Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з уточненим в процесі розгляду позовом до відповідача із вимогою про стягнення на його користь грошових коштів за матеріальну шкоду, заподіяну йому внаслідок дорожньотранспортної пригоди, а саме просив суд стягнути з відповідача КП «Харківводоканал» на користь його користь грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 36515,66 грн., витрати по замовленню експертизи у розмірі 1770 грн. 89 коп., 10000 грн. моральної шкоди та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначав, що 15 липня 2016 року на проспекту Ювілейному, 74 у м. Харкові за участі транспортного засобу під його керуванням та транспортного засобу, який належить КП «Харківводоканал» - трактор колісний ХТЗ 2511-04 з номерним знаком 12854АХ під керуванням водія [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода. Автомобілі отримали механічні пошкодження. Зазначив, що відповідно до постанови Московського районного суду м. Харкова від 10.08.2016 року по справі №643/9633/16-п, яка набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у зазначеній дорожньо-транспортній пригоді. Вказав, що [PERSON] у час здійснення ДТП керував транспортним засобом трактором колісним ХТЗ 2511-04 з номерним знаком 12854АХ під час виконання ним своїх трудових обовязків у КП «Харківоводоканал». Вказав, що оскільки завдану йому матеріальну шкоду, розмір якої було встановлено висновком експертного авто товарознавчого дослідження №7479 від 20.09.2016 року, в добровільному порядку КП «Харківводоканал» не відшкодувало, просив суд стягнути з них встановлену суму збитків у судовому порядку. Крім того, вказував, що внаслідок пошкодження майна йому було завдано моральну шкоду, оскільки із пошкодженням автомобіля порушився звичний устрій життєдіяльності його сімї, виникли незручності щодо пересування, у нього зявилось страх перед керуванням автотранспортом, постійно відволікається від керування автомобілем у звязку з поглядами у дзеркало заднього виду для пересвідчення відсутності позаду транспорту, що рухається. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 10000 грн. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 22.07.2016 року (а.с.14-15), просили суд задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідач [PERSON], який діє на підставі довіреності №1108 від 29.06.2016 року, в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав частково, а саме в частині стягнення з КП «Харківводоканал» матеріальної шкоди не заперечував, а частині відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 10000 грн. заперечував, оскільки вважав, що позивач не довів будь-якими належними та допустимими доказами, що йому була спричинена моральна шкода. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено, що 15 липня 2016 року о 16-10 год. водій [PERSON], керуючи трактором колісним ХТЗ 2511-04, номерний знак 12854АХ по пр.. Ювілейному в районі будинку №74 у м. Харкові, не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки ЗАЗ SENS TF698К, номерний знак [NUMBER], від чого автомобілі отримали пошкодження та було завдано матеріальні збитки. Також судом встановлено, що власником транспортного засобу марки ЗАЗ SENS TF698К, номерний знак [NUMBER] є [PERSON], позивач по справі. Як вбачається з долученої до матеріалів справи копії постанови Московського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2016 року [PERSON] було визнано винним за ст. 124 КУпАП та накладене адміністративного стягнення у вигляді штрафу (а.с.7). Дана постанова суду не була оскаржена та набула чинності. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справи, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дії особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У звязку з чим суд приходить до висновку, що провина водія [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди 15.07.2015 року - встановлена. Належних та допустимих доказів зворотного відповідач суду не надав. Також судом встановлено та не заперечувалось представником відповідача, що водій [PERSON] порушив правила дорожнього руху під час виконання ним своїх трудових обовязків, які у нього існують з КП «Харківводоканал». Так, відповідно до копії витягу з наказу №71-К від 25.03.2013 року вбачається, що [PERSON] прийнятий на роботу на посаду слюсаря АВР 3 розряду 26.03.2016 року та 15.07.2016 року згідно копії подорожного листа №24690 від 15.07.2016 року керував транспортним засобом - трактором колісним ХТЗ 2511-04 з номерним знаком 12854АХ. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого субєкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким субєктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким субєктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обовязок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Положення ст.ст.1187, 1188 ЦК України є спеціальним по відношенню до ст.1166, 1167 ЦК України, у звязку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Вказаний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року по справі №6-108цс13, який є обов'язковийв силу ст. 360-7 ЦПК України для врахування судами загальної юрисдикції при здійсненні правосуддя. В судовому засіданні представником відповідача не заперечувався факт того, що трактор колісний ХТЗ 2511-04 з номерним знаком 12854АХ закріплений за КП «Харківводоканал», як службовий, яким на момент вчинення адміністративного правопорушення керував [PERSON], перебуваючи на той час в трудових відносинах із КП «Харківводоканал». Вирішуючи вимоги позивача про стягнення саме з КП «Харківводоканал» відшкодування за спричинену йому майнову шкоду водієм [PERSON], суд, з урахуванням аналізу норм законодавства та наявних в матеріалах справи доказів, приходить до висновку про їх обґрунтованість та доведеність. Щодо розміру цих вимог, то суд враховує долучений до матеріалів справи висновок експертного авто товарознавчого дослідження від 20.09.2016 року №7479, згідно якого розмір матеріального збитку, спричиненого володільцю автомобіля [NUMBER], пошкодженого під час ДТП, складає 36515,66 грн. (а.с.32). Клопотань про призначення повторної експертизи з приводу того, що звіт про встановлення вартості матеріального збитку суперечить матеріалам справи, відповідач не заявляв. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути відшкодування збитків або інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, суд прийшов до висновку що КП «Хакрівводоканал» повинен сплатити позивачу матеріальні збитки, спричинені йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 15.07.2016 року, в розмірі визначеному висновком експертного авто товарознавчого дослідження від 20.09.2016 року №7479, що дорівнює 36515,66 грн. Враховуючи вищевикладене та аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також з урахуванням визнання представником позивача позову в цій частині суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з КП «Харківводоканал» витрат в якості відшкодування шкоди завдану майну, підлягають задоволенню в повному обсязі. Також суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат, які він поніс у звязку із призначенням експертного авто товарознавчого дослідження від 20.09.2016 року №7479, повідомленням представника КП «Харківоводоканал» про його проведення, проте не враховуючи при цьому розмір витрат за квитанцією від 19.07.2016 року щодо оплати послуг банку в сумі 11 грн. 89 коп. Щодо позовних вимог [PERSON] стосовно стягнення з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн., то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.\~\~ Моральна шкода полягає: у\~\~фізичному\~\~болю\~\~та\~\~стражданнях,\~\~яких\~\~фізична\~\~особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;\~\~\~\~\~у\~\~душевних\~\~стражданнях,\~\~яких\~\~фізична\~\~особа\~\~зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,\~\~членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до положення п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами та доповненнями) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до яких, за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Відповідно до\~\~п.5\~\~цього ж Пленуму, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В обґрунтування цієї частини позовних вимог, позивач вказував, що в результаті пошкодження його автомобіля відбулись суттєві, вимушені зміни у його повсякденному житті, виник страх переду керуванням автотранспортом, він постійно відволікається від керування автомобілем у звязку із поглядами у дзеркало заднього виду для пересвідчення відсутності позад жодного транспортного засобу, що рухається, а також посилався на втрату його автомобілем товарного вигляду. Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому слід застосовувати практику Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструменту функціонування Конвенції, що є частиною національного законодавства. Відповідно до матеріалів справи «Бурдов проти Росії»\\ Розгляд по суті і справедлива сатисфакція\\, Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими лише завдяки визнанню судом наявності порушення, заявник зазнав певної моральної шкоди. Однак зазначена у вимозі конкретна сума є надмірною.

Outcome: partial