Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про зміну формулювання причини її звільнення, стягнення вихідної допомоги, заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди. Вимоги позову мотивує тим, що з 01.11.2006 року була прийнята на роботу до ТОВ «ІнформТоргСервіс» на посаду продавця відділу реалізації групи роздрібної торгівлі. 03.01.2014 року була звільнена з роботи за згодою сторін. Вважає, що її звільнення з роботи було здійснено в примусовому порядку, кіоск в якому вона працювала було демонтовано, а тому фактично вона була звільнена за ініціативою відповідача за скороченням чисельності працівників. Тому просила суд постановити рішення яким скасувати наказ від 03.01.2014 року про її звільнення за угодою сторін та зобов»язати відповідача видати наказ про звільнення її з посади продавця відділу реалізації групи роздрібної торгівлі за скороченням чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також просила визнати недійсним запис №21 в трудовій книжці про її звільнення за наказом від 03.01.2014 року №01-ВК, змінивши формулювання причини звільнення із «Звільнена із займаної посади за згодою сторін» на формулювання «Звільнена з посади продавця відділу реалізації групи роздрібної торгівлі за скороченням чисельності працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України» та стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку, компенсації за невикористану щорічну відпустку з 01.11.2006 року по 03.01.2014 року, заробітну плату за грудень 2013 року та моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позов та викладені у позовній заяві обставини в повному обсязі. Пояснила, що дійсно при звільненні їй пропонувалося отримати заробітну плату за грудень 2013 року - січень 2014 року та компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 2013 року по 2014 рік, проте вона відмовилася. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, пояснила, що позивачем власноруч була написана заява про її звільнення із займаної посади за згодою сторін, в той же день 03.01.2014 року було видано наказ про її звільнення, з яким її було ознайомлено, видана трудова книжка та їй було зроблено остаточний розрахунок по заробітній платі за грудень 2013 року та січень 2014 року в розмірі 661,95 грн. та нараховано компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 211,95 грн. Також позивачку було попереджено про те, що з неї буде вирахувана недостача в розмірі 243,20 грн., яка була нею допущена за 4 квартал 2013 року. Проте, позивачка відмовилася отримувати вказані виплати, мотивуючи це тим, що їй треба порадитись і подумати, у зв»язку з чим, відповідна сума грошових коштів була депонована підприємством, для того, щоб мати можливість їх виплатити при першій можливості. Крім того, зазначила, що на час звільнення позивача з роботи на підприємстві не відбувалося скорочення чисельності персоналу, торгівельний кіоск, де вона працювала було встановлено за іншою адресою. Що стосується невиплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, то позивач відмовилася її отримати і на момент її звільнення у неї була невикористана відпустка лише за період з 01.11.2013 року по 03.01.2014 року, а за період з 01.11.2006 року по 31.10.2013 року їй надавалися щорічні відпустки, які відповідно були оплачені підприємством. При звільненні з позивачкою було проведено розрахунок в повному обсязі відповідно до вимог трудового законодавства. Представник відповідача також просила застосувати строк позовної давності, про що подала письмову заву (а.с. 23-25). Третя особа директор ТОВ «ІнформТоргСервіс» Клюсова М.В. в судове зсідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, просить в своїй письмовій заяві проводити розгляд справи без її участі, проти позову заперечує. Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається із запису в трудовій книжці, наказом № 4-ВК від 01.11.2000 року позивачка була прийнята на роботу в ТОВ «ІнформТоргСервіс» на посаду продавця відділу реалізації групи роздрібної торгівлі (а.с. 6). Наказом ТОВ «ІнформТоргСервіс» від 03.01.2014 року позивачку було звільнено із займаної посади з 03.01.2014 року, згідно ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) (а.с. 27). Вищевказаний наказ про звільнення № 01-ВК від 03.01.2013 року позивачка вважає незаконним, посилаючись на те, що її було звільнено з ТОВ «ІнформТоргСервіс» за скороченням чисельності працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача, на час звільнення позивача з роботи на підприємстві не відбувалося скорочення чисельності персоналу, торгівельний кіоск, де вона працювала було встановлено за іншою адресою. Дана торгівельна точка, як і інші є діючими на сьогоднішній день і не було жодної необхідності скорочувати чисельність персоналу у товаристві в січні 2014 року. Частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, враховуючи те, що позивачкою пропущений місячний строк звернення до суду в частині вимог про зобов»язання відповідача змінити формулювання причин звільнення, тому дані вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, як було встановлено при розгляді справи, на підприємстві за період з грудня 2013 року по січень 2014 року не проводилось жодних дій щодо реорганізації або ліквідації підприємства, або інших дій, які могли б призвести до скорочення чисельності персоналу в розумінні п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Законом України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або вповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до пункту 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 р. № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за № 1148713, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Як було встановлено в судовому засіданні, 03.01.2014 року позивачкою власноруч було написано заяву про її звільнення із займаної посади за згодою сторін (а.с. 26), в той же день 03.01.2014 року було видано наказ про її звільнення, з яким було її ознайомлено, видана трудова книжка та їй було зроблено остаточний розрахунок по заробітній платі за грудень 2013 року та січень 2014 року в розмірі 661,95 грн. (а.с. 69) та нарахована компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 211,95 грн. (а.с. 68). 20.12.2013 року їй було перераховано на картковий рахунок аванс в розмірі 431 грн. 94 коп., що підтверджується відомостями про нарахування коштів та платіжними дорученнями (а.с. 71-73). Судом також було встановлено, що на сьогоднішній день позивачкою не отримано заробітну плату за грудень 2013 року та січень 2014 року в розмірі 611,95 грн. та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 211,95 грн., а тому вони підлягають стягненню з відповідача на її користь. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, то судом було встановлено наступне. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Норма вказаної статті регулює правовідносини з приводу зміни формулювання причин звільнення, тому в задоволенні цієї частини позовних вимог також слід відмовити, оскільки ці вимоги є похідні від вищезазначених та пов»язані зі спірним наказом про звільнення від 03.01.2014 року № 01-ВК, який є чинним і на оскарження якого пропущений строк позовної давності. Позивачка також просить стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 01.11.2006 року по 03.01.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно списків про надання відпусток по ТОВ «Інформторгсервіс», що мають силу наказу, розрахункових відомостей нарахування коштів на карткові рахунки співробітників та платіжних доручень за період роботи з 2007 по 2013 рік (а.с. 28-54), позивачці надавалась щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні в наступні періоди: з 01.11.2006 року - 31.10.2007 року з 01.09.2007 року; з 01.11.2007 року - 31.10.2008 року з 07.09.2008 року; з 01.11.2008 року - 31.10.2009 року з 07.09.2009 року; з 01.11.2009 року - 31.10.2010 року з 07.09.2010 року; з 01.11.2010 року - 31.10.2011 року з 07.09.2011 року; з 01.11.2011 року - 31.10.2012 року з 07.09.2012 року; з 01.11.2012 року - 31.10.2013 року з 07.09.2013 року. На момент її звільнення у неї була невикористана відпустка за період з 01.11.2013 року по 03.01.2014 року. У зв»язку з тим, що від позивача не надійшло заяви про надання відпустки за цей період, відповідно до ст. 83 КЗпП України їй було проведено розрахунок грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, розмір якої склав 211 грн. 95 коп. та який було депоновано підприємством 03.01.2014 року у зв»язку з відмовою позивачки його отримати (а.с. 68). Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 зі змінами, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи період роботи і розміри виплат позивачці за останні 12 календарних місяців роботи, що передують виплаті компенсації за невикористані відпустки, суд вважає, що вимоги в частині стягнення коштів в рахунок компенсації за невикористані відпустки підлягають частковому задоволенню в розмірі 211 грн. 95 коп. В решті заявлені вимоги є безпідставні тому задоволенню не підлягають. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 грн., то судом було встановлено наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим представником моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його прав призвели до моральних страждань, порушило звичний порядок та уклад життя, порушило її репутацію як сумлінного працівника і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Перелік юридичних фактів, що зазначені у вказаній статті, не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, оскільки, як було з»ясовано в судовому засіданні, відповідачем вчасно, в строки передбачені діючим законодавством України було проведено остаточний розрахунок по заробітній платі та нарахована компенсація за невикористані дні щорічної відпустки. Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 грн.

Outcome: partial