Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

Орган опіки та піклування м. Івано-Франківська ради звернувся до суд з наведеним позовом до [PERSON] та [PERSON], мотивуючи тим, що відповідачі є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], яка з 25 квітня 2014 року перебуває в Івано-Франківському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей. В заклад дитина звернулась сама у зв'язку із конфліктною ситуацією із батьками та адміністрацією Івано-Франківського міського соціально-реабілітаційного центру матері та дитини «Містечко милосердя святого Миколая», в якому за заявою матері [PERSON] вона перебувала впродовж попередніх семи місяців. Неповнолітня разом із матір'ю зареєстрована в м. Івано-Франківську за адресою: [ADDRESS]. Батько [PERSON] проживає в м. Сімферополь Автономної республіки Крим, має іншу сім'ю. Згідно інформації Івано-Франківського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей за час перебування дівчини в закладі долею дитини ніхто не цікавиться. Мати жодного разу не відвідувала дитину, не спілкувалася з нею в телефонному режимі, з батьком дівчина взагалі стосунків не підтримує. Мати створила іншу сім'ю, проживає в м. Івано-Франківську, однак не бажає обговорювати питання щодо повернення їй дитини. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала з мотивів наведених в ньому, просила про їх задоволення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась за адресою реєстрації, причину неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся за останньою відомою адресою місця проживання: [ADDRESS]. Згідно акту Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 серпня 2014 року працівниками поштового відділення № 15 було відмовлено у прийнятті листа адресованого на територію АР Крим та м. Сімферополь, посилаючись на лист Директора УДППЗ «Укрпошта» № 511.16.144 від 28.03.2014 року. Таким чином, за відсутності інших відомостей про місце проживання відповідача та засобів зв'язку, судом було вжито всіх заходів щодо його повідомлення про час та місце судового засідання. Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. 03 жовтня 2014 року в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 171 СК України, було з'ясовано думку неповнолітньої [PERSON] щодо заявлених позовних вимог, яка суду вказала, що вважає за необхідне позбавити відповідачів батьківських прав щодо неї, так як батьки участі у її вихованні не приймають. З матір'ю [PERSON] перебувала у неприязних відносинах, а з батьком не спілкується, так як він живе в Криму з іншою сім'єю. Додатково пояснила, що на даний час вона навчається на І курсі Івано-Франківського державного коледжу технологій та бізнесу і потребує матеріальної допомоги з боку батьків та просила суд вирішити питання про стягнення аліментів. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 224 ЦПК України, та того, що представник позивача не заперечила проти заочного розгляду справи, позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності відповідачів, надавши їм можливість для подання заяви про перегляд заочного рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, доводи прокурора, з'ясувавши думку неповнолітньої дитини, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Як вбачається з копії повторно виданого свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON] є матір`ю, а [PERSON] - батьком [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Неповнолітня [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою також зареєстрована відповідачка [PERSON], що підтверджується довідкою КП «Єдиний розрахунковий центр» про склад сім'ї від 25 червня 2014 року (а.с. 4, зв.) та адресною довідкою, яка була витребувана судом в порядку ч. 3 ст. 122 ЦПК України (а.с. 28). З 25 квітня 2014 року [PERSON] зареєстрована у Івано-Франківському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей. Згідно довідки цього закладу від 16 червня 2014 року за час перебування дитини в центрі долею дитини ніхто не цікавиться. З батьком [PERSON] неповнолітня взагалі не підтримує стосунків. Мама - [PERSON] за час перебування [PERSON] в центрі жодного разу не відвідала дитину. По телефону мама з дитиною теж не спілкується. Довідкою № 604/01-26/15 від 16 травня 2014 року заступника начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради підтверджено, що працівниками служби проводилась бесіда із матір'ю [PERSON] з приводу можливості повернення дівчини додому. Однак відповідачка в телефонному режимі повідомила, що від обстеження житлово-побутових умов проживання вона відмовляється, їй не цікава будь-яка інформація, що стосується дочки. [PERSON], [INFO] навчається на І курсі Івано-Франківського державного коледжу технологій та бізнесу денної державної форми навчання. Для проживання дівчині навчальним закладом з 01 вересня 2014 року виділено місце в гуртожитку. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно за індексним № 27954309 від 10 жовтня 2014 року за [PERSON] зареєстровано 1/6 частки квартири [ADDRESS] на праві приватної власності. Доказів на спростування наведених фактів, відповідачами суду не надано. Орган опіки та піклування у своєму висновку вказує на доцільність позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої [PERSON], [INFO]. (а.с. 9). Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав відповідачів судом було враховану думку неповнолітньої дитини, так як відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. У Сімейному кодексі України теж закріплено відповідні норми; зокрема, згідно з положеннями ст. 171 СК України думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя, зокрема спору про позбавлення батьківських прав. Неповнолітня [PERSON] суду вказала, що відповідачів слід позбавити батьківських прав щодо неї, так як батьки участі у її вихованні не приймають, її життям не цікавляться. Суд, враховуючи поведінку відповідачів, які жодних заходів щодо виконання батьківських обов'язків не вживають, не вважає за необхідне приймати рішення всупереч думки дитини, оскільки в її інтересах буде доцільно застосувати до відповідачів крайній захід впливу за невиконання батьківських обов'язків та позбавити їх батьківських прав. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON], щодо неповнолітньої [PERSON], [INFO] є обгрунтованою, такою, що відповідає інтересам дитини та підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачів аліментів на утримання дитини, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. З урахуванням наведених положень та виходячи із того, що докази наявності у відповідачів постійного доходу в матеріалах справи відсутні, суд дійшов висновку, що аліменти, які підлягають стягненню з них на утримання дитини слід визначити в твердій грошовій сумі, а не в частці від заробітку. Доводи позивача про необхідність стягувати аліменти в частці від заробітку нічим не підтверджені. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідачами не надано доказів про їх матеріальне становище та стан здоров'я, а також потреби самої [PERSON], які з урахуванням необхідності забезпечувати їй умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку, не можуть бути обмежені небажанням батьків виконувати обов'язки щодо дитини. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимогу про стягнення аліментів слід задовольнити частково, стягувати з відповідачів аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 500 гривень щомісячно з кожного із них до досягнення дочкою повноліття, починаючи з дня подачі позову до суду. Аналізуючи положення сімейного законодавства суд вбачає, що у випадку задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав аліменти на утримання дитини підлягають стягненню на користь другого з батьків, опікуна чи піклувальника дитини, а також зараховуваються на рахунки виховних установ, де знаходиться дитина, з врахуванням вимог ст. ст. 182-184, ч. 1, 2 ст. 193 СК України. Якщо дитина передається органу опіки та піклування, перебуває у закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі аліменти стягуються з перерахуванням їх на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. (ч. 3 ст. 193 СК України). Однак, всупереч даним положенням позивач не вказав в чию користь підлягають стягненню аліментні платежі на утримання дитини. Також не зазначив реквізити рахунків на які слід зараховувати аліменти. А тому, суд приходить до переконання, що в резолютивній частині рішення доцільно зазначити, що аліменти слід стягувати в користь Органу опіки та піклування м. Івано-Франківська, що дасть йому можливість вирішити питання щодо визначення рахунку отримувача аліментів, як це визначено ч. 3 ст. 193 СК України, на стадії виконання судового рішення. Також підлягає задоволенню вимога позивача про накладення заборони на відчуження належного [PERSON] житла, оскільки ч. 4 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідачів також слід стягнути на користь держави судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165, 171, 181, 182, 191 Сімейного кодексу України, ст. 8, 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: partial