Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Олексіївська сільська рада Новоайдарського району Луганської області в особі голови Стрижобик Т. І. звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в комунальній власності територіальної громади с. Олексіївка Новоайдарського району Луганської області перебуває житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Вищеказаний будинок передано на баланс сільської ради 15.01.2016 р. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вищевказаному будинку, проте тривалий час, а саме з осені 2006 року в ньому не проживають. На теперішній час їх місцезнаходження невідоме. На підставі викладеного, позивач просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача Олексіївської сільської ради Новоайдарського району Луганської області Т. І. Стрижобик у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали про причину неявки суд не повідомили, хоча належним чином були сповіщені про час і місце розгляду справи, що підтверджується оголошенням у ЗМІ «Вісті Луганщини» від 16.08.2017 р. (а.с.26). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенцію ратифікованоЗаконом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р.) «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку». Верховний Суд України у листі від 25 січня 2006 року № 1-5/45 зазначає, що «критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає в разі нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при переданні або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів для дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів». Розумними вважаються строки, що є об'єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Суд приходить до висновку, що відповідач, який повторно не прибув у судове засідання без поважних причин, зловживає своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Під зловживанням правом розуміють особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у соціально шкідливих вчинках суб'єкта права, у використанні недозволених конкретних форм у межах дозволеного законом загального типу поведінки, що суперечить цільовому призначенню права. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для приватного мешкання та мешкання членів своєї сім`ї та мають право розпоряджатись цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст.383 ЦК України, будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім'ї. Судом встановлено, що в комунальній власності територіальної громади с. Олексіївка Новоайдарського району Луганської області перебуває житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Вищеказаний будинок передано на баланс сільської ради 15.01.2016 р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5). [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у вищевказаному будинку, що підтверджуються довідкою №818 від 12.07.2017 р. (а.с.6), проте тривалий час, а саме з осені 2006 року в ньому не проживають, що підтверджується актом обстеження місця реєстрації №278 від 11.07.2017 р. (а.с.7). На теперішній час їх місцезнаходження невідоме. Судом достовірно встановлено, що відповідачі не користується житлом за місцем реєстрації з осені 2006 року без поважних на то причин, що дає суду законні підстави для задоволення позову в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Згідно ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності знімальника або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням (визнання особи такою, що втратила право користування житлом або виселення); 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Крім того, питання безпосередньо реєстрації, перереєстрації та обліку громадян України за місцем проживання/перебування покладається на Державну міграційну службу України і знаходиться поза межами компетенції суду. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. ст. 319, 383 ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial