Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В позові зазначає, що з 28.04.2017 р. перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 4 від 28.04.2017 р. її було призначено на посаду менеджера з туризму, відкрито трудову книжку серії АХ № 624671 та укладено цивільно-правовий договір № 4 від 28.04.2017 р.. 21.06.2017 р. її не було допущено до роботи. Керівником [PERSON] видано неналежно оформлену трудову книжку: не було заповнено першу сторінку та відсутністі підписи під записами про прийняття та звільнення з роботи. Відповідно до запису про звільнення її було звільнено з 20.06.2017 р. за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України на підставі наказу № 5 від 20.06.2017 р. Була видана заробітна плата за фактично відпрацьований час з 01.06.2017 р. по 20.06.2017 р. у розмірі 2567,00 грн. Відповідно до Державного реєстру фізичних осіб - платників податку даних про доходи не значиться. Заяв про звільнення вона не писала, з наказом про звільнення її не ознайомили. Вважає звільнення незаконним. Незаконне звільнення спричинило їй моральну шкоду, яку вона оцінює у 20250,00 грн. Просить визнати незаконими дії відповідача щодо безпідставного звільнення за ст.38 КЗпП України, поновити її на посаді менеджера з туризму у ФОП [PERSON], зобовязати відповідача оформити її трудову книжку згідно вимогам чинного законодавства, зобовязати відповідача надати відомості про її заробітну плату за останні два місяця для розрахунку середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача на її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 20.06.2017 р. по 20.07.2017 р., стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у сумі 20250,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце проведення судових засідань повідомлявся належним чином. Відповідач надіслав до суду заперечення на позов (а.с. 30-32) та просить слухати справу без його участі. Відповідно до наданих заперечень на позов, відповідач зазначає, що позовні вимоги не визнає, вважає безпідставними, такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права та є непідтвердженими належними та допустимими доказами і підлягають відхиленню. В запереченнях зазначає, що позивач за час роботи не виконувала свої обовязки, відповідно до планів виконання робіт. Позивача було звільнено з посади «менеджер з туризму» наказом № 5 від 20 червня 2017 р. Посилаючись на п.п. 6.1,6.2 договору № 4 зазначає, що договір може бути розірвано за погодженням сторін, а у разі порушення однією зі сторін зобовязань за договором інша сторона має право розірвати договір в односторонньому порядку. Заперечує також щодо стягнення моральної шкоди. Посилаючись на норми трудового законодавства, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Суд заслухавши показання представника позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 6 частини 1 статті 24 КЗпП України передбачено, що при укладені трудового договору додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Частиною 3 цієї статті також визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 413 від 17.06.2015 р. «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» встановлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором. Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено цивільно-правовий договір № 4 від 28.04.2017 р. (а.с.7-9,58-60). Матеріали справи також містять копію наказу № 4 від 28.04.2017 р. про прийняття на роботу позивача [PERSON] на посаду менеджера з туризму з 03.05.2017 р. з посадовим окладом згідно трудового договору. Підставою для видання наказу зазначено трудовий договір від 28.04.2017 р. (а.с.6). Трудовий договір, який є підставою при виданні наказу № 4 від 28.04.2017 р. про прийняття на роботу позивача, до матеріалів справи сторони не надали. Відповідачем також не надані належні докази про повідомлення територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку, до початку роботи позивача за укладеним трудовим договором. Відповідно до копії наказу № 5 від 20.06.2017 р., позивача було звільнено з посади менеджера по туризму 20.06.2017 р. за угодою сторін відповідно до ст.36 КЗпП України (а.с.61). Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) передбачає саме згоду обох сторін договору, а не ініціативу та бажання однієї сторони. При цьому відповідач заяву позивача щодо звільнення з роботи за згодою сторін не надав. Крім того, матеріали справи містять копію трудової книжки позивача, відповідно до якої остання 28.04.2017 р. була прийнята «ФОП [PERSON] РНОКПП [NUMBER]» на посаду менеджера з туризму відповідно до наказу № 4 від 28.04.2017 р.. 20.06.2017 р. звільнена за власним бажанням ст.38 КЗпП України на підставі наказу № 5 від 20.06.2017 р.. Записи в трудовій книжці завірені печаткою фізичної особи-підприємця [PERSON] [NUMBER] (а.с.54). Відповідач не виконав Ухвалу суду від 27.10.2017 р. та не надав суду належним чином завірені копії трудового договору укладеного між сторонами, заяви позивача про звільнення із займаної посади. Згідно до п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Мінпраці,Мінюсту,Мінсоцзахисту населення від 17.08.1993 р. № 58, записи в трудовій книжці при звільненні повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Пунктом 2.4 зазначеної Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що «при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення.» Відповідно до матеріалів справи, підстави звільнення позивача з посади що зазначені в її трудовй книжці не відповідають тексту наказу № 5 від 20.06.2017 р. Відповідно до витягу з «Індивідуальної відомості про застраховану особу» ПФУ страхувальник [PERSON], застрахована особа [PERSON] (а.с.53). А відповідно до відомостей про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам, відповідач, як страховик, нараховував за позивача, як застраховану особу єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, за травень 2017 р. 770,00 грн., за червень 220,00 грн. (а.с.62,63). Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими,речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Враховуючи всі зясовані обставини справи, суд вбачає, що сторони перебували у трудових відносинах та вважає вимоги позивача щодо визнання незаконним звільнення позивача та поновлення її на посаді менеджера з туризму у ФОП [PERSON] обгрунтованими. Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з подальшими змінами та доповненнями, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до наданої довідки про доходи (а.с.53,62,63), зарплата позивача за травень 2017 р.- 3500 грн., червень 2017р. 1000 грн. Фактично відпрацьовано позивачем в травні 20 р/д, в червні 13 р/д. Середньоденна зарплата становить 136,36 грн.(3500грн.+ 1000грн. / 20 р/д + 13 р/д) З 21.06.2017р. по 02.01.2017р. складає 158 робочих днів вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 21544,88 грн. (136,36 х 158). Надана позивачем копія «Відомості на виплату грошей № ВЗП-000003» про виплату їй 21.06.2017 р. 2567,00 грн. суд вважає неналежним доказом по справі, у звязку з тим, що даний документ не містить підпису ні керівника, ні особи яка склала відомість, ні печатки відповідача. (а.с. 10). Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Статтею 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпПУ, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Вирішуючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушені права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушені нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань ( фізичних, душевних,психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вбачається з позовної заяви, наданих пояснень, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині заподіяння моральної шкоди позивач вказала, що порушення відповідачем її права на труд, незаконне звільнення спричинили їй моральні страждання. При цьому, суд вважає, що розмір заявлених вимог дещо завищений. Суд вбачає справедливим стягнення з відповідача на користь позивача 1000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 640,00 грн., від сплати якого позивач була звільнена при предявлені позову та судові витрати на користь позивача у розмірі 31,60 грн.. Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більш ніж за один місяць, а також поновлення на роботі.

Outcome: partial