Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

в обгрунтування позовних вимог з урахуванням їх уточнення позивач зазначає, що 20.08.2008 року згідно з наказом керівника Коломийської виправної колонії (№ 41) його прийнято на посаду фельдшера медичної частини даної установи, що стверджується відповідним записом в його трудовій книжці. За період роботи позивача на даній посаді він старанно і добросовісно виконував покладені на нього обовязки фельдшера, з приводу чого йому: виплачено премію за добросовісне відношення до виконання посадової інструкції та з нагоди Дня медичного працівника (наказ № 164 від 21.06.2010 року); оголошено подяку за сумлінне відношення до праці та з нагоди 22-ї річниці з дня проголошення незалежності України (наказ № 218 від 20.08.2013 року); виплачено премію за результатами роботи за 2014 рік; оголошено подяку з нагоди 24-ї річниці з дня проголошення незалежності України (наказ № 231 від 20.08.2015 року). Позивач звертає увагу і на той факт, що в його послужному списку є численні грамоти за зайняті призові місця зі спортивних змагань серед працівників даної установи. На думку позивача, вищевказані факти свідчать про добросовісне виконання ним своїх посадових обовязків. Однак, 19.05.2016 р. позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), тобто за систематиче невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Однак, позивач вважає, що дійсною причиною його звільнення є те, що напередодні останнього працівниками управління ДПтСУ в Івано-Франківській області в його робочому кабінеті вилучено ряд заборонених для засуджених предметів, які випадково там зберігалися. Крім цього факту, ніяких зауважень щодо його роботи чи поведінки не було. Зокрема, до нього не застосовувалися жодні заходи громадського чи дисциплінарного впливу, які б були чинними на час звільнення. В наказі про прийняття позивача роботу не визначений строк, на який укладено договір, тому трудовий договір вважається безстроковим, тобто таким, що укладений на невизначений строк. Позивач вказує, що ст. 36 КЗпП України чітко передбачено підстави припинення трудового договору. Застосувати п. 3 ст. 40 КЗпП України можна при звільненні працівника, який неодноразово, без поважних причин, припускався навмисного невиконання (чи неналежного виконання) покладених на нього трудових функцій, та до якого вже були застосовані дисциплінарні або громадські стягнення. Крім викладеного, для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обовязків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обовязків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обовязків повинно бути систематичним (тобто до працівника протягом року вже було застосовано дисциплінарне або громадське стягнення); враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів і є чинними на момент звільнення працівника; з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця. Однак, до звільнення позивач вважався таким, що не притягувався до дисциплінарної відповідальності. Крім того, керівництвом виправної колонії порушено порядок його звільнення, оскільки жодних письмових пояснень з приводу порушення трудової дисципліни чи неналежного виконання посадових обовязків у нього не вимагали, і, відповідно, він їх не надавав, не було згоди профкому на його звільнення. Позивач, посилаючись на ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, зазначає, що середньомісячна заробітна плата, зокрема, за час вимушеного прогулу, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При цьому, згідно з п. 8 вказаного Порядку обчислення заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Заробітна плата позивача за березень та квітень 2016 року (місяці, що передували звільненню) становить відповідно 4742,64 грн. та 4744,64 грн., що разом складає 9487,28 грн. Загальна кількість робочих днів у березні та квітні становила 22 + 21 = 43 дні. Середньоденний заробіток становить: 9487,28 грн. / 43 дні = 220,63 грн. Розрахунок середнього заробітку за період вимушеного прогулу становить: у травні 2016 року 8 робочих днів; у червні та липні 2016 року по 21 робочому дню; у серпні 2016 року 22 робочих дні; у вересні 2016 року 11 робочих днів. Отже, загалом 83 робочих дні х 220,63 грн. = 18 312,29 грн. (розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу станом на 15.09.2016 року). Позивач також зазначає, що йому незаконними діями адміністрації відповідача завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що незаконне звільнення позивача з роботи поставило його сімю у скрутне матеріальне становище, він втратив єдиний дохід, а працювати за сумісництвом позивач не мав права. Крім того, раптове незаконне звільнення не надало йому можливості знайти іншу альтернативну роботу, так як відомо, що у такі скрутні для країни часи знайти нове місце праці за короткий період часу практично неможливо. Також в його трудовій книжці зафіксована негативна підстава його звільнення. Через незаконну втрату роботи він переніс великі душевні хвилювання, втратив спокій, через звільнення та втрату доходу його сімя практично розпалась. Для відновлення своїх конституційних прав він доклав значних зусиль, зокрема, неодноразово відвідував керівництво виправної колонії з метою отримати хоч якісь пояснення з приводу такого негативного ставлення до позивача. Тому позивач просить визнати незаконним і скасувати вищезазначений наказ № 61 о/с від 19.05.2016 року, поновити його на попередній посаді, стягнути на його користь втрачений заробіток за час вимушеного прогулу з 20.05.2016 року по 15.09.2016 року в загальній сумі 18 312, 29 грн. і 10 000 грн. відшкодування завданої моральної шкоди, а також присудити на його користь понесені судові витрати на правову допомогу. Позивач в судове засідання не з'явився, його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних в позовній заяві та заявах про уточнення позовних вимог, та просить позовні вимоги задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, вказаних в письмових запереченнях, та пояснили, що в ході відпрацювання оперативної інформації працівниками оперативного відділу установи 11.05.2016 року близько 18.20 хв. в службовому приміщенні [PERSON] (маніпуляційному кабінеті) медичної частини, яке розташоване на території установи, що охороняється, під час обшуку виявлено та вилучено заборонені для зберігання та використання засудженими предмети, а саме: 2 колоди гральних карт заводського виробництва; 3 мобільні телефони марки «Nокіа 6330 сі», «Nокіа 1 800» та «СS 202»; 2 зарядних пристрої до мобільних телефонів; 7 флаконів ємкістю по 200 мл. та 8 флаконів ємкістю 100 мл. з рідиною прозорого кольору з різким запахом спирту. Водночас, провівши аналіз записної телефонної книжки вказаного мобільного телефону «Nокіа 6330 сі», виявлено СМС-повідомлення, яке надіслано на №0685279472. Звіркою із номерами мобільних телефонів працівників установи встановлено, що цей номер належить фельдшеру установи [PERSON] З даного приводу можна дійти висновку, що даний мобільний телефон як і інші заборонені для зберігання та використання засудженими предмети, які були вилучені у приміщенні маніпуляційного кабінету, належать [PERSON] Під час проведення опитування працівників медичної частини установи [PERSON] зізнався в тому, що вилучені предмети належать йому. У своєму поясненні [PERSON] вказав, що даний мобільний телефон він придбав місяць тому в магазині м. Коломия за 500 грн., а вніс його на охоронювану територію установи через КПП-1 08.05.2016 року при заступленні на службу та заховав у примішені маніпуляційного кабінету медичної частини установи у кутку біля сейфу під батареєю, де зберігалися решта мобільних телефонів. Останні йому подаровані засудженим на ім'я Іван. [PERSON] також пояснив, що 2 колоди гральних карт заніс через КПП-1 близько місяця тому для того , щоб показати засудженому [PERSON], який має навики показувати фокуси з картами. З приводу вилучених флаконів [PERSON] пояснив, що це є медичний спирт, який він отримував для користування у медичній частині та не використовував, а економив, переливав у ємкості від перекису водню та зберігав для власного споживання. Згідно з письмовим поясненням молодшого інспектора відділу охорони установи прапорщика внутрішньої служби [PERSON] 08.05.2016 року вона несла службу чатового поста №1 (контрольно-пропускний пункт по пропуску людей) установи. О 8.10 год. вона здійснювала пропуск на об'єкт, що охороняється, фельдшера установи [PERSON] (постійна перепустка №126). Під час пропуску даний працівник був нею особисто попереджений про відповідальність за проніс на об'єкт, що охороняється, предметів, заборонених для зберігання та використання засудженими. З вимогами антикорупційного законодавства та вказівками керівництва ДПтС України, управління ДПС України в Івано-Франківській області [PERSON] ознайомлений під розписку 11.11.2011 року і 17.07.2015 року. Крім цього, слід зазначити, що згідно зі списком осіб установи фельдшер медичної частини [PERSON] перебуває на профілактичному обліку та входить до групи ризику (схильний до вступу в неслужбові стосунки). Працівниками оперативного відділу установи з вищевказаною посадовою особою неодноразово проведено профілактичні бесіди щодо належного виконання своїх посадових обов'язків, заборони вступу у неслужбові стосунки із засудженими та дотримання вимог антикорупційного законодавства. Таким чином, службовою перевіркою доведено факт вступу [PERSON] у неслужбові стосунки із засудженими. З вищенаведеного вбачається порушення [PERSON] вимог: п.1 ст.16 Закону України «Про державну кримінально- виконавчу службу України», згідно з якою персонал Державної кримінально-виконавчої служби України зобов'язаний неухильно виконувати Закони України, додержуватися норм професійної етики, гуманно ставитися до засуджених і осіб, узятих під варту. Жорстокі, нелюдські або такі, що принижують людську гідність, дії є несумісними зі службою і роботою в органах, установах виконання покарань та слідчих ізоляторах»; п. 2 розділу IV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, згідно з якими персоналу установ виконання покарань категорично забороняється встановлювати із засудженими та їхніми родичами будь-які стосунки, що не регламентовані кримінально- виконавчим законодавством, цими Правилами, Кодексом етики та службової поведінки працівника ДКВС України. Також даним працівником раніше допускались порушення трудової дисципліни в частині неналежного відношення до виконання своїх посадових інструкцій, за що він притягувався до дисциплінарної відповідальності, а саме 05.02.2015 року під час перевірки працівниками відділу охорони, режиму, нагляду і безпеки управління ДПтС України в Івано- Франківській області встановлено, що черговий фельдшер [PERSON] на своєму робочому місці зберігав художню літературу, контроль за прийманням засудженими ліків з його боку не здійснювався, санітарний стан в палатах, де проходили лікування засуджені, протягом доби не перевірявся, в результаті чого засуджені зберігали продукти харчування, особисті речі, посуд. Кімнати роздачі та прийому їжі засудженим в медичній частині перебували в незадовільному санітарному стані, а приміщення для зберігання особистих речей засудженими захламлено великою кількістю речей. Причинами та умовами цього порушення стали особиста недисциплінованість, нехтування вимогами законодавства України при виконанні посадових обов'язків [PERSON] Представник відповідача [PERSON] також пояснив, що поновлення позивача на роботі створить негативну психологічну атмосферу в колективі, оскільки інші працівники теж будуть допускати порушення своїх посадових обовязків. Виходячи з вище викладеного, представники відповідача вважають позовні вимоги безпідставними і в їх задоволенні просять відмовити. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з наказом № 75 о/с від 22.08.2008 року позивача прийнято на посаду фельдшера медичної частини в Коломийську ВК (№41), що стверджується витягом із цього наказу та записом в трудовій книжці позивача серії АВ №121392, дата заповнення якої - 04.10.1993 року (а.с.4, 5, 48). Відповідно до посвідчення про проходження первинної професійної підготовки Білоцерківського училища професійної підготовки персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України позивач з 04.12. по 22.12.2012 року прийшов курсове навчання з первинної професійної підготовки лікарів медичних частин установ виконання покарань, слідчих ізоляторів (а.с. 11). В матеріалах справи містяться грамоти про нагородження позивача за зайняті місця в турнірах з настільного тенісу між працівниками вказаної установи, а також мід органами та установами виконання покарання в Івано-Франківській облаті (а.с 6-9). Даними засвідчення про ознайомлення із Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» стверджується, що позивач 11.11.2011 року ознайомлений під особистий підпис із зазначеним Законом (а.с.27). Згідно із розпискою 17.07.2015 року позивача ознайомлено з вимогами кримінально-виконавчого законодавства і Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань в частині взаємовідносин між вільнонайманим персоналом органів і установ виконання покарань та засудженими, його попереджено про відповідальність у разі встановлення із засудженими чи їхніми родичами будь-яких стосунків, не пов'язаних з виконанням службових обов'язків (а.с. 60). Відповідно до журналу проведення профілактичних бесід із персоналом 23.10.2013 року з позивачем проведено бесіду профілактичного характеру, розяснено вимоги антикорупційного законодавства, попереджено про відповідальність ( а.с. 62). Судом також встановлено, що наказом №82 від 27.02.2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», винесеним відповідачем, позивачу оголошено догану за неналежне ставлення до виконання своєї посадової інструкції (а.с.30). Згідно із довідкою Коломийської ВК (№41) №5/4-1749 від 04.07 2016 року 25.06.2015 року (наказ №193) з позивача знято раніше накладене стягнення у вигляді догани за наказом №82 від 27.02.2015 року (а.с. 46). 26.11.2015 року позивача під особистий підпис ознайомлено з посадовою інструкцією фельдшера медичної частини (а.с. 50, 51). Наказом №131 від 12.05.2016 року «Про проведення службового розслідування» створено комісію з проведення службового розслідування обставин потрапляння на охоронувану територію установи заборонених для зберігання та використання засудженими предметів, які були вилучені 11.05.2016 року в приміщенні маніпуляціного кабінету медичної частини Коломийської ВК ( №41). Позивача відсторонено від виконання службових обов'язків на час проведення службового розслідування (а.с. 58, 59). 12.05.2016 року позивачем надано письмові пояснення з приводу проведеного службового розслідування, в яких він підтвердив факти, виявлені в ході цього розслідування (а.с. 22, 23). В матеріалах справи наявний висновок від 18.05.2016 року службового розслідування за фактом вилучення на охоронюванй території установи заборонених для зберігання та використання засудженими предметів та вступу у неслужбові стосунки фельдшером медичної частини Коломийської ВК ( №41) [PERSON], з яким останній ознайомлений під особистий підпис (а.с. 55-57). Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.06.2016 року в справі 346/3334/16-п [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 188 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у виді попередження. Ця постанова набрала законної сили 04.07.2016 року (а.с. 63). Згідно із довідкою відповідача від 06.07.2016 року № 10/1/1778 позивач перебував в групі ризику як потенційно схильний до вступу у неслужбові відносини із засудженими та їхніми родичами (а.с. 31). Довідкою вказаної установи стверджується, що позивач був членом профспілки працівників державних установ з 20.08.2008 року по день звільнення (а.с. 52). Судом встановлено, що 19.05.2016 року відповідачем видано наказ № 61 о/с Про особовий склад, відповідно до якого позивача звільнено із займаної посади з 19.05.2016 року на підставі п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі висновку службового розслідування №10/2-88 від 18.05.2016 року (а.с.49). Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 23 Кодексу передбачено види договорів. Зокрема, трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. В наказі про прийняття позивача на роботу не визначений строк на який укладено договір, тому трудовий договір вважається безстроковим, тобто таким, що укладений на невизначений строк. Статтею 36 цього Кодексу чітко передбачено підстави припинення трудового договору. Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Згідно з п. 23. постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Отже, застосувати п.3 ст.40 КЗпП можна для звільнення працівника, який неодноразово, без поважних причин, припускався навмисного невиконання (чи неналежного виконання) покладених на нього трудових функцій та до якого вже були застосовані дисциплінарні або громадські стягнення. Але окрім викладеного, для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: -порушення має стосуватися лише тих обовязків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку (звільнення за порушення громадських обовязків ? наприклад, незявлення на збори чи небажання вступити до профспілкової організації ? не допускається); -невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обовязків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; -невиконання або неналежне виконання трудових обовязків повинно бути систематичним (тобто до працівника протягом року вже було застосовано дисциплінарне або громадське стягнення); -враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів (заходи громадського впливу, наприклад, обговорення порушення, у таких випадках не мають юридичного значення) і є чинними на момент звільнення працівника; - з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця. Під систематичним невиконанням трудових обовязків мається на увазі неодноразове здійснення працівником цих вчинків. Таким чином, для звільнення за п.3 ст.40 КЗпП необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обовязків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. Тобто працівник і раніше (до моменту вчинення проступку, за який його роботодавець прагне звільнити за п.3 ст.40 КЗпП України) порушував трудову дисципліну, не виконував своїх посадових обов'язків, у результаті чого до нього застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно з положеннями частин 1 та 2 ст.151 КЗпП України якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення. Якщо працівник не допустив нового порушення трудової дисципліни і до того ж проявив себе як сумлінний працівник, то стягнення може бути зняте до закінчення одного року. На підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що на час звільнення позивач вважався таким, що не мав стягнень, адже з дня накладення на нього 27.02.2015 року дисциплінарного стягнення у виді догани минуло більше одного року. Крім того, дане стягнення було достроково знято з позивача 25.06.2015 року. Вказаних обставин не заперечили в судовому засіданні представники відповідача. В звязку з цим суд приходить до висновку, що звільнення позивача на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України було здійснене з грубим порушенням адміністрацією відповідача вимог трудового законодавства, оскільки необхідних умов та фактів, за яких можливе звільнення позивача на цій підставі, не існувало. Тому позивач підлягає поновленню на попередній посаді з дня, наступного за днем звільнення. Згідно з положеннями частин 1 та 2 ст.235 вказаного Кодексу у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. В звязку з поновленням позивача на вказаній посаді на його користь підлягають стягненню з відповідача суми втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 20.05.2016 року по день вирішення даної справи, які слід вирахувати,

Outcome: partial