Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач в грудні 2015 року звернувся до суду з позовом і просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 8079 грн. 39 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 21724 грн. 60 коп., а також моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн., в частині стягнення заробітної плати просив допустити негайне виконання в межах суми платежу за один місяць. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що працював у Державному підприємстві з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на посаді майстра по ремонту обладнання з 08.07.2013 відповідно до Наказу № 193к від 08.07.2013. 31.07.2015 наказом № 229к від 24.07.2015 [PERSON] був звільнений із займаної посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Позивач вказує, що відповідачем при його звільнені, було відмовлено у видачі довідки про середню заробітну плату (дохід) та копії наказу про звільнення, натомість відповідачем було видано позивачеві розрахункові листи за травень, червень та липень 2015 року. Позивач пояснив, що одночасно із звільненням, йому не було виплачено всіх сум, що належали до виплати при звільненні. Зазначив, що заборгованість з виплати заробітної плати на час звільнення становить 8 079 грн. 39 коп., яка не була виплачена і на момент звернення до суду. Крім того, при звільненні відповідач не провів з ним розрахунку в строки, визначені ст.117 КЗпП України, а тому позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку. Порушенням трудових прав відповідач завдав позивачу моральних страждань, які тісно пов'язані з матеріальними, оскільки місяцями не виплачував зарплату, а тому позивач вважає, що відповідач має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести позивачу та витрати, пов'язані з відновленням психологічного стану. Також позивач зазначив, що моральні страждання, пов'язані з не проведеним розрахунком з ним при звільненні, є зокрема: порушення звичайного способу життя, негативного впливу на здоров'я, а тому просить стягнути на його користь з відповідача 10 000 грн. моральної шкоди. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Від представника відповідача на адресу суду 07.04.2016 надійшло заперечення, у якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в повному обсязі була нарахована належна заробітна плата та інші передбачені законодавством виплати, з метою виплати заробітної плати та обов'язкових платежів до бюджету підприємство листом від 29.05.2015 № 528/09, надало УДКСУ у Печерському районі платіжні доручення та підтвердні документи для здійснення відповідних виплат, проте Управління державної казначейської служби у Печерському районі не виконує виплати заробітної плати. Відповідно до постанови Окружного адміністративного суду від 23.12.2015 №826/12585/15 позов підприємства до Управління державної казначейської служби у Печерському районі задоволено частково та визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби у Печерському районі м. Києва щодо нездійснення оплати праці працівникам підприємства у першочерговому порядку. А тому відповідач вважає, що ним здійснено всі заходи щодо виплати позивачу заробітної плати, отже право позивача не порушено. Також відповідач вважає вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн. такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони не підтверджені доказами та необґрунтовані позивачем. У своєму запереченні від 15.06.2016 представник відповідача зазначив, що підприємство вважає правильним застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У запереченні відповідач посилається на правову позицію Верховного суду України від 21.11.2011, згідно якої розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який міститься в позовних вимогах, має бути прирівняним з розміром заборгованості по заробітній платі на день звільнення. Виходячи з наведеного вище, відповідач вважає, що заборгованість із виплати заробітної плати виникла не з вини підприємства, а отже, підстави у нарахуванні середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відсутні. Ц судовому засіданні 19.04.2016 вказали, що визнають тільки заборгованість по заробітній платі. У зв'язку з вищезазначеним відповідач просив відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] 10.08.2016 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, де провів остаточний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і згідно якого просить стягнути з відповідача 56 482, 96 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання 15.08.2016 не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, подав заяву, у якій просив проводити розгляд справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникам виплачується у строки, передбачені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Статтею 116 цього кодексу встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Встановлено, що позивач працював у Державному підприємстві з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на посаді майстра по ремонту обладнання з 08.07.2013 відповідно до Наказу № 193к від 08.07.2013. 31.07.2015 наказом № 229к від 24.07.2015 [PERSON] був звільнений із займаної посади за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. На момент звільнення, на 31.07.2015, відповідач розрахунку з позивачем в строки, визначені ст.116 КЗпП України, не провів, відмовив у видачі довідки про середню заробітну плату (дохід) та копії наказу про звільнення, натомість відповідачем було видано позивачеві розрахункові листи за травень, червень та липень 2015 року. Відповідно до розрахункових листів заробітна плата [PERSON] за 18 робочих днів у травні 2015 року становила 4216,31 грн., за 20 робочих днів у червні 2015 року становила 4473, 31 грн., а за 23 робочі дні у липні 2015 року становила 2 954, 38 грн. (а.с. 10-11). Позивач, звертаючись до суду з даними позовними вимогами вказує, що заборгованість по заробітній платі за травень-липень 2015 року у сумі 8 079, 39 грн. йому не була виплачена і до моменту подачі позову. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При вирішенні спору в цій частині та визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до стягнення з відповідача, суд враховує наступне. З точки зору закону заходи, встановлені ст.117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Підставою для застосування такої відповідальності судом є не лише сам факт порушення строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України, а й вина власника щодо працівника. Відповідно до ч.2 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Спору між сторонами з приводу належних до виплати сум не існує, однак представником відповідача заперечується вина підприємства у невиплаті заборгованості суми заробітної плати, виходячи з того, що заборгованість із виплати заробітної плати виникла не з вини підприємства. Суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного розрахунку. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначено постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, із змінами та доповненнями. Відповідно до п.3 ч.2 р.2 постанови при вимогах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При цьому, за п.2 ч.4 р.3 постанови, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються, в т.ч., виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п.8 постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач, проводячи розрахунок, виходив з наступного: 8689,62 грн. (сума заробітної плати за травень і червень 2015 року): 38 (кількість робочих днів у травні та червні 2015 року) = 228,68 грн. (середньоденна заробітна плата). 38 (кількість робочих днів у травні та червні 2015 року) : 2 = 19 (середньомісячне число робочих днів). 228,68 (середньоденна заробітна плата) х 19 (середньомісячне число робочих днів) х 13 (кількість місяців затримки розрахунку при звільненні з 31.07.2015 р. по 15.08.2016 р.) = 56 482,96 грн. Проте, з таким розрахунком середнього заробітку суд не погоджується, оскільки з матеріалів справи вбачається, що два останні робочі місяці позивача - це червень і липень 2015 року, оскільки позивачем було відпрацьовано 23 робочі дні липня 2015 року та за цей період нараховано заробітну плату. А тому, слід проводити розрахунок середнього заробітку шляхом ділення нарахованих позивачу сум за останні два місяці роботи, а саме: за червень і липень 2015 року: (4473,31 грн. + 2954,38 грн.) на кількість робочих днів у червні та липні 2015 року - 43. Таким чином, виходячи з порядку розрахунку середньомісячної заробітної плати, приведеного в постанові, середньоденний заробіток позивача складає 172,74 грн. (7427,69 грн. : 43 роб. дня = 172,74 грн.). За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню 45 956 грн. 62 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку: 261 робочих дня (20 роб. днів за серпень 2015 року + 22 роб. дні за вересень 2015 року + 21 роб. день за жовтень 2015 року + 21 роб. день за листопад 2015 року + 23 роб. дні за грудень 2015 року + 19 роб. днів за січень 2016 року + 21 роб. день за лютий 2016 року + 22 роб. дні за березень 2016 року + 21 роб. день за квітень 2016 року + 19 роб. днів за травень 2016 року + 19 роб. днів за червень 2016 року + 22 роб. дні за липень 2016 року + 11 роб. днів за серпень 2016 року) х 172,74 грн. = 45 085,14 грн. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Разом з цим, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідно вказати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів. Виходячи з того, що обов'язок проведення відрахувань із заробітної плати законом покладено на роботодавця при виплаті заробітної плати, дана сума має бути виплачена позивачу за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів. Судом критично оцінюється позиція відповідача, виходячи з наступного. Відповідач заперечуючи свою вину у невиплаті заробітної плати посилається на ту обставину, що з метою виплати заробітної плати та обов'язкових платежів до бюджету підприємство надало УДКСУ у Печерському районі платіжні доручення та підтвердні документи для здійснення відповідних виплат, проте Управління державної казначейської служби у Печерському районі не виконало виплати заробітної плати. Згідно постанови Окружного адміністративного суду від 23.12.2015 №826/12585/15 позов підприємства до Управління державної казначейської служби у Печерському районі задоволено частково та визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби у Печерському районі м. Києва щодо нездійснення оплати праці працівникам підприємства у першочерговому порядку. Однак, як вбачається з матеріалів справи, з 23.12.2015 до цього часу виплат не здійснено. Крім того, слід зазначити, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності. Суд вважає, що вина власника підприємства не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємств, тощо. Обставини, на які він посилається, на думку суду, вказують на недбайливе виконання господарської діяльності підприємства та керівництва. Аналізуючи надані відповідачем в обґрунтування своєї позиції, докази, суд приходить до висновку, що невиплата у строки заробітної плати позивачу була саме з вини відповідача. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь коштів у відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині, позивач посилається на те, що відповідач місяцями не виплачував зарплату, а тому має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести позивачу та витрати, пов'язані з відновленням психологічного стану. Також позивач зазначив, що моральні страждання, пов'язані з не проведеним розрахунком з ним при звільненні, є зокрема: порушення звичайного способу життя, негативного впливу на здоров' я. Відповідно до п.3 постанови №4 від 31.03.1995 (з наступним змінами) Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової/шкоди) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з викладеного вище, обґрунтування моральної шкоди з боку позивача, обставин її завдання та вини відповідача в не проведенні з ним розрахунку, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити дану частину позову частково, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача 1 000 грн. моральної шкоди. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що позивача відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" звільнено від сплати судового збору, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1 102, 40 грн., а саме 551,20 грн. за позовну вимогу майнового характеру та 551,20 грн. - за моральну шкоду.

Outcome: partial