Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-10 00:00:00

АТ «Ощадбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив в рахунок погашення боргу за Кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовних вимог вказано наступне. 31.10.2007 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладено Договір про іпотечний кредит №1255-І, відповідно до умов якого позичальнику надано грошові кошти в сумі 55000, 00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних строком на 240 місяців. Виконання кредитного зобов`язання забезпечено Іпотечним договором, укладеним 31.10.2007 року між Банком та [PERSON] , згідно з яким в іпотеку передано належну останньому на праві власності трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 56,4 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м. Внаслідок порушення [PERSON] умов кредитного та іпотечного договорів, станом на 22.12.2016 року заборгованість по основному зобов`язанню складає 16004,65 доларів США, по пені - 81405,53 грн., 3% річних від прострочених сум - 11900, 00 грн, штраф за несвоєчасне страхування предмета іпотеки - 1600,47 доларів США. В рахунок погашення вказаної суми заборгованості позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2017 року відкрито провадження по даній справі. Не погодившись із вказаною ухвалою, 23 січня 2017 р. [PERSON] подав апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 04.04.2017року апеляційна скарга [PERSON] визнана неподаною та повернута апелянту. 29.11.2017 року на адресу суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява до АТ «Ощадбанк» про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсним Договору про надання кредиту №1255-1 від 31.10.2007 року, з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, з посиланням на те, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного здорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, а також посилаючись на недотримання при його укладенні вимог ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", просив прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.04.2018 зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту №1255-1 від 31.10.2007 року залишено без розгляду. 15.06.2018 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Сіхарулідзе Д.Г. на адресу суду надійшла заява по суті справи, в якій викладені заперечення проти позовних вимог Банку з підстав пропуску строку позовної давності, недійсності звіту з незалежної оцінки предмета іпотеки та наявності подвійного стягнення кредитної заборгованості. 18.06.2018 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] . - адвоката Сіхарулідзе Д.Г. надійшли: зустрічна позовна заява [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту №1255-1 від 31.10.2007 року та визнання недійсним договору іпотеки від 31.10.2007 року; клопотання про призначення судової експертизи з оцінки нерухомого майна (предмета іпотеки), проведення якої доручити Регіональній торгово-промисловій палаті Миколаївської області; заява про застосування позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.09.2018 зустрічну позовну заяву повернуто позивачу. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.09.2018 у задоволенні вказаного клопотання про призначення судової оціночної експертизи відмовлено, підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. 06.11.2018 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] . - адвоката Сіхарулідзе Д.Г. надійшли: зустрічна позовна заява [PERSON] до АТ «Ощадбанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним Договору про надання споживчого кредиту №1255-1 від 31.10.2007 року та визнання недійсним договору іпотеки від 31.10.2007 року; заява по суті справи з запереченнями проти первісного позову з підстав, викладених в аналогічній заяві від 15.06.2018, а також зазначено про поширення на зазначений предмет іпотеки дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.01.2019 року вказану зустрічну позовну заяву повернуто позивачу. Представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, та цивільної справи №489/ 7918/15-ц, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 31 жовтня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», назву якого змінено на публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», та [PERSON] було укладено договір № 1255-І, відповідно до якого банк зобов`язується надати останньому на умовах цього договору грошові кошти в сумі 55000,00 дол. США на придбання квартири, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 55000,00 дол. США, строком до 31.10.2027 року, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних в порядку (п. п. 1.1, 1.2). 17 листопада 2008 року додатковим договором № 1 до первісного договору від 31 жовтня 2008 року були внесені зміни щодо розміру сплати процентів за користування кредитом, та встановлено її на рівні 13,5 % річних . Додатковим договором № 1255-І/2 від 17 травня 2012 року внесені зміни до пункту 1.5 первісного договору, згідно якого позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно до останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 230 доларів США та сплачувати проценти, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкового перерахування. . Відповідно до умов Іпотечного договору від 31.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В. за реєстровим номером 1743, [PERSON] передав в іпотеку Банку квартиру № 72 загальною площею 56,4 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що належить останньому на праві власності. Згідно висновку з незалежної оцінки предмета іпотеки, проведеної ТОВ «Українська екпертна група», станом на 21.03.2018 ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 672000,00 грн. 27.08.2015 року Позичальнику направлено вимогу про дострокове повернення кредитних коштів з наданням тридцятиденного строку на її виконання. Як вбачаєтья з повідомлення про вручення поштового відправлення вказану вимогу отримано боржником 04.09.2015року. Таким чином, строк виконання вимоги, а отже й строк дії кредитного договору, закінчився 05.10.2015року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.02.2017 у справі №489/7918/15-ц з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №1255-І від 31.10.2007, що утворилась станом на 22.08.2016 року, та складається з заборгованості по процентам 1358,71 доларів США, заборгованості по кредиту 14582,70 доларів США, комісії - 63,24 доларів США, а також пені 56336,47 грн., 3% річних 8145,45 грн., судовий збір 7048,01 грн. Вказане рішення суду не виконане в жодній частині. Згідно наданого розрахунку заборгованості за період з 22.08.2016р. до 22.12.2016р. Банком донараховано 3% річних за прострочення виконання основного зобов`язання в розмірі 3754,81 грн., а також пені в сумі 25069,06 грн. Аналіз статей 1048 ,1050 ЦК України, у яких зазначено, що позикодавець має право нараховувати на суму позики проценти, а у випадку обов`язку повертати позику частинами та за умови прострочення сплати чергової частини кредитор має право вимагати повернення всієї позиченої суми та нарахованих на цей час процентів. Аналізуючи зазначені статті, Велика Палата Верховного Суду 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц прийшла до висновку, що у випадку закінчення строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів, передбачених кредитним договором, а його права підлягають захисту відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України, а саме, кредитор отримує право нараховувати 3 % річних від простроченої суми кредиту та інфляційні втрати. Таким чином, нарахування Банком пені після 05.10.2015 року є безпідставним. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору ,та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (ст.589 ЦК України). Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1,2 ст.590 ЦК України). Заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави: 1) у разі порушення заставодавцем правил про наступну заставу; 2) у разі порушення заставодавцем правил про розпоряджання предметом застави; 3) в інших випадках, встановлених договором (частина друга статті 592 ЦК України). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»). За рахунок предмета іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку), якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування, у тому числі витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки (ч.3 ст.7 Закону України «Про іпотеку»). Пунктом 7.2 Іпотечного договору передбачено відповідальність за невиконання обов`язку Іпотекодавця зі страхування предмету іпотеки у розмірі 10% вартості невиконаного зобов`язання, що становить 1600,47 доларів США. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 Закону України «Про іпотеку» (ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку»). У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку»). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема на підставі рішення суду (згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до пункту 1.2 іпотечного договору від 31 жовтня 2007 року в забезпечення зобов`язань за кредитним договором позивачем прийнято в іпотеку спірний предмет іпотеки. Пункт 3.1.3. іпотечного договору від 31.10.2007 року передбачає, що банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому даним договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання за договором про іпотечний кредит та/або за цим договором. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Отже, стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, яким, зокрема, є іпотека. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №921/107/15-г/16 (провадження №12-117гс18), наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Згідно з положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателя з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Статтею 41 Закону України «Про іпотеку» визначено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Зважаючи на те, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.02.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором №1255-І від 31.10.2007року, що утворилась станом на 22.08.2016 року, та складається з заборгованості по процентам 1358,71 доларів США, заборгованості по кредиту 14582,70 доларів США, комісії - 63,24 доларів США, а також пені 56336,47 грн., 3% річних 8145,45 грн., необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості шляхом продажу на прилюдних торгах. Згідно з частиною 6 статті 38 зазначеного Закону ,ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відтак, законодавець у спеціальній нормі матеріального права виділяє два способи встановлення ціни продажу предмету іпотеки за рішенням суду: за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. Тотожні обставини були предметом розгляду Верховним Судом України в Постанові №753/930/15-ц від 16 серпня 2017 року. Звернення стягнення на предмет іпотеки слід здійснювати за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, шляхом проведення прилюдних торгів в рамках Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку». Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги правові позиції висловлені ВП ВС в постанові від 21 березня 2018р. (справа №245/3619/15-ц, провадження №14-11цс18), суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Однак, при цьому судом встановлено, що на зазначений предмет іпотеки поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Твердження відповідача про пропуск строку позовної давності до заявлених вимог, суд не може прийняти до уваги, оскільки вказані ним обставини спростовуються матеріалами справи. Таким чином, розмір невиконаного [PERSON] зобов`язання, відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.02.2017року становить 16004,65 доларів США, а також 56336,47 грн. пені. Крім того, стягненню підлягають 3% річних в розмірі 11900,26 грн., а також штраф в розмірі 1600,47 доларів США. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, згідно зі ст. 19 Конвенції, його функції полягають у забезпеченні Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї. Зокрема, питання помилок щодо фактів та права, які начебто були припущені національним судом, не належить до компетенції Суду доти, доки такі помилки не порушують прав та свобод, що захищаються Конвенцією (див. Garcia Ruiz v. Spain). Більше того, тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи. За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, розмір задоволених вимог становить 17605,12 доларів США та 68236,73 грн. Розмір судового збору складає 5 436 грн., які підлягають стягненню на користь позивача.

Outcome: partial