Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного сумісного майна, який у ході розгляду справи неодноразово уточнювала. Свої вимоги мотивує тим, що вона з 1994 року по 2015 рік проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON], вони були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обов'язки. Вказала, що за час спільного проживання з відповідачем у вересні 2012 року ними за спільні кошти був придбаний автомобіль «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER], вартістю 40 968 дол. США. Автомобіль був придбаний у кредит, який погашався ними за спільні сімейні кошти. Крім того, вона сплачувала кошти на ремонт автомобіля у розмірі 8 133 грн. 59 коп. Уточнивши позовні вимоги, вказала, що відповідно до Звіту визначення вартості транспортного засобу від 18 травня 2016 року ринкова ймовірна вартість автомобіля «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] станом на 18 травня 2016 року становить 631 900 грн. Позивачка зазначила, вона з відповідачем проживали у квартирі, яка належить останньому на праві власності та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У період спільного проживання у квартирі був зроблений капітальний ремонт та куплена побутова техніка за спільні кошти. Посилаючись на викладені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила встановити факт проживання однією сім'єю її та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 1994 року по 05.01.2015 року, визнати спільним сумісним майном її та відповідача автомобіль «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER], побутову техніку та меблі. Крім того, [PERSON] просила у порядку поділу спільного майна подружжя виділити відповідачу у власність зазначений автомобіль та стягнути з останнього на її користь 315 950 грн. грошової компенсації її частки на вказаний автомобіль. Також, оскільки ремонт та купівля побутової техніки у квартиру по [ADDRESS] проводилася ними за спільні кошти, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 128 820 грн. 44 коп. та судовий збір. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ». У судовому засіданні позивачка та її представник уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Позивачка пояснила, що вона з відповідачем проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1994 року, вони були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки. За час спільного проживання з [PERSON] як спільне майно було придбано - автомобіль «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER], побутову техніку та меблі у квартиру за адресою [ADDRESS], де також було проведено капітальний ремонт. Відповідач та його представники у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, направив до суду заяву, в якій просять розглядати справу у відсутність ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» (т.2 а.с. 50). Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Статтею 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У ст. 3 СК України визначено, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у тому разі коли є спір про право він розглядається в порядку позовного провадження. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї Постанови від 21.12.2007 р. N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як пояснювала у судовому засіданні позивачка, з 1994 року по 05.01.2015 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON], вони були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували разом меблі у квартиру та проводили ремонтні роботи за спільні кошти та мали взаємні права та обов'язки. Сторони разом проводили свята та вихідні дні, разом з друзями святкували Новий рік та Різдвяні свята. Останнє свято, яке вони разом святкували з відповідачем було день народження її сина у жовтні 2014 року, потім відповідач захворів. Зазначила, що довгий час робили ремонт у квартирі з 2000 року, проте не може надати письмових доказів, оскільки на сьогоднішній день відсутній доступ в квартиру. З 2010 року збирали спільно кошти на автомобіль. Автомобіль придбали в інтересах сім'ї, після придбання автомобіля їздила сама за рулем, оскільки відповідач не мав прав. Також самостійно сплачувала за гараж, ремонтувала автомобіль та заправляла. Вказала, що на даному автомобілі їздила купувати напої для роботи відповідача та забирала з роботи його. Крім того, позивачка вказала, що з 05.01.2015 року вона не проживає з відповідачем разом, оскільки прийшовши 05.01.2015 року з роботи додому за адресою - [ADDRESS], де вона весь цей час проживала з відповідачем, виявила, що замки змінено, в результаті чого вона до квартири не потрапила, в зимовий час залишилася на вулиці в легкому одязі, без документів та будь-яких грошових коштів. Сам відповідач у судовому засіданні 02 вересня 2015 року пояснював, що дійсно він з 1998 року знайомий з позивачем, вони мали дружні стосунки, проживали разом сім'єю приблизно з 1998 року по 2008 рік. Проживали у квартирі його батьків за адресою - [ADDRESS]. Після 2008 року позивачка продовжувала проживати в цій квартирі, про те сімейних відносин вже не було. [PERSON] проживала у даній квартирі приблизно до кінця 2014 року. Вказував, що вони проживали з [PERSON] разом, але сім'єю це не було, оскільки він не відчував допомоги від позивачки. До дому приходив тільки переночувати. Зазначав, що у позивачки є син [PERSON], коли вони познайомилися [PERSON] ходив у 8-й клас, відносини з ним були нормальні. [PERSON] проживав разом з ними приблизно 2 роки. Відносини з позивачкою погіршилися, коли він захворів, оскільки [PERSON] не піклувалася про нього, в лікарню приходила лише один раз. Зазначив, що мав відносини з іншої жінкою [PERSON] з 2010 року. Також, [PERSON] пояснив, що у 2012 році він за кредитні кошти придбав автомобіль «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER]. Водійських прав відразу він не мав. Даним автомобілем також користувалася позивачка, але не часто, возила та забирала відповідача на машині з роботу, привозила алкогольні напої для роботи. [PERSON] у судовому засіданні вибірково давав пояснення, посилаючись на те, що не пам'ятає у зв'язку зі станом здоров'я. Свідок [PERSON] (зі сторони позивача) у судовому засіданні пояснювала, що вона знайома з відповідачем з 1975 року, а з позивачем з 1994 року, з [PERSON] їх познайомив [PERSON] Сторони проживали за адресою - [ADDRESS] разом з батьками відповідача, приблизно 10 років тому сторони почали робити ремонт у даній квартирі, а у 2012 році вони разом придбали автомобіль «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER]. Відносини між [PERSON] та [PERSON] погіршилися після того, як останній потрапив до лікарні. Зазначила, що знає позивача та відповідача як сім»ю приблизно до кінця 2014 року. Відповідача постійно бачила з позивачем, він заходив майже кожен день в продуктовий магазин, оскільки працює в магазині. Завжди сприймала позивача і відповідача як сімейну пару. [PERSON] (свідок зі сторони відповідача) вказував, що він знайомий з сторонами з 2000 року. Знає, що позивач та відповідач проживали разом десь з 2000 по 2005 рік, разом святкували свята. Йому відомо, що позивачка проживає у квартирі [PERSON], а останній проживає по [ADDRESS]. У 2012 році відповідач купив автомобіль, за які кошти йому не відомо. Позивача у лікарні бачив 2 рази. Зазначив, що допомогав завозити будівельні матеріали для ремонту квартири відповідачу. Сестра відповідача (свідок) [PERSON] пояснювала, що з позивачем вона знайома з 1998 року. Сторони проживали разом приблизно до 2006 року. Проте, не заперечувала, що за адресою вул. Світлицького позивачка проживала до грудня 2014 року. Підтвердила, що позивач приходила до лікарні у грудні 2014 року до відповідача. [PERSON] (свідок зі сторони відповідача) пояснила, що проживає з відповідачем сім'єю з 2011 року. Вказала, що за її спільні кошти з відповідачем купили автомобіль. Суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON], оскільки згідно паспорту та пояснень [PERSON] заміжня за іншим чоловіком та їй було відомо, що за адресою [ADDRESS] відповідач проживав з [PERSON] Також [PERSON] було відомо, що [PERSON] їздить на спірному автомобілі. Покази [PERSON] не узгоджуються з показами інших свідків. Інші, допитані у судовому засіданні свідки, вказували на те, що знали, що сторони проживають разом, однак вказували на різні періоди та путалися у показах. Крім того, факт спільного проживання сторін однією сім'єю підтверджений, крім іншого, наданими позивачем фотографіями (т.1 а.с. 170-180). Як вбачається з висновку ДІМ Подільського РУГУ МВС України в м. Києві, дійсно позивачка 06.01.2015 року зверталася до них з приводу того, що 05.01.2015 року після закінчення робочого дня [PERSON] повернулася додому приблизно о 21.30 год., при цьому не могла потрапити до квартири так, як були змінені замки вхідних дверей квартири (т.1 а.с. 15 зворот). З огляду на викладене, враховуючи, що в судовому засіданні належними та достовірними доказами підтверджено, що [PERSON] і [PERSON] в період з 01 січня 1994 року до 5 січня 2015 року проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки, сторони у будь-якому іншому шлюбі не перебували, у вказаний період між ними склалися усталені відносини, що відповідали визначеному Законом поняттю «сім'я», суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. У ч. 1 ст. 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Сімейний Кодекс України набув чинності з 1 січня 2004 року Оскільки до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану, тому встановлення факту проживання однією сім'єю можливо лише з 01 січня 2004 року. Враховуючи вищевикладене, суд встановлює факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з 01 січня 2004 року по 05 січня 2015 року без реєстрації шлюбу, оскільки до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. У судовому засіданні представник позивача зазначала, що за час спільного поживання [PERSON] з [PERSON] ними був придбаний автомобіль «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER], вартістю 40 968 дол. США. Автомобіль був придбаний у кредит, який погашався ними за спільні сімейні кошти. Правова позиція позивача та його представника ґрунтується на положеннях ст. 74 СК України (якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними). Згідно частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" (далі - постанова) при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, зазначено, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Судом установлено, що згідно кредитного договору від 07 вересня 2012 року ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» надав [PERSON] кредит у сумі 233 722 грн. 44 коп. на придбання автомобіля «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] (т.1 а.с. 19). 07 вересня 2012 року сторонами був придбаний автомобіль «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER], вартістю 40 968 дол. США на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № 1121257/2012 (т.1 а.с. 20-21). Оскільки судом встановлено, що в період з 01 січня 2004 року до 5 січня 2015 року сторони проживали однією сім'єю, у вказаний період у будь-якому іншому шлюбі не перебували, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, спільно відкладали кошти для придбання автомобіля, тобто джерелом набуття автомобіля є спільні сумісні кошти, тому вказане майно, а саме автомобіль «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] є спільною власністю подружжя та підлягає поділу відповідно до вимог СК України. Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував про те, що автомобіль придбаний за його кошти. При цьому, [PERSON] не надав жодного доказу, який би свідчив, що кошти на автомобіль не були спільною сумісною власністю, а належали на праві власності лише йому. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, у зв'язку з чим ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки відповідно до ст. 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2, 4 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Судом установлено, що автомобіль Volkswagen Tiguan, н.з. [NUMBER] був придбаний сторонами у кредит, про що свідчить кредитний договір, укладений між [PERSON] та ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті» 7 вересня 2012 року. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За час шлюбу сторонами сплачувався кредит спільними сімейними коштами за спірний автомобіль у розмірі, встановленому графіком погашення кредиту. Крім того, після 5 січня 2015 року (тобто після припинення шлюбних відносин) [PERSON] було сплачено борг за кредитом у розмірі 391 997 грн. 78 коп., що підтверджується рахунками-фактурами (т.1 а.с. 156-161). Як вбачається з довідки ТОВ «ПОРШЕ Мобіліті» від 08.05.2015 року [PERSON] не має заборгованості перед ними за кредитним договором № 50005932 від 07.09.2012 року. Всі умови договору дотримані, сума кредиту та нараховані відсотки сплачені у повному обсязі (т.1 а.с. 99). Враховуючи вищезазначене та встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку, що у подружжя ([PERSON] та [PERSON].), окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникло зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Отже, суму коштів, яку було сплачено [PERSON] слід вважати як боргове зобов'язання подружжя, а тому 1/2 частка боргу позивачки за кредитом становить 391 997 грн. 78 коп./2=195 998 грн. 89 коп. Відповідно до Звіту визначення вартості транспортного засобу від 18 травня 2016 року ринкова ймовірна вартість автомобіля «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] станом на 18 травня 2016 року становить 631 900 грн. (т.2 а.с. 68-74). Частиною 3 статті 370 ЦК України визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Грошову компенсацію позивачка просила присудити їй, оскільки за запропонованим нею варіантом поділу майна, у власність відповідача залишається майно. У такому випадку положення ст. 71 СК України про внесення грошової суми на депозит суду застосуванню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Оскільки при поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, суд дійшов висновку про поділ спірного автомобіля шляхом виділення його [PERSON] та стягнення з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля з урахуванням боргових зобов'язань у розмірі 119 951 грн. 11 коп. (631 900 грн. (вартість автомобіля) / 2) - 195 998 грн. 89 коп. (1\\2 частина боргу)= 119 951 грн. 11 коп. Крім того, у період з 01 січня 2004 року до 5 січня 2015 року сторонами були придбані: - ноутбук Apple Macbook Apple MacВook Pro 13 згідно договору №90885972000 від 10.07.2011 року за суму 11 990 грн. (т.1 а.с. 27); - LCD телевізор/плазмова панель Плоскопанельний ТВ 37-42 LG 42LE4500 згідно договору № 90741781000 від 12.04.2011 року на сум 5400 грн. (т.1 а.с. 28); - варочну панель «Гореньє» GMS 66E відповідно до накладної № 793/05/08 від 23.09.2005 року на суму та духовку «Гореньє» B7470 S відповідно до накладної № 793/05/08 від 23.09.2005 року на суму 4 082 грн. 29 коп. (т.1 а.с. 30); - віконні блоки згідно акту прийому-передачі виконаних робіт від 15.02.2011 року на суму 3 161 грн. 00 коп. (т.1 а.с. 47). Зазначене майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбане у період з 2004 по 2015 рік та підлягає поділу, шляхом його виділу [PERSON] та стягнення з останнього на користь позивачки 1/2 частини вартості зазначеного майна у розмірі 12 316 грн. 65 коп. (11 990 грн.+ 5400 грн.+ 1 144 грн. 91 коп.+ 2 257 грн. 00 коп.+ 3 161 грн. 00 коп.)/2 = 12 316 грн. 65 коп. Разом з тим, позов в частині стягнення з відповідача частини вартості інших речей задоволенню не підлягає, оскільки у порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивачем та її представником належних доказів на обґрунтування вартості придбання інших речей та предметів суду не надано. Також задоволенню не підлягають вимоги про стягнення коштів, витрачених на ремонт, оскільки витрачені кошти на ремонт квартири, в якій мешкало подружжя, не є майном, яке підлягає поділу в розумінні ст. 61 СК України. Проведення ремонту квартири не є набуттям майна, а є спільним розпорядженням грошовими коштами на утримання майна в належному стані. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Крім того, стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає сума судового збору у розмірі 1 566 грн. 28 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial