Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» про відшкодування збитків у зв`язку із порушенням зобов`язання та застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, вказуючи на те, що протягом 2004-2007 років вона неодноразово укладала договори банківського вкладу (депозиту) із ВАТ «Райффайзен банк «Аваль», які оформлялись в приміщенні Новотроїцького відділення вказаної банківської установи. Гроші за вказаними договорами вона передавала працівнику банку [PERSON] , яка незаконно, бажаючи вчинити розкрадання коштів клієнта банку [PERSON] , вилучила гроші з каси відділення: 01.03.2004 року в сумі 7003,82 грн., якими разом з [PERSON] розпорядилася на власний розсуд, чим нанесли майнову шкоду позивачу на зазначену суму. 18.02.2005 року та 22.02.2005 року [PERSON] та [PERSON] вчинили розкрадання коштів клієнта банку [PERSON] , а саме [PERSON] вилучила гроші з каси відділення: 18.02.2005 року сумі 558,67 грн., 22.02.2005 року в сумі 4000 грн., всього на загальну суму 4558,67 грн., якими розпорядилися на власний розсуд, чим нанесли майнову шкоду [PERSON] на зазначену суму. 25.02.2005 року [PERSON] та [PERSON] вчинили розкрадання коштів клієнта банку [PERSON] , а саме [PERSON] вилучила гроші з каси відділення: 25.02.2005 року в сумі 7727,26 грн., якими разом з [PERSON] розпорядилася на власний розсуд, чим нанесли майнову шкоду [PERSON] на зазначену суму. У період з лютого 2005 року по липень 2007 року [PERSON] прийняла від [PERSON] грошові кошти на загальну суму 18200 грн., для внесення згідно договору № 168 на вклад «Аваль-депозит» (довгостроковий без пролонгації) на рахунок № [NUMBER] , про прийняття яких зробила відмітку у вищевказаному договорі, однак ввірене їй чуже майно - грошові кошти в сумі 18200 грн. [PERSON] , [PERSON] на її рахунок не внесла, а умисно розтратила, незаконно передавши в приміщенні Новотроїцького відділення ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» невстановленим слідством клієнтам банку у вищевказану дату, спричинивши в такий спосіб матеріальну шкоду [PERSON] в сумі 18200 грн. У період з лютого 2005 року по липень 2007 року [PERSON] прийняла від [PERSON] грошові кошти в сумі 10400 грн. для внесення - згідно договору № 2635846368 на вклад «Вільні кошти» (з пролонгацією) на рахунок № [NUMBER] про прийняття яких зробила відмітку у вищевказаному договорі, однак ввірене їй чуже майно - грошові кошти в сумі 10 400 грн. клієнта банку [PERSON] на рахунок [PERSON] не внесла, а умисно розтратила, незаконно передавши в приміщенні Новотроїцького відділення ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» у вищевказану дату, невстановленим слідством клієнтам банку в якості належних їм виплат відсотків по вкладу, спричинивши в такий спосіб матеріальну шкоду [PERSON] в сумі 10400 грн. У період з лютого 2005 року по липень 2007 року [PERSON] прийняла від [PERSON] грошові кошти в сумі 8000 грн., для внесення згідно договору № 47 на вклад «Аваль-депозит» (з пролонгацією) на рахунок № [NUMBER] про прийняття яких зробила відмітку у вищевказаному договорі, однак ввірене їй чуже майно - грошові кошти в сумі 8000 грн. клієнта банку [PERSON] на рахунок [PERSON] не внесла, а умисно розтратила, незаконно передавши в приміщенні Новотроїцького відділення ХОД ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» у вищевказану дату, невстановленим слідством клієнтам банку в якості належних їм виплат відсотків по вкладу, спричинивши в такий спосіб матеріальну шкоду [PERSON] в сумі 8000 грн. 02.02.2006 року [PERSON] прийняла від [PERSON] 3000 грн., для внесення згідно договору № 168 на вклад «Аваль-депозит» (довгостроковий без пролонгації) на рахунок № [NUMBER] , про прийняття яких будь-яких підтверджуючих документів [PERSON] не видала, а ввірене їй чуже майно - грошові кошти в сумі 3000 грн. [PERSON] , [PERSON] на рахунок останньої не внесла, а умисно розтратила, незаконно передавши в приміщенні Новотроїцького відділення ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль» у вищевказану дату, невстановленим слідством клієнтам банку в якості належних їм виплат відсотків по вкладу, спричинивши в такий спосіб матеріальну шкоду [PERSON] в сумі 3000 грн. Вказала, що вищевказані факти встановлені судовим рішенням, а саме, вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року із змінами, внесеними ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2014 року, яким [PERSON] та [PERSON] засуджені за ст. 191 ч.5 КК України. Суди визнали, що ці особи вчинили розкрадання її коштів при виконання своїх службових (трудових) обов`язків під час перебування на посадах у відповідача. Вона неодноразово зверталась до суду, але їй було відмовлено різними інстанціями. Тому вважає строк позовної давності вона не пропустила. Просить стягнути з відповідача на її користь 58889,75грн. - втрачені гроші; 278669,00 грн. - інфляційні внаслідок знецінення семи вкладів та 20889,00 грн. - трьох відсотків річних за порушення грошового зобов`язання. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, та збільшили, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві просили позов задовольнити повністю, з урахуванням розрахунку збільшеної суми заборгованості 313745,00 грн (а.п. 107). Представник позивача Руденко В.І. позовні вимоги не визнав, надав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у стягнені вкладів у зв`язку з преюдиційністю обставини, що збитки є матеріальною шкодою, а не вкладом з підстав, що письмова форма договорів не дотримана, а тому вказані позивачем договори є нікчемними в силу ст. 1058-1059 ЦК України. Вважає позивачем не доведено, що матеріальна шкода була завдана під час виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків, тому в стягненні інфляційних витрат за нібито «знецінення» вкладу просив відмовити, у зв`язку з тим, що відповідальність у вигляді сплати інфляційних витрат застосовується лише за невиконання грошового зобов`язання, а збитки є матеріальною шкодою, а не грошовим зобов`язанням банку згідно нікчемних та не вступивши в силу договорів. В стягненні процентів, просив також відмовити, так як позовні вимоги незаконні, необґрунтовані та безпідставні, не доведені жодним доказом по справі. Просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, врахувавши доводи представника позивача та представника відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Предметом спору є вимога про відшкодування збитків, завданих відповідачем у зв`язку із неналежним виконанням трудових обов`язків його працівниками, що призвело до втрати грошей позивача, переданих нею працівникам в якості депозитних вкладів. Судом встановлено, що 18.02.2005 року між ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» та [PERSON] був укладений договір банківського вкладу на суму 4558,67 грн., які позивач отримала, що підтверджується меморіальним ордером №3 від 21.01.2008 року, тому позовні вимоги в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню. Також позивачем не доведено, що 01.03.2004 року та 25.02.2005 року з її рахунку працівниками банку було вилучено грошові кошти в сумі 7003,82 грн. та 7727,26 грн. відповідно, тому такі вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд вважає доведеним вироком суду та копією договору № 168 від 02.02.2006 року, отримання працівниками банку від позивача грошові кошти в сумі 18200,00 грн. /а.п. 10 зворот, 45/; відповідно до вироку та копії договору № 2635846368 від 22.02.2005 року отримання працівниками банку від позивача грошові кошти в сумі 10400,00 грн. /а.п. 10 зворот, 46/; відповідно до вироку та копії договору № 47 від 26.02.2005 року - 8000,00 грн. /а.п. 10 зворот, 47/; відповідно до вироку та копії договору №168 від 02.02.2006 року - 3000,00 грн. /а.п. 10 зворот, 45/. Підсумовуючи суми які не виплачено банком позивачу, отримуємо загальну суму 39600,00 грн., з якої необхідно вирахувати отримані грошові кошти згідно меморіальних ордерів № 08/1 від 16.12.2009 року , № 08/02 від 16.12.2009 року, №3 від 16.12.2009 року (а.п. 51-53) , яка складає 9751,62 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума не впилачених вкладів 29848,38 грн. ( 39600,00 грн. - 9751,62 грн = 29848,38 грн. ) Вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнана винною у вчиненні розкрадання коштів, зокрема тих, які були прийняті нею у період часу з лютого 2005 року по липень 2007 року від [PERSON] на підставі договору № 168 від на вклад «Аваль-депозит» (довгостроковий без пролонгації) на рахунок №58.996720 на суму 18200,00 грн.; у період з лютого 2005 року по 2007 рік згідно договору №2635846368 на вклад «Вільні кошти (з пролонгацією) на рахунок № [NUMBER] на суму 10400,00 грн.; у період часу з лютого 2005 року по липень 2007 року відповідно до договору №47 на вклад «Аваль-депозит» ( з пролонгацією) на рахунок № [NUMBER] в сумі - 8000,00 грн.; 02.02.2006 року згідно договору №168 на вклад «Аваль-депозит» (довгостроковий без пролонгації) на рахунок №58.996720 на суму 3000,00 грн., та засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 200, ч.ч. 1,2,3 ст. 358 КК України /а.п. 9-12/. Відповідно до ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10). Пунктом 10.1 Інструкції № 492 передбачено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Відповідно до Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, чинної на час виникнення спірних правовідносин, яка втратила чинність на підставі постанови Національного банку України № 174 від 01 червня 2011 року, приймання готівки є касовою операцією. Згідно з пунктом 1 глави 1 розділу ІІІ Інструкції № 337 до касових документів, які оформлюються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки, прибутково-видатковий касовий ордер, заява на видачу готівки, прибутковий касовий ордер, видатковий касовий ордер, грошовий чек, а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі. Пунктом 1 глави 2 розділу ІІІ Інструкції № 337 передбачено, що приймання готівки національної валюти від клієнтів здійснюється через каси банків за такими прибутковими касовими документами: за заявою на переказ готівки - від юридичних осіб для зарахування на власні поточні рахунки, від фізичних осіб - на поточні, вкладні (депозитні) рахунки, а також від юридичних та фізичних осіб - на рахунки інших юридичних або фізичних осіб, які відкриті в цьому самому банку або в іншому банку, та переказу без відкриття рахунку. Згідно з пунктом 8 глави 2 розділу ІІІ Інструкції № 337 після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового кассового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються останнім у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким на боці вкладника з`являється право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а на стороні банку - відповідний обов`язок. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено передачею коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника). Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 у справі № 6-352цс16. Як зазначалося вище, між позивачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладені договори, за якими позивач внесла кошти в загальній сумі 39600,00 грн., які передала у приміщенні банку касиру [PERSON] , у зв`язку з чим були зроблені відповідні відмітки у договорах та проставлені печатки банку. Таким чином сторонами додержана письмова форма договорів банківського вкладу, вони підписані обома сторонами, на них міститься печатка банку «Приходна каса № 4», що підтверджує внесення вкладником готівкових коштів на виконання умов договору. Той факт, що працівниками банку всупереч вимогам вищенаведених положень законодавства вкладнику не було видано документ, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами), не може бути підставою для відмови в судовому захисті порушених прав сторони договору, яка виконала його умови. Вказані обставини підтверджуються вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року та ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2014 року, які були дослідженні в судовому засіданні. Згідно з ч.1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином суд приходить до висновку, що між сторонами були укладені вищезазначені договори банківського вкладу, а позивачем - внесенні грошові кошти. Тому суд вважає, що є достатньо підстав для задоволення позовних вимог про стягнення загальної суми вкладів, з урахуванням часткового повернення, в розмірі 29848,38 грн., оскільки між сторонами були укладені договори банківського вкладу, факт внесення грошових коштів, які відповідачем не були повернуті позивачу, підтверджується вироком суду та дослідженими у судовому засіданні копіями договорів. Оскільки матеріалами справи встановлено, що [PERSON] винна у вчиненні розкрадання коштів, переданих їй [PERSON] на підставі договорів, до спірних правовідносин застосовуються положення статей 1058-1060 ЦК України, так як з моменту передачі коштів уповноваженій особі банку останній є їх власником, і зобов`язаний повернути вказані кошти у відповідності з умовами договору. Відповідно до ст.ст. 22, 190 ЦК України під шкодою, що завдана майну позивачам, необхідно розуміти шкоду, яка полягає у втраті купівельної спроможності грошей в умовах інфляції, оскільки гроші, які позивачі внесли як вклад за договором банківського вкладу з моменту їх втрати, і на час вирішення спору судом при рівній номінальній вартості мають різну купівельну спроможність. Верховний Суд України в постанові від 09.11.2016 року у справі № 6-2469цс16 зазначив, що для відновлення строку позовної давності позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Крім того, Верховний Суд України, аналізуючи зміст ст. 625 ЦК України щодо терміну застосування строку позовної давності до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, у своїй постанові від 30.01.2019 р. у справі № 922/175/18 зазначив, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК. За змістом статті 253 ЦК, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як унормовано приписами частини 5 статті 261 ЦК за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17. З аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що строк позовної давності за зобов`язаннями відшкодування інфляційних втрат слід обраховувати за кожен місяць з урахуванням положень частини 5 статті 261 ЦК з моменту, коли особа набула права пред`явити вимогу про сплату інфляційних втрат. Позивач звернулася з позовом до суду 26.02.2018 року та заявила, зокрема вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з лютого 2005 року по лютий 2018 року. Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці. Строк позовної давності до вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції за період з лютого 2005 року по лютий 2015 року позивачем пропущено, оскільки право вимоги про стягнення інфляційних з дати звернення до суду 26.02.2018 року виникло 26.02.2015 року, тобто, в межах трирічного строку позовної давності. Таким чином, завдані позивачу збитки є їх втратами, які за розміром є більшими, ніж сума банківського вкладу, оскільки купівельна вартість коштів зменшилась. З огляду на викладене, у конкретній справі обсяг збитку позивачу, необхідно визначити з урахуванням установленого індексу інфляції, а саме так, як позов подано 26.02.2018 року, то застосовуючи трирічних строк позовної давності, початок стягнення необхідно рахувати з 26.02.2015 року по день вирішення справи по суті, а саме з 26.02.2015 року по 26.09.2019 рік в сумі 26896,09 грн. та за цей же період, з урахуванням трьох відсотків річних за порушення зобов`язання в сумі 4104,36 грн.. Всього 29848,38грн.+26896,09грн.+4104,36грн.=60848,83грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню також підлягають понесені позивачем документально підтверджені судові витрати на оплату правничої допомоги в сумі 4000,00 грн. На підставі зазначеного, ст. ст. 625, 1058-1060, ЦК України і

Outcome: partial