Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до відповідачів (уточненим 24.10.2016), в якому просить стягнути на його користь з [PERSON] та [PERSON]в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 466нп від 06.11.2013 у сумі 43253,80 грн.; стягнути на його користь з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 466нп від 06.11.2013 у сумі 43253,80 грн.; стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на його користь судовий збір у розмірі 1378 грн. 29.08.2017 позивач за первісним позовом КС «Імперіал ЛТД» надав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 60214,65 грн., стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 60214,65 грн., стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] судовий збір у розмірі 1378 грн. В обґрунтування позову позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом зазначив, що 06.11.2013 між кредитною спілкою «Імперіал ЛТД» та [PERSON] був укладений кредитний договір №\~466нп, згідно якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 14700 грн., терміном на 24 місяці, зі сплатою 70 % річних від загальної суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом на умовах строковості, зворотності та цільового використання. Строк дії договору до повного виконання зобовязань відповідачем. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між [PERSON], КС «Імперіал ЛТД» та [PERSON] 06.11.2013 було укладено договір поруки № 466нп/1. Також 06.11.2013між [PERSON], КС «Імперіал ЛТД» та [PERSON] 06.11.2013 було укладено договір поруки № 466нп/2. Однак відповідач [PERSON] свої зобовязання за договором кредиту не виконала, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 29.08.2017 склала 60255,12 грн. Позивач надсилав відповідачам письмові попередження про сплату боргу, спілкувався з боржником по телефону, але останні не здійснили заходів щодо погашення заборгованості за кредитом, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідач з первісним позовом [PERSON] надала до суду письмове заперечення, в якому зазначила, що вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів укладення з нею договору поруки №466нп/2 від 06.11.2013. Про наявність даного договору поруки вона дізналася лише після отримання копії позову та помітила, що підписи в договорі поруки виконані не нею, а іншою особою, тобто є підробленими. Також [PERSON] зазначила, що нормами закону та умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів за різними договорами поруки між собою, тому відсутні підстави для стягнення з поручителів солідарно суми заборгованості за кредитним договором. Відповідач за первісним позовом [PERSON] надала до суду письмове заперечення на первісний позов, відповідно до якого остання позов не визнала. В обґрунтування заперечення [PERSON] зазначила, що договір кредитної лінії №466нп від 06.11.2013 між нею та позивачем не укладався, підписи в зазначеному договорі кредитної лінії та договорах поруки №466нп/1 та №466нп/2 від 06.11.2013 виконані не нею, а іншою особою. 25.08.2016 відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до КС «Імперіал ЛТД», в якому просила визнати недійсним договір кредитної лінії №466нп від 06.11.2013, укладений між нею та КС «Імперіал ЛТД». В обґрунтування позовних вимог відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається на те, що в кредитному договорі №466нп від 06.11.2013 не зазначено, що відповідач КС «Імперіал ЛТД» є уповноваженою фінансовою установою на здійснення валютних операцій відповідно до ст.ст. 5,11,13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки не має генеральної ліцензії. Крім того, в зазначеному договорі кредитної лінії не зазначено про відкриття поточного рахунку, який повинен бути відкритим з метою зарахування на нього суми наданого кредиту, тобто відсутня істотна умова договору. Також КС «Імперіал ЛТД» в порушення вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору споживчого кредиту не повідомив її як споживача про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Зазначене, на думку позивача за зустрічним позовом, є підставою для визнання кредитного договору №466нп від 06.11.2013 недійсним. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 29.08.2017 зустрічний позов [PERSON] до Кредитної спілки «Імперіал ЛТД»\~ про захист прав споживачів та визнання недійсним договору кредитної лінії прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Кредитної спілки «Імперіал ЛТД» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, обєднавши їх в одне провадження. Представник позивача за первісним позовом відповідача за зустрічним позовом КС «Імперіал ЛТД» в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про відкладення судового засідання у звязку з тим, що представник кредитної спілки по справі відсутній, спілка уклала договір з адвокатом [PERSON] для участі у процесі. Останній 09.10.2017 приймає участь у судових засіданнях в Апеляційному суді Луганської області, тому КС «Імперіал ЛТД» просить відкласти розгляд справи та призначити судове засідання після 25.10.2017. Розглянувши вищезазначене клопотання, суд виходить з такого. Відповідно до п.2 Постанови №11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 (далі Постанова) строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК), Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), є обовязковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Крім того, згідно п.3 Постанови з урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Оцінюючи поведінку заявника, а також осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що не можна покладати відповідальність за тривалий розгляд справи використання ними процесуальних засобів, передбачених законодавством, для здійснення свого захисту, зокрема, у звязку зі зміною позовних вимог, вивченням матеріалів справи, заявленням клопотань, оскарженням ухвалених судових рішень. Разом із тим слід взяти до уваги факти невиконання ними процесуальних обовязків, наприклад, ненадання чи надання з порушенням строку, передбаченого ЦПК, доказів у справі; неодноразові неявки в судове засідання без поважних причин, якщо це призвело до порушення розумного строку судового розгляду. Згідно п.7 Постанови строки розгляду справи не можуть вважатися розумними, якщо їх порушено через зайнятість судді в іншому процесі, призначення судових засідань із великими інтервалами, затягування з передачею справи з одного суду до іншого у встановлених законом випадках, безпідставне задоволення необґрунтованих клопотань учасників процесу, що спричинило відкладення розгляду справи на тривалий час, відкладення справи через її неналежну підготовку до судового розгляду, невжиття заходів щодо недопущення недобросовісної поведінки учасників справи тощо, оскільки наведені причини свідчать про низький рівень організації судочинства та безвідповідальне ставлення до виконання своїх обовязків. Суд вважає, що позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом не обґрунтував належним чином своє клопотання, оскільки, по перше, не надав доказів укладення договору з адвокатом [PERSON], по друге, не надав доказів зайнятості свого представника в судовому засіданні в Апеляційному суді Луганської області Крім того, суд наголошує, що представництво юридичної особи не обмежено певним колом осіб, а тому інтереси юридичної особи можуть представляти інші особи, зокрема, які вже брали участь в даній справі. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивач за первісним позовом зловживає своїми процесуальними правами, тому з метою дотримання розумних строків розгляду справи та принципу диспозитивності цивільного процесу справу можливо розглянути за його відсутності. Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, про дату та місце судового засідання повідомлені належним чином, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, просив відмовити в задоволенні первісного позову з підстав, викладених у запереченні. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила відмовити в задоволенні первісного позову на підставі проведеної почеркознавчої експертизи. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату та місце судового засідання повідомлена належним чином, до суду повернулися конверти з відмітками «за закінченням терміну зберігання», причини неявки [PERSON] суду не повідомила. Враховуючи належне повідомлення сторін про дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 06.11.2013 між КС «Імперіал ЛТД»(далі - кредитодавець) та [PERSON] (далі позичальник) було укладено кредитний договір №\~466 нп (далі Договір), за умовами якого [PERSON] отримала кредит у сумі 14700 грн. на умовах строковості, зворотності та цільового використання. [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитного договору №\~466 нп від 06.11.2013 та графіком платежів за Договором, про що свідчить її підпис в ньому. Згідно п. 1.1. Договору позивач за первісним позовом зобовязується надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 14700 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.п. 2.1, 2.3, 2.4, 2.5 Договору кредит надається строком на 24 фактичних місяці від дати отримання позичальником кредиту. Позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п. 2.1 цього Договору. Кредит надається позичальнику готівкою у касі кредитодавця або (згідно заяви позичальника) шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заяві. Датою отримання кредиту вважається дата видачі позичальнику суми кредиту готівкою через касу кредитодавця, а при безготівкових розрахунках дата списання відповідної суми з рахунку кредитодавця. Датою повернення (погашення) кредиту так само як і датою сплати процентів вважається дата оформлення кредитодавцем прибуткових касових ордерів на отримані суми, а при безготівкових розрахунках дата зарахування коштів на рахунок кредитодавця. Пунктом 3.1 Договору передбачено, що плата за користування кредитом (проценти) становить 70 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредиту. Згідно п. 3.3 Договору сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіку платежів, що є Додатком до цього Договору. Погашення заборгованості позичальника перед кредитодавцем здійснюється в наступному порядку: в першу чергу сплачуються всі нараховані проценти, а за відсутності заборгованості по процентах погашається сума кредиту, що передбачено п. 3.5 Договору. Відповідно до п. п. 3.7, 3.8 Договору у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково, з першого дня прострочення, цей кредит може за рішенням Кредитного комітету, визнаватися кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитором з підвищеним ризиком процентна ставка за ним встановлюється у розмірі 140 % річних від суми залишку кредиту. Згідно п. 5.1.3. Договору позичальник зобовязався вчасно здійснювати платежі щодо погашення кредиту і процентів, нарахованих за користування кредитом, відповідно до графіка платежів. Відповідно до графіку платежів за кредитним договором № 466 нп від 06.11.2013 боржник [PERSON] зобовязалася сплачувати кредит та відсотки за кредитом щомісяця до 25 числа кожного місяця, починаючи з 25.12.2013. Останній платіж 06.11.2015. В зустрічному позові відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом просить визнати вищезазначений договір кредитної лінії недійсним, посилаючись на те, що в КС «Імперіал ЛТД» відсутня генеральна ліцензія та в кредитному договорі № 466 нп від 06.11.2013 не зазначено про відкриття поточного рахунку, який повинен був відкритий з метою зарахування на нього суми наданого кредиту - відсутня істотна умова кредитного договору. Всупереч вимогам ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачу за первісним позовом під час підписання договору не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність та не повідомлено в письмовій формі відомості передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Пункт 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту лише конкретизує розпис можливих складових загальної вартості кредиту для споживача. Тобто йдеться про інформування банком позичальника про ринкові ціни та розміри встановлених законом платежів за послуги та дії, необхідні для укладання договору про споживче кредитування та його реалізації. Обов'язок банку інформувати споживача про вартість додаткових послуг, повязаних з отриманням ним кредиту, кореспондується з правом споживача на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, встановлених п. 4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не визначають нових, порівняно з Законом, вимог до змісту договору, а стосуються лише особливостей, притаманних договорам про надання споживчого кредиту щодо інформування споживача про сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, якою визначено основні критерії чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Слід зазначити, що постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Згідно ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дані положення закону при укладенні Договору були дотримані і не порушені. Також суд зазначає, що статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 зі змінами за № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом на підтвердження права на здійснення валютних операцій було надано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи та ліцензію національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, рішення про видачу ліцензії від 21.08.2012 № 962, строк дії ліцензії з 21.08.2012 по 21.08.2017. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Згідно ч.ч. 1-5 ст. 8 Закону України «Про кредитні спілки» надання кредитній спілці статусу фінансової установи здійснюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Уповноважений орган) відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Уповноваженого органу. Надання кредитній спілці статусу фінансової установи здійснюється шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру фінансових установ (далі - Державний реєстр). Уповноважений орган видає кредитній спілці свідоцтво про реєстрацію фінансової установи за формою, встановленою Уповноваженим органом. Про зміни, що сталися у статутних документах, кредитна спілка повідомляє у 5-денний строк в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань". Ліцензуванню підлягає діяльність кредитної спілки із залучення внесків (вкладів) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також інші види діяльності відповідно до закону. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про кредитні спілки» внески (вклади) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також нарахована на такі кошти та пайові внески плата (проценти) належать членам кредитної спілки на праві приватної власності. Кошти, що належать членам кредитної спілки, обліковуються окремо. Кошти, що належать членам кредитної спілки, використовуються для надання кредитів членам кредитної спілки, а у разі наявності тимчасово вільних коштів членів кредитної спілки - можуть розміщуватися спілкою на депозитних рахунках в установах банків, які мають ліцензію на право роботи з вкладами громадян, і в об'єднаній кредитній спілці, а також у державні цінні папери, перелік яких встановлюється Уповноваженим органом. Кожний член кредитної спілки має право одержати належні йому кошти, зазначені в частині першій цієї статті, у порядку і строки, які визначені відповідно до частини сьомої статті 10 цього Закону, статуту кредитної спілки або укладеними з членом кредитної спілки договорами. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1-3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Частина 1 ст. 638 ЦК України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода. Виходячи з положень ст. ст. 1048, 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є умови про предмет, ціну та строк його дії, порядок одержання і розмір процентів, який визначається договором. Пунктом 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, направлена на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Пунктом першим статті 627 ЦК України також встановлено свободу договору, з посиланням на статтю 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Підписуючи кредитний договір, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписання даного договору позичальник висловив свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов'язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України. Отже, позивач за зустрічним позовом не надав суду доказів, які б могли бути відповідно до вимог ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою для визнання спірного договору недійсним. Посилання відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом на те, що КС «Імперіал ЛТД» не має генеральної ліцензії є безпідставними, оскільки чинним законодавством не передбачена необхідність кредитній спілці мати таку ліцензію. Укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд, визначаючи його умови, досягли згоди з усіх істотних умов. Спірний Договір оформлено згідно вимог цивільного законодавства, скріплено підписами працівника КС «Імперіал ЛТД», підписом [PERSON], скріплено печаткою, що є безперечним підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору та його укладення. В порушення умов договору [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконала, в результаті чого має заборгованість за кредитом. Враховуючи положення нормативно-правових актів України з питань регулювання кредитних відносин та наявний зміст кредитного договору, суд дійшов до висновку щодо відповідності кредитного договору, укладеного між сторонами в даній справі, вимогам чинного законодавства України. Таким чином, підстави для визнання недійсним договору кредитної лінії №466 нп від 06.11.2013 відсутні. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оцінюючи доводи [PERSON] щодо того, що підписи, що міститься в кредитному договорі №466 нп від 06.11.2013 та договорах поруки №466нп/1, №466 нп/2 від 06.11.2013 їй не належать, а здійснені іншою особою, то будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначені договори нею не укладалися [PERSON] суду не надала. Підписання договору кредиту позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї. За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за необгрунтованістю. Що стосується вимог первісного позову, суд зазначає таке. Судом встановлено, що відповідачем за первісним позовом [PERSON] порушено умови Договору та графік погашення кредиту й сплати процентів, внаслідок чого станом на 29.08.2017 заборгованість відповідача [PERSON] за Договором склала 60225,12 грн., а саме: основна сума боргу 14310,47 грн., заборгованість зі сплати відсотків 45914,65 грн., що підтверджується відповідним розрахунком суми заборгованості за кредитним договором № 466 нп від 06.11.2013. Розмір позовних вимог складає 60214,65 грн., з яких 14300 грн. заборгованість зі сплати основного боргу, 45914,65 грн. заборгованість зі сплати процентів. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, а також сплати процентів, належних йому, якщо інше не передбачено договором. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач за первісним позовом [PERSON] докази на погашення заборгованості по кредиту суду не надала. В якості забезпечення повернення кредиту 06.11.2013 між [PERSON] (поручитель -1) з однієї сторони та КС «Імперіал ЛТД» (кредитор), з другої сторони, та [PERSON] (боржник), з третьої сторони було укладено договір поруки № 466нп/1. В якості забезпечення повернення кредиту 06.11.2013 між [PERSON] (поручитель -2) з однієї сторони та КС «Імперіал ЛТД» (кредитор), з другої сторони, та [PERSON] (боржник), з третьої сторони було укладено договір поруки № 466нп/2. Дані договори поруки мають аналогічні умови. Так, відповідно до п. 1.1 Договорів поруки поручитель зобовязується перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязання за кредитним договором № 466 нп від 06.11.2013, а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Згідно п. 2.1 Договорів поруки у разі порушення боржником виконання зобовязання кредитор має право вимагати від поручителя виконання зобовязання боржника перед кредитором згідно з умовами кредитного договору в порядку, передбаченому Договорами поруки. Пунктами 3.1, 3.2 Договорів поруки передбачено, що поручитель відповідає по зобовязаннях за вищезазначеним кредитним договором перед кредитором в тому ж обзязі, що й боржник. Солідарні боржники залишаються зобовязаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобовязання за кредитним договором не будуть виконані повністю. Відповідно до п. п. 4.1, 4.2 Договорів поруки порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання за кредитним договором. Порука припиняється, якщо кредитор протягом строків позовної давності, визначених у п. 5.2 цього Договору, не предявить вимогу до поручителя. Згідно п. 5.2 Договорів поруки сторони домовилися, що кредитор має право звернутися з вимогами до поручителя у трирічний термін, з моменту настання права вимоги за зобовязання. Відповідно до ст. 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як було встановлено п.4.2, п.5.2 договорів поруки, укладених між КС «Імперіал ЛТД» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] від 06.11.2013, умови договорів передбачають припинення поруки у тому разі, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителів. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 466нп від 06.11.2013, складеного станом на 29.08.2017, вбачається, що останнє повернення суми кредиту позичальником [PERSON] було здійснено 29.11.2014, процентів 30.04.2015. Кредитні кошти були надані [PERSON] строком на 24 місяці, останній строк повернення -06.11.2015. З даним позовом позивач звернувся до суду 16.03.2016, тобто у межах передбаченого договором поруки трирічного строку. Вказана практика викладена у правовій позиції Верховного Суду України у постанові № 6-18цс16 від 03 лютого 2016 року, згідно якої, коли договором передбачено припинення поруки якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання не предявить вимоги до поручителя, у такому випадку трирічний строк обчислюється з настання строку виконання основного зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 22.12.2016 було призначено почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено сектору технічних досліджень документів та почерку Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру. На виконання зазначеної ухвали до Новопсковського районного суду Луганської області надійшов висновок експерта №19/113/6-4/10е від 22.03.2017, відповідно до якого підпис від імені [PERSON], розташований у розділі «7. Реквізити та підписи сторін» у договорі поруки №466нп/2 від 06.11.2013, укладеному між [PERSON] та КС «Імперіал ЛТД», виконаний не [PERSON], а іншою собою. Для проведення почеркознавчої експертизи сектору технічних досліджень документів та почерку Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центу було надано такі документи: оригінал договору поруки № 466нп/2 від 06.11.2013, укладений між [PERSON] та КС «Імперіал ЛТД», заява на переказ готівки № 82 від 04.02.2013, квитанція № 102 від 05.07.2013, квитанція №153 від 04.01.2013, заява на переказ готівки №149 від 04.01.2013, квитанція №152 від 04.01.2013 (в оригіналах), експериментальні зразки підпису [PERSON] на 10 аркушах. Даний висновок експерта є належним та допустимим доказом, є повним та не викликає у суду сумнівів в його правильності та повноті. В судовому засіданні 28.08.2017 головний судовий експерт сектору технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних видів досліджень Луганського науково дослідного експертно криміналістичного центру МВС України [PERSON] підтвердив достовірність проведеної ним експертизи. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором №466нп від 06.11.2013 у розмірі 60214,65 грн. задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] не укладала договору поруки №466нп/2, а тому не є поручителем за договором кредитної лінії №466нп від 06.11.2013. Відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] з клопотаннями про призначення почеркознавчої експертизи не звертались, питання про дійсність підпису в договорі поруки №466нп/1 та договорі кредитної лінії №466нп від 06.11.2013 не ставились, тобто вказані [PERSON] в письмових запереченнях обставини не доведені та доказів на їх підтверження суду не надано. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Таким чином, на основі повно і всебічно зясованих обставин, доказів, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги КС «Імпераіл ЛТД» підлягають задоволенню частково, а саме на користь позивача солідарно з [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №466нп від 06.11.2013 у розмірі 60214,65 грн. В задоволенні позовних вимог КС «Імперіал ЛТД» до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно із п. 36 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 № 10 із змінами та доповненнями, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Отже, з відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 689 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial