Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди до відповідача Дочірнього підприємства « Чернівцівода» Чернівецького комунального підприємства « Чернівціводоканал». Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона - [PERSON] перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 10.09.2013 року. Наказом №17-К від 08.05.2014 року директора підприємства Бодюла О.В. позивачку було звільнено з роботи за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором (правила внутрішнього трудового розпорядку) на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. За фактом звільнення позивачки з посади контролера водопровідного господарства, Шевченківським районним судом м. Чернівці у цивільній справі №727/4725/14-ц провадження №2/727/1292/14 було винесено рішення від 08.07.2014 року про поновлення її на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати з Дочірнього підприємства «Чернівцівода» комунального підприємства «Чернівціводоканал» Чернівецької міської ради за час вимушеного прогулу з 08.05.2014 року. Рішенням Шевченківського районного суду від 08 липня 2014 року в справі про поновлення позивачки на роботі доведено, що її звільнення було незаконним та безпідставним. Також судом було спростовано та визнано недійсними всі доводи і докази відповідача, які ніби - то підтверджували систематичне невиконання позивачкою без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором. Свідки, які ніби - то писали на позивачку скарги, що вона незаконно проникає у житло, грубить, надає недостовірну інформацію щодо показників приладів обліку холодної води в судовому засіданні під присягою заявили про непричетність [PERSON] до зазначених подій і що заяви ніхто з них на неї не писав. Як вказує позивачка, вона вже не молода людина і звільнення з роботи стало для неї дуже тяжким ударом. Через судову тяганину позивачка змушена була прикладати неабияких зусиль щоб відновити свої порушені права та зазнала неабияких душевних страждань. За час постійних спроб звільнити позивачку з роботи вона дуже переживала, оскільки про неї поширювали відомості, які не відповідали дійсності і порочили її честь, гідність та ділову репутацію, а саме це були фальшиві скарги, що було доведено рішенням Шевченківського районного суду від 08 липня 2014 року. Моральна шкода завдана відповідачем полягає і в спричиненому позивачці тяжкого психологічного шоку у момент, коли вона дізналась про своє безпідставне звільнення. У період з 08.05.2014 року до дня поновлення на роботі позивачка не могла ніде працевлаштуватися, оскільки до трудової книжки було занесене формулювання підстав звільнення, а саме звільнення на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Крім того, протягом вказаного періоду позивачка не мала коштів на утримання своєї родини і брала банківські кредитні гроші, за період з 08.05.2014 р. по 08.07. 2014 р. позивачці були нараховані відсотки в сумі 781,58 грн., які не були б нараховані, як-би її незаконно не звільнили з роботи і позивачка мала б гроші на прожиття. Як вказано в позовній заяві, через брак коштів позивачка не мала можливості придбати для себе та своєї сім'ї у достатній кількості продукти харчування, предмети першої потреби, ліки тощо. Все це призвело до постійних нестерпимих моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, відчуття депресії і потребувало від позивачки додаткових зусиль для організації її життя та життя її родини. По сьогоднішній день позивачку не покидає тривога, вона відчуває моральне виснаження. Моральна шкода підлягає відшкодуванню лише за наявності вини особи, яка її завдала, у формі як умислу, так і необережності, як-то передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України. В даному випадку вина відповідача у незаконному звільненні позивачки з роботи доведена в повному обсязі попереднім рішенням суду про поновлення позивачки на роботу, яке вступило в законну силу. На онові викладеного позивачка просить стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в сумі 781,58 гривень та моральну шкоду за незаконне звільнення в сумі 7000 гривень, а всього 7781,58 гривень. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Додатково позивачка зауважила на тому, що вбачає спричинення їй моральної шкоди також у тому, що у зв»язку з звільненням вона втратила право проживання в гуртожитку відповідача. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та зазначили, що як видно з довідки - розрахунку банку баланс на початку періоду складав борг в сумі 13584,01 грн., тобто до моменту звільнення позивачки з роботи борг перед кредитною установою вже мав місце бути. Також, враховуючи, що баланс на кінець періоду позивачки склав вже борг у розмірі 17 449,26 грн., за період поновлення на роботі з платіжної картки було знято 5240 грн., при тому, що посадовий оклад позивачки на ДП «Чернівцівода» КП «Чернівціводоканал» складав 1818 грн. в місяць згідно довідки № 01/251 від 23.10.2014 р. Також, просили суд врахувати, що при звільненні позивачки 08.05.2014 р. з нею було проведено розрахунок в розмірі 3 413,56 грн. відповідно до відомості про виплату грошей № 24. Крім того, 22 травня 2014 року відповідно до відомості зарахувань заробітної плати на рахунки працівників підприємства, позивачці було виплачено суму в розмірі 445,60 грн. відповідно до лікарняного листа за березень 2014 року. Враховуючи все вищевикладене відповідач вважає, що відсутній причинний зв'язок між протиправними діями відповідача по звільнення [PERSON] з роботи та нарахуванням їй 623,25 грн. відсотків за користування кредитним лімітом. Крім того, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. На думку представників відповідача, доводи позивачки про спричинення їй моральної шкоди, спростовуються фактом звільнення позивачки з роботи за власним бажанням на підставі заяви від 21 липня 2014 р. Разом з тим, представники відповідача в судовому засіданні вказали, що вони визнають той факт, що позивачка була незаконно звільнена, після чого вони вчинили всі дії, щоб відновити права позивачки, зокрема запропонували їй приступити до роботи. Але в цей же день вона подала заяву про звільнення. За наведених обставин вважають, що позивачка в судовому засіданні не довела заподіяну їй моральну шкоду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона працювала в ДП «Чернівцівода» контролером разом з позивачкою [PERSON], до якої керівництво відносилося несправедливо, обговорювали її на зборах, як таку, що не належно виконує свої посадові обов'язки, що фактично не відповідало дійсності. [PERSON] розповідала їй, що у зв»язку з цим вона постійно знаходиться на таблетках. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона бачила як позивачка якісно вела карточки, вчасно приходила на роботу. Коли [PERSON] побачила позивачку після звільнення, то не впізнала її, вона виглядала дуже погано, виглядала змученою, сильно себе запустила. А також свідок [PERSON] вказувала, що не було такого випадку, щоб люди скаржилися чи висловлювали претензії позивачці у зв»язку з її роботою. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Судом встановлено, і це вбачається з ксерокопії трудової книжки позивачки, що остання 08.05.2014 року була звільнена з роботи за систематичне не виконання обов'язків покладених на неї трудовим договором, в подальшому наказом №27-к від 18.07.2014 року позивачку поновлено на посаді контролера водопровідного господарства центру з обслуговування споживачів дочірнього підприємства та 21.07.2014 року позивачка звільнена з займаної посади за власним бажанням ( а.с. 15-20). Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.07.2014 року позов [PERSON] до Дочірнього підприємства «Чернівцівода» комунального підприємства «Чернівціводоканал» Чернівецької міської ради про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено та поновлено [PERSON] на посаді контролера водопровідного господарства центру з обслуговування споживачів ДП «Чернівцівода» ( а.с.21-26). Зазначене рішення вступило в законну силу, чого не заперечували сторони. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Доводи та надані позивачкою докази у справі свідчать про порушення законних прав позивачки, яке полягало в незаконному її звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначені обставини підтвердила в судовому засіданні і свідок [PERSON] Таким чином, моральна шкода, завдана позивачці, підлягає відшкодуванню відповідачем на підставі ст. 237-1 КЗпП України в грошовій формі у зв'язку з встановленням судом факту порушення трудового законодавства, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки спричиненої моральної шкоди, пов»язаної з незаконним звільненням з роботи, підлягають до задоволення частково, а саме в розмірі 3000 грн. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи: характер порушення прав позивачки, тяжкість і істотність вимушених змін у її житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав. При цьому, стосовно доводів позивачки про спричинення їй моральної шкоди також тим, що у зв»язку зі звільненням вона втратила право проживання в гуртожитку відповідача, то, на думку суду, вони не заслуговують на увагу, оскільки, як було встановлено судом, позивачка ще до її звільнення особисто написала заяву проте, щоб її виписали з гуртожитку та погодилась звільнити приміщення гуртожитку, що підтвердила в судовому засіданні сама позивачка. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки спричиненої матеріальної шкоди в сумі 781,58 гривень, то вони до задоволення не підлягають. Судом встановлено, що на момент звільнення з роботи у позивачки вже існувала заборгованість перед банком (а.с. 29). При цьому, розгляд справи в суді про поновлення позивачки на роботі тривав лише протягом двох місяців, а згідно довідки ДП «Чернівцівода» КП «Чернівціводоканал» посадовий оклад контролера водопровідного господарства ДП «Чернівцівода» [PERSON] згідно штатного розпису підприємства становить 1 818 грн. ( а.с. 58). Крім цього, при звільненні позивачки 08.05.2014 р. з нею було проведено розрахунок в розмірі 3 413,56 грн. відповідно до відомості про виплату грошей № 24. А 22 травня 2014 року відповідно до відомості зарахувань заробітної плати на рахунки працівників підприємства, позивачці було виплачено суму в розмірі 445,60 грн. відповідно до лікарняного листа за березень 2014 року. (а.с. 59-61) Враховуючи вищевикладене суд вважає, що відсутній причинний зв'язок між протиправними діями відповідача по звільненню [PERSON] з роботи та нарахуванням їй банком відсотків за користування кредитним лімітом, у зв»язку з чим в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки матеріальної шкоди в сумі 781,58 гривень - слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial