Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи та відшкодування моральної шкоди. На обґрунтування вимог зазначив, що з 26 листопада 2013 року до 19 лютого 2015 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 19 лютого 2015 року наказом № 60-к на підставі ст.38 КЗпП його було звільнено з роботи за власним бажання. При звільненні з роботи підприємство в порушення вимог трудового законодавства своєчасно не провело з ним остаточного розрахунку, здійснивши його лише 22.05.2015року. Вказуючи на те, що затримка розрахунку склала 61 робочий день, позивач, посилаючись на норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15383,59 грн., виходячи з його середньоденного заробітку в розмірі 252,19 грн. Окрім того, вказуючи на те, що несвоєчасним здійсненням розрахунку він від дій відповідача зазнав моральних страждань, що призвело до порушення його звичайного життєвого укладу, так як він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, позичати гроші на харчування та придбання одягу, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 2000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги і, обгрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, просив їх задовольнити. Представник відповідача позов визнав частково, вважав, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за 61 день затримки розрахунку, що в грошовому виразі складає 15389,59грн., є обґрунтованими. Разом з тим, вимоги про відшкодування моральної шкоди вважав не доведеними, в звязку з чим просив суд в їх задоволенні відмовити. Вислухавши думки сторін та дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 26 листопада 2013 року до 19 лютого 2015 року перебував в трудових відносинах з Державним підприємством «Красноармійськвугілля». 19.02.2015 року він був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується його трудовою книжкою 20.02.2015року він був прийнятий на роботу начальником зміни в ВК «Краснолиманська» (арк.спр.2-5). Як вбачається з наданої суду довідки №10-5/102 від 26.05.2015 року, при звільненні з роботи позивачу не була виплачена заробітна плата за грудень 2014 року в сумі 4113,06 грн., за січень 2015 року в сумі 3287,42 грн., за лютий 2015 року 5027,08 грн. (арк.спр.13). Вказана сума заборгованості, відповідно довідки відповідача, виплачувалась позивачу частками і була виплачена остаточно 22.05.2015року. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до п.1 ст.117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 (надалі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню. Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, при чому нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). Згідно довідки відповідача, середньоденний заробіток позивача, розрахований за зазначеною в Порядку формулою, складає 252,19 грн. (арк.спр.12). Кількість днів затримки розрахунку становить 61 робочий день, отже сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 19.02.2015року по 22.05.2015 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 15383,59 грн. Представником відповідача даний розрахунок визнано. Спору про розмір належних звільненому працівнику сум в ході судового розгляду не встановлено. Вирішуючи вимогу щодо моральної шкоди, заявленої позивачем, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає доведеним, що невиплатою заробітної плати та несвоєчасним розрахунком позивач дійсно отримав моральні страждання, оскільки змінився його життєвий уклад та йому довелося докладати додаткових зусиль для належної організації свого життя. Враховуючи вищенаведене та вимоги розумності і справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 500 грн., що на думку суду, з врахуванням досліджених обставин та доказів буде в достатній мірі буде компенсувати спричинені позивачу моральні страждання і відповідатиме їх ступеню. Доводи представника відповідача щодо недоведеності моральної шкоди суд вважає не обгрунтованими. Вирішуючи питання про судові витрати відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути їх з відповідача на користь держави, оскільки позивач від сплати судового збору при зверненні до суду у даній категорії справ звільнений на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір». На підставі ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial