Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, а саме просив визнати договір купівлі - продажу транспортного засобу « HYUNDAI ELANTRA» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], кольору баклажан, ( після відчуження « HYUNDAI ELANTRA» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]), укладений у формі довідку-рахунку за № ААВ 112304 від 04.07.2013 року, між [PERSON] та [PERSON], скасувати державну реєстрацію права власності на майно - транспортний засіб « HYUNDAI ELANTRA» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , здійснену за [PERSON] 04.07.2014 року, визнати транспортний засіб « HYUNDAI ELANTRA» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] кольору баклажан ( після відчуження « HYUNDAI ELANTRA» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER])спільною сумісною власністю - [PERSON] та [PERSON], визнавши за [PERSON] право власності на ? частку даного рухомого майна та витребувати майно - транспортний засіб «HYUNDAI ELANTRA» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] кольору баклажан ( після відчуження « HYUNDAI ELANTRA» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]) у [PERSON] В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, позивач та представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, кожен окремо, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги не визнали. Фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів, згідно ст.197 ЦПК України не здійснюється. Суд встановив, що 22.07.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб в Центрально-міському відділі РАЦСу. ( а.с.8). За час шлюбу у них дітей не народилося. Спільне життя мі сторонами не склалося, у зв'язку з чим вони припинили спільне проживання. 01.11.2013 року за рішенням суду їх шлюб було розірвано. За час спільного проживання, за рахунок сумісних коштів, у 2010 року вони придбали автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] кольору баклажан, який був зареєстрований в органах МРЕВ на ім'я відповідачки [PERSON] ( а.с.57). [PERSON] зняла автомобіль з реєстраційного обліку та продала [PERSON].( а.с.58). Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно із ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Проаналізувавши та оцінивши всі вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що спірний транспортний засіб у 2010 року вони придбали автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] кольору баклажан, який був зареєстрований в органах МРЕВ на ім'я відповідачки [PERSON] було придбано в період шлюбу за час спільного проживання сторін та є спільною сумісною власністю подружжя. Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. [PERSON] не надала належних та допустимих доказів, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, про те, що даний правочин було укладено в інтересах сім`ї, а кошти, отримані ним від продажу спірного автомобіля, були розподілені між нею та [PERSON] Як встановлено судом апеляційної інстанції відповідач [PERSON]. на підставі довідки - рахунку від 04.06.2013 року продала спірний автомобіль, який було придбано у період шлюбу і відповідно до вимог ст.60 СК України був об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу. Таким чином, правочин укладений 04.06.2013 року виходить за межі побутового, а тому у відповідності до вимог ст.ст. 209, 210 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню і(або) державній реєстрації. Згідно ч.ч.1,2,3 ст. 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і(або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що у випадках вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який вимагає нотаріального посвідчення, згода співвласників на його вчинення має бути висловлена письмово й нотаріально посвідчена в порядку, встановленому законодавством. Як встановлено [PERSON] згоди на розпорядження та продаж спірного транспортного засобу у відповідності до вимог ч.3 ст. 65 СК України не надавала. Крім того, представником відповідачів не надано належних доказів того, що даний правочин було укладено в інтересах сім`ї, а кошти отримані від продажу транспортного засобу були витрачені на сім`ю, або розподілені між [PERSON] та [PERSON] З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання правочину вчиненого 04.07.2013 року, що підтверджується довідкою-рахунком № 112304 щодо продажу автомобіля «HYUNDAI ELANTRA» 2007 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] кольору баклажан, шасі [NUMBER], недійсним, так як в момент вчинення правочину були не були додержані вимоги встановлені ст. 203 ЦК України. Інші вимоги позивача суд до уваги не бере з наступних підстав: Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Оскільки позивач [PERSON], який не є стороною оспорюваного правочину, може лише вимагати визнання його недійсним та не може вимагати застосування реституції між сторонами правочину, відповідачами у справі, а тому суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 121, 80 грн. по 60 гривень 90 копійок з кожного. На підставі вищевикладеного ,

Outcome: partial