії трудового договору закінчився, та яку займає інша особа, що у свою чергу може призвести до порушення її трудових прав. Також суд позбавлений можливості відновити порушене право позивачки шляхом поновлення її на будь-яку іншу посаду, оскільки станом на день закінчення строку дії трудового договору та вирішення спору в суді, будь-які вакансії в товаристві відсутні. Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку, позивачка посилається на те, що відповідач у порушення вимог ст. 116 КЗпП України несвоєчасно провів з нею остаточний розрахунок, що призвело до затримки виплати компенсації на п'ять днів. Статтею 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У відповідності до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до аналізу наведеної норми, підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до статті 117 КЗпП України, є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні визначених ст. 116 КЗпП України та вина власника. При цьому, відсутність зазначених фактів виключає відповідальність передбачену ст. 117 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, на момент закінчення строку дії трудового договору та його припинення, позивачка перебувала у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, свою відпустку не переривала, на роботі не з'являлась, вимоги про виплату належниї їй при звільненні сум не заявляла, в той же день 22 жовтня 2014 року їй було направлено лист №632, яким позивачку повідомлено про припинення трудового договору та запропоновано з'явитися за своєю трудовою книжною за адресою місця розташування відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивачка вказаний лист отримала особисто 23 жовтня 2014 року, що підтверджується копією зворотнього поштового повідомлення (а.с. 141). Таким чином, станом на 23 жовтня 2014 року позивачці було відомо про припинення з нею трудових відносин. Згідно розрахункового листка за жовтень 2014 року компенсація за невикористану відпустку склала 1843 грн. 48 коп. разом з податками та зборами, яка була виплачена двома частинами - 27 жовтня 2014 року у розмірі 648 грн. 45 коп. та 17 листопада 2014 року у розмірі 798 грн. 45 коп., що підтверджується відповідними виписками банківської установи. Як зазначив в судовому засіданні представник відповідача, позивачка на підприємстві з'явилася лише 21 листопада 2014 року, тоді ж і заявила вимогу про виплату належних їй при звільненні грошових сум. Вказану обставину в судовому засіданні також визнала позивачка та її представник. Між тим, як встановлено судом до пред'явлення вимоги позивачкою всі належні їй до виплати суми були виплачені відповідачем. Таким чином твердження позивачки про порушення строків виплати належних при звільненні сум спростовується наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями сторін. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, з урахуванням встановлених судом порушень трудових прав позивачки з вини відповідача, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України на користь позивачки підлягає стягненню з відповідача сума відшкодування моральної шкоди, яку суд визначає в розмірі 1000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Виходячи зі змісту ст. 56, 84 ЦПК України, ці витрати можуть бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката іншого фахівця в галузі справи, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи. З матеріалів справи вбачається, 06 листопада 2014 року між позивачкою та адвокатом було укладено договір про надання правової допомоги. Між тим в ході розгляду справи, вказана особа до участі у справі як особа яка надає правову допомогу не залучалась, відповідного рішення з цього приводу судом не постановлювалось. Крім того, суд надає оцінку тій обставині, що договір про надання правової допомоги позивачкою укладався з ФОП [PERSON], яка є адвокатом та надавала позивачці відповідну правову допомогу у складанні процесуальних документів. В той же час, як вбачається з матеріалів справи та журналу судових засідань зазначена особа не брала участі у справі як особа, яка надавала позивачці правову допомогу. Участь у справі, в якості представника позивачки, брала лише [PERSON], яка діяла в процесі на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с. 61). За таких обставин у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу. Також відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки суми судового збору у розмірі 121 грн. 80 коп. сплачених позивачкою за подачу до суду клопотання про витребування у відповідача доказів, оскільки вказане клопотання позивачкою було подане в ході розгляду справи по суті та не розглядався судом як окремий процесуальний документ у порядку визначеному ст. 135 ЦПК України. Аналогічного висновку дійшов пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 8, 9 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» відповідно до яких, сплата судового збору у випадку, передбаченому підпунктом 13 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду заяви про забезпечення доказів здійснюється лише за умови, що така заява розглядається у процесуальному порядку, визначеному статтею 135 ЦПК України, а не за подання клопотань про витребування доказів (виклик до суду свідків, призначення експертизи, витребування письмових чи речових доказів тощо), які розглядаються відповідно до статті 130 ЦПК України у попередньому судовому засіданні чи статті 168 ЦПК України у судовому засіданні. Підпунктом 13 пункту 1 частини другої статті 4 Закону «Про судовий збір» передбачено справляння судового збору за подання до суду заяви про забезпечення доказів або позову. Відповідно до ч. 1 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також наймання житла, несуть сторони. Згідно ч. 2 ст. 85 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Зі змісту наведених норм вбачається, що витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту стороні не компенсуються. Крім того, представником відповідача не надано доказів, які б підтверджували понесені витрати на проїзд до м. Києва саме відповідачем - ТОВ «Прософт Україна», оскільки квитки на проїзд придбані не відповідачем а його представником, даних про те що витрати на придбання проїзних документів поніс саме відповідач - юридична особа, суду також не надано. Таким чином у суду відсутні правові підстави для стягнення з позивачки на користь представника відповідача вказаних витрат. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору 243, 60 грн.

Outcome: partial