Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (далі по тексту - ПАТ«Азовелектросталь») про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем та звільнився з ПАТ «Азовелектросталь» у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Проте відповідач не розрахувався із ним при звільненні до теперішнього часу. Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 14084,18 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 06.02.2015 року по день винесення рішення, моральну шкоду у розмірі 1000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн.. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заперечення, у якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем становить 18103,85 грн. Так, позивач був звільнений з підприємства 05.02.2015 року та згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення не працював, з письмовою вимогою про виплату йому заборгованості із заробітної плати не звертався, тому відповідач вважає, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку відсутні. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, то позивачем не надано належних доказів в підтвердження вказаних вимог. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], 05.02.2015 року звільнився з ПАТ «Азовелектросталь», у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно довідки № 1875 від 13.08.2015 року, наданої відповідачем, заборгованість за підприємством по заробітній платі перед позивачкою станом на 13.08.2015 року становить 18103,85 грн. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] не була виплачена йому заборгованість по заробітній платі у розмірі 18103,85 грн. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення по день винесення рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що позивач в день звільнення не працював, про що свідчить табель обліку робочого часу, наданий відповідачем. Позивач не надав суду доказів того, що він звертався із заявою до відповідача про виплату йому заборгованої суми заробітної плати. Так, із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі позивач звернувся 31.07.2015 року, про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116,117 КЗпП України, позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.07.2015 року по день ухвалення рішення, оскільки з вини відповідача заборгованість по заробітній платі позивачу не погашена на цей час і доказів про сплату заборгованості відповідачем суду не надано. Згідно графіку роботи позивача кількість робочих днів починаючи з 31.07.2015 року по день винесення рішення судом складає 7. З матеріалів справи вбачається, що розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] складає 124,48 грн., що не заперечується сторонами у справі. Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 31.07.2015 року по 27.08.2015 року складає: 7 дн. х 124,48 грн. = 871,36 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 871,36 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачці частини заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 1000,00 грн. є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн. У відповідності до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Як вбачається із матеріалів справи, витрати на правову допомогу, понесені позивачем, а саме консультація, підготовка позовної заяви до суду, складення запиту на отримання відомостей про заробіток, графік робіт та розрахунок середнього заробітку всього складають 292,32 грн. Позивачка має право на відшкодування судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Виходячи з наведеного, суд вважає обґрунтованим кількість часу витраченого на надання правової допомоги та суму у відшкодування судових витрат у розмірі 292,32 грн., яка підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial