Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], мотивуючи вимоги тим, що 02.10.2007р. між ним та відповідачкою був укладений договір купівлі- продажу належного йому житлового будинку, який розташований по [ADDRESS], під впливом помилки щодо природи правочину, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, а також під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах: він є інвалідом 1 групи загального захворювання (безтерміново); тяжко хворіє, не в змозі самостійно пересуватися; за медичними показниками йому було необхідно провести операцію по видаленню пухлини головного мозку та сплатити її вартість і придбати ліки для реабілітаційного періоду лікування; оперативне втручання було проведено 12.12.2007 року, після якого він потребував і потребує стороннього догляду і допомоги; єдиним його доходом є пенсія, що свідчить про тяжке матеріальне становище; будинок є єдиним житлом, де він зареєстрований та проживає. По домовленості між ним та [PERSON], остання повинна була витрачати на нього близько 2000 грн. щомісячно, але за це відповідачка наполягала на переоформлені на неї належного йому спірного будинку, на що він вимушений був погодитися. Далі зазначає, що після укладення спірного договору він залишився проживати у житловому будинку [ADDRESS] і сплачує комунальні послуги та витрачає кошти на ремонт і обладнання будинку, що свідчить про відсутність у нього намірів продавати будинок. На підставі викладеного просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку разом з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS], укладений між ним та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] 02.10.2007р., реєстраційний № 3048, визнати укладений між ним та [PERSON] договір довічного утримання від 02.10.2007р., на підставі якого [PERSON] зобов'язалася довічно доглядати та утримувати його, а йому у свою чергу передати їй у власність житловий будинок разом з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS], розірвати договір довічного утримання, укладеного між ним та відповідачем від 02.10.2007р. та визнати за ним право власності на житловий будинок разом з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташований у [ADDRESS]. В подальшому позивач змінив предмет та правові підстави позову і просив суд поновити строки звернення до суду за захистом свого порушеного права, визнати недійсним пункт 5 договору купівлі - продажу житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], укладений між ним та відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] 02.10.2007р. за №3048, визнати недійсним договір купівлі- продажу жилого будинку, розташованого по [ADDRESS], укладений між позивачем та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] 02.10.2007р., реєстраційний № 3048, на підставі статті 233 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), скасувавши реєстрацію права власності [PERSON] на спірний житловий будинок в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний № 20240201, запис № 22123 в книзі № 136 від 05.10.2007р. та стягнути з відповідачки моральну шкоду у сумі 20000 грн. і витрати на правову допомогу у сумі 4000грн. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і остаточно просили: визнати недійсним пункт 5 договору купівлі- продажу житлового будинку розташованого по [ADDRESS], укладений між ним та відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], визнати недійсним вказаний договір та скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на спірний житловий будинок в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстр. №20240201, запис №22123 в книзі № 136 від 05.10.2007р., стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за моральну шкоду в розмірі 20000 грн. і витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн. Відповідач та її представник позов не визнали, посилаючись на те, що сторонами в момент укладення договору купівлі-продажу були дотримані всі вимоги діючого законодавства. Оспорюваний правочин був укладений з ініціативи позивача, якому нотаріус роз'яснював всі правові наслідки укладення договору купівлі-продажу. Після укладення договору відповідачка зареєструвала своє право власності належним чином та доглядала за позивачем тоді, коли він хворів. Крім того зазначали, що позивач раніше звертався до суду з аналогічним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва позивачу відмовлено у задоволенні позову, а ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 28.10.2013р. рішення суду першої інстанції залишено без змін. Третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак просила суд розглянути позов за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши письмові докази по справі і оцінивши всі докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Адміністрацією Корабельного району виконавчого комітету Миколаївської міської ради 11.09.2007р. на підставі розпорядження № 186р від 30.09.2007р. та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 22123 в книзі 136, реєстраційний № 20240201, належав на праві власності житловий будинок [ADDRESS], який має 60,6 кв.м. житлової площі та 218,8кв.м. загальної площі (а.с.5 ). 02.10.2007р. між позивачем і відповідачем був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] за ціною 129756грн., який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 3048 та зареєстрований у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 05.10.2007р., реєстраційний № 20240201, номер запису 22123 в книзі 136 (а. с. 5-8). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути, тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житла чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа ( фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборони її застосування до окремих правовідносин чи договору купівлі - продажу зокрема. З тексту пункту 5 договору купівлі-продажу вбачається, що позивач - [PERSON] продав, а відповідачка - [PERSON] сплатила йому за житловий будинок [ADDRESS] 129 756,00 грн. Проте, судом достовірно встановлено, що умови щодо розрахунку, визначені у пункті 5 за цим договором, відповідачем здійснено не було, кошти позивачу не передавалися. Дані обставини підтвердили у судовому засіданні допитані в якості свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які підтвердили суду, що позивач знаходився в тяжкому стані, потребував операції та стороннього догляду; договір купівлі-продажу був укладений після медичного висновку про необхідність терміново провести оперативне втручання по видаленню пухлини головного мозку, безпосередньо перед самою операцією, заради того, щоб відповідачка доглядала позивача, однак відповідач грошові кошти за придбаний будинок не сплачувала ні до ні після підписання договору, вона взагалі не мала коштів на придбання житла та не виконала взяті на себе зобов'язання. Показання свідків суд вважає достовірними, заінтересованість свідків у вирішення спору не встановлена, їх показання не суперечать іншим доказам по справі, поясненням позивача. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові та речові докази. Відповідач [PERSON] не надала суду належних та достатніх доказів про розрахунок з позивачем за придбане майно, а її посилання на вказівку про розрахунок у п.5 спірного договору, спростовуються іншими доказами по справі, зокрема показаннями свідків та матеріалами справи. Окрім того, відповідачка не заперечувала, що її брат [PERSON], дійсно знаходився у тяжкому стані, потребував стороннього догляду, йому була необхідна складна операція; спірний будинок є його єдиним житлом, в якому він зареєстрований та проживає постійно; будь- яких витрат на утримання будинку і брата вона не несе, у спірному будинку ніколи не мешкала та до нього не вселялася. Напередодні укладання договору купівлі - продажу [PERSON] склав на її ім'я заповіт відносно цього будинку, але потім вони домовилися про оформлення договору купівлі - продажу. Твердження відповідачки про повний розрахунок з позивачем спростовуються також нотаріально посвідченою довіреністю від 17.06.2008 року, відповідно до якої [PERSON] уповноважила [PERSON] та їх сестру [PERSON] продати спірний будинок за ціною та умовах на їх розсуд та одержати кошти від продажу спірного будинку. Відтак, суд робить висновок про те, що відбулась нееквівалентна передача майна і відповідачка зазначеного обов'язку за договором купівлі - продажу не виконала. Крім того, досліджені медичні документи про стан здоров'я позивача підтверджують його тяжку хворобу на час укладання правочину та його хворобу і необхідність постійного догляду і на теперішній час, що свідчить про укладання позивачем спірного договору під впливом тяжких обставин і на вкрай невідних умовах. За таких обставин, суд вважає, що підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі- продажу житлового будинку [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] 02.10.2007р. за № 3048. Така правова позиція суду ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України по справах 6-2цс14 від 19 березня 2014 року та справі 6-9цс 13. Що стосується позовної вимоги про визнання окремо недійсним пункту 5 вказаного договору, то суд вважає таку вимогу зайвою, оскільки визнання недійсним договору у цілому, тягне за собою недійсність і його окремих частин та пунктів. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення права. За таких обставин підлягає задоволенню позовна вимога щодо скасування реєстрації права власності [PERSON] на спірний житловий будинок з реєстру прав власності на нерухоме майно. Враховуючи, що відповідачка за цим договором не сплачувала позивачу грошові кошти то на останнього не може бути покладений обов'язок по їх поверненню. Позивач просив поновити йому строк звернення до суду за захистом свого права. Відповідачка в свою чергу просила в своїх запереченнях застосувати наслідки спливу позовної давності. Як встановлює ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Частина ж 5 зазначеної статті вказує на те, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд встановив, що строк звернення до суду за даним позовом позивачем пропущено з поважних причин, з огляду на те, що, починаючи з 2008 року, він звертається до суду за захистом свого порушеного права у іншій спосіб, а тому вважає, що його порушене право підлягає захисту. Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, відсутність причинного зв'язку між емоційним станом позивача та виною відповідачки у заподіянні моральної шкоди - у задоволені позову у частині стягнення компенсації моральних страждань слід відмовити. Як зазначено у положеннях ст.84 ЦПК України, про витрати на правову допомогу: витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги (частина 1). Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч.2). Відповідно до ст. 88 цього ж Кодексу про розподіл судових витрат між сторонами передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд вважає, що з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн., а на користь держави судовий збір у сумі 1297,56 грн.

Outcome: partial