Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що комунальним підприємством «Компанія «Вода Донбасу» відповідачам надаються послуги водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS]. Для розрахунку за надані послуги на ім'я відповідача [PERSON] відкритий особовий рахунок [NUMBER]. Відповідачі сплачують за надані послуги несвоєчасно та не у повному обсязі, у зв'язку з чим утворилася заборгованість за період з 01 січня 2005 року по 01 травня 2012 року у сумі 2900 грн. 94 коп. Просить суд стягнути з відповідачів суму боргу та витрати по сплаті судового збору. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні визнали факт належності їм квартири на праві власності та факт реєстрації їх місця проживання за вищевказаною адресою з 1992 року. Однак, просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки, вони фактично не проживали в цій квартирі у спірний період. Заява про не нарахування плати за воду відповідачем [PERSON] була надана позивачу 14 червня 1999 року. Про наявність цієї заяви, на думку відповідачів, свідчить той факт, що позивачем нарахування заборгованості розпочате лише з 2009 року. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» є юридичною особою і створено з метою задоволення потреб мешканців міста у наданні житлово-комунальних послуг (а.с.24-26). Одним з джерел фінансування діяльності та розвитку підприємства є платежі, отримані за водопостачання та водовідведення, що сплачують громадяни, які мешкають у державному фонді та власники квартир у багатоквартирних будинках. Згідно свідоцтва про право власності відповідачам належить квартира за адресою: [ADDRESS], де вони були зареєстровані (а.с.83). Для розрахунку за надані послуги відповідачу було відкрито особовий рахунок [NUMBER] (а.с.43). За розрахунком позивача, у зв'язку з невиконанням вимог діючого законодавства, у відповідачів виникла заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за період з грудня 2009 року по 01 травня 2012 року, яка складає 2900 грн. 94 коп. (а.с.12-14,104). Для стягнення заборгованості позивач звертався до суду для отримання судового наказу про стягнення заборгованості (а.с.84,89), а в подальшому з відповідним позовом (а.с.46-48,60-80). Частиною 6 статті 29 ЦК України визначено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України зазначено, що власність зобов'язує, орієнтуючи власників на те, що кожен з них не лише має суб'єктивні права, але й несе відповідальність перед громадою та суспільством за належне використання цих прав. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами пункту 5 частини 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач зобов'язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, відносини з приводу надання фізичним особам послуг з постачання питної води та водовідведення регулюються ст.ст.19-23 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила), Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Житловим Кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з чинним законодавством житлово-комунальні послуги повинні надаватися на підставі договорів, а відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець та споживач зобов'язані укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено термін «договір», а саме договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами. Згідно п. 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» плата за послуги з теплопостачання вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку або затверджених норм споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Разом з цим, ст. 11 ЦК України зазначено, що зобов'язання виникають не лише з підстав, передбачених законодавством (зокрема угод), а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Тобто, згідно зазначеної статті цивільні права та обов'язки виникають не тільки за прямо вказаних обставин, а й з "інших юридичних фактів". Юридичні факти у цивільному праві - це фактичні обставини, з якими норми цивільного права пов'язують встановлення, зміну, припинення, поновлення тощо цивільних прав і обов'язків. Оскільки, позивач надає послугу з водопостачання та водовідведення, а відповідачі нею користуються (без укладання договору), то відповідно, вони повинні сплачувати кошти за споживання цієї послуги. Крім того, ч.3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Так, звертаючись до суду з позовом, представник Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» зазначив, що їхнє підприємство створене з метою надання послуг з питного водопостачання споживачам м.Тореза. Рішенням виконавчого комітету Торезької міської ради № 244 від 16.06.2004 року (а.с.34-35) затверджено норми водоспоживання та водовідведення холодної води однією людиною без врахування по водолічильникам та цим рішенням затверджено об'єкти водоспоживання в залежності від ступеня благоустрою. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості спожитих відповідачами послуг (а.с.12-14) та може покласти його в основу рішення, оскільки, доказів на його спростування суду не надано. Тарифи, покладені в основу розрахунку, відповідають вимогам діючого законодавства (а.с.21-22) та узгоджується з рішенням виконавчого комітету Торезької міської ради № 244 від 16 червня 2004 року. Оскільки, відповідач скористався своїм правом та надав заяву про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Приписами ч. 2-4 ст. 267 Цивільного кодексу України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи наявність клопотання відповідача по справі з приводу спливу строків позовної давності в частині позовних вимог про стягнення суми боргу за період з 01 січня 2005 року по 01 травня 2012 року, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. З урахуванням викладеного, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає грошова сума 2426 грн. 33 коп., виходячи з наступного розрахунку: 2900,94 - 474, 61 = 2426 грн. 33 коп. У відповідності до ч.1 ст.216 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов'язок чи право стягнення є солідарним. Суд не приймає посилання відповідачів, що ними була подана заява про не нарахування платежів у зв*язку з їх фактичним проживанням у іншому місці, а відтак і відсутність заборгованості. Згідно підпункту 3 пункту 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім'ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою. Доказів про таке опломбування суду відповідачами не надано. На підставі вищевикладеного, суд вважає доведеним неналежне виконання обов'язків за договором з боку споживачів комунальних послуг, а тому, зазначена заборгованість підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у солідарному порядку. У відповідності до ч.2 ст.99 ЦПК України, у разі відмови в прийнятті заяви про видачу судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу зараховується до суми судового збору, встановленої за позовну заяву. Ухвалою Торезького міського суду Донецької області від 16 червня 2012 року судовий наказ від 28 травня 2012 року по справі № 0549/2989/2012 про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення та судового збору у розмірі 107 грн. 30 коп. - скасовано (а.с.6). При поданні даного позову позивачем був додатково сплачений судовий збір у сумі 107 грн. 30 коп. (а.с.1). Загальна сума сплаченого судового збору становить 214 грн. 60 коп. (107,30 грн. + 107,30 грн.). Згідно з положеннями ч.1 ст.88 ЦПК України, судові витрати необхідно покласти на відповідачів пропорційно задоволеним вимогам, у сумі 180,26 грн. виходячи з наступного розрахунку: 2426,33 грн. / 2900,94 грн. = 0,84; 214,60 грн. х 0,84 = 180,26 грн.

Outcome: partial