Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» звернулося з позовом до суду до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. У позові вказує, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошові кошти на умовах строковості, зворотності, платності. 12.11.2016 між позивачем та [PERSON] укладено договір позики №91899 в електронній формі, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 1201 грн. Сторони погодили сплату відсотків на рівні 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30 грн за перший день користування позикою, 1,9 % від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, та 3,8 % від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в пункті 1.2 договору. Позивач зауважує, що на момент виникнення правовідносин порядок отримання та надання позики регламентувались Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Феллфін», затверджених наказом директора ТОВ «Велффін» від 27.10.2015, що розміщуються на офіційному веб-сайті позивача. Оскільки вказаними правилами передбачено отримання згоди позичальника на укладення договору позики шляхом проставлення свого логіну та паролю в «особистому кабінеті» веб-сайту, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», з визначенням одноразового ідентифікатора як алфавітно-цифрової послідовності у вигляді реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав пропозицію укласти договір, позивач вважає всі наведені умови договору погодженими, та просить стягнути виниклу станом на 11.12.2019 заборгованість у сумі 51 843,55 грн, з яких: 1201,00 грн - основний борг; 25678,56 грн - заборгованість по відсоткам; 24963,99 грн - заборгованість по простроченим відсоткам. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив проводити розгляд справи у спрощеному порядку без виклику сторін. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача також не надходило. Віповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи про що свідчить розміщене на веб-сайті Судової влади України оголошення. Останнє зареєстроване місце поживання відповідача м. Пирятин. Відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 18 лютого 2020 року згідно зі ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12.11.2016 між сторонами укладено договір позики, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» як позикодавець надав, а [PERSON] - позичальник, отримав грошові кошти в розмірі 1201,00 грн. Пунктами 1.2, 1.3 договору сторони визначили, що строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором; позика надається строком на 30 днів. Вказані обставини підтверджується дослідженими судом договором позики № 91899 від 12.11.2016, банківською випискою № 000000001086 від 12.11.16 (а.с. 18-22, 24). Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору встановлені статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно зі ст.ст. 1046, 1049 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, що набрав чинності 30 вересня 2015 року, визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 статті 11 Закону № 675-VIII. Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, і даний договір вважається укладеним у письмовій формі. Пунктом 1.5 договору позики передбачено, що нарахування процентів за користування позикою проводиться наступним чином: розмір основних процентів складає: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2. цього договору; 3,8 проценти від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п. 1.2. цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань. Сума процентів за користування позикою нараховується в день погашення позики (а.с. 18). Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків - пункт 3.1. договору (а.с. 19). Згідно з погодженим сторонами графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, датою погашення позики є 12.12.2016 у сумі 1893,75 грн., з яких: 1201 сума по договору, 691,75 грн. - сума до сплати процентів за користування позикою (а.с. 21-22). З довідки про заборгованість вбачається, що станом на 11.12.2019 за позичальником обліковується заборгованість в сумі 51843,55 грн, з яких: 1201,00 грн - заборгованість за основною сумою позики; 25 678,56 грн - заборгованість за вісотками згідно договору; 24 963,99 грн - заборгованість за простроченими відсотками згідно договору. При цьому позика надана до 12.12.2016 (а.с. 23). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Сукупність наданих суду доказів свідчить про те, що відповідач взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк суму позики та нараховані проценти за користування позикою не повернув, унаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1201,00 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 12 листопада 2016 року по 12 грудня 2016 року в сумі 691,75 грн суд вважає доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного: Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі №175/4753/15-ц, згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст. 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів та пені після жовтня 2009 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18. У ст. 1050 ЦК передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими, а тому судами безпідставно застосовано позовну давність до цих вимог. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. За обставинами даної справи [PERSON] зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі 12 грудня 2016 року (а.с. 22). Відповідно позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» на підставі ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 12 грудня 2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках за користування позикою в сумі включає період після 12 грудня 2016 року і до 11 грудня 2019 року, який виходить за межі строку кредитування. При цьому позивач звернувся до суду за межами трирічного строку позовної давності, однак заява про застосування строку позовної давності від відповідача не надходила. Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки, вимога ТОВ «ВЕЛЛФІН» в частині стягнення з відповідача заборгованості по основних та прострочених відсотках за користування позикою за період після 12 грудня 2016 року є безпідставною та задоволенню не підлягає. Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» редакції чинній на 01.01.2019 визначено, що за подання позовної заяви майнового характеру юридичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1921 грн. Проте з матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду до матеріалів позовної заяви не було долучено доказів оплати судового збору, що підтверджується актом № 5 від 18.12.2019 складеним працівниками канцелярії Пирятинського районного суду (а.с. 33). Таким чином, при зверненні до суду в порушення вимог ст. 175 ЦПК України позивач не виконав вимог, які ставляться до позовної заяви при зверненні до суду, а саме позивачем не сплачено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру. Тому з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1921 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі часткового задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено часткового, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (51843,55х1921/1892,75= 76,84). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 76 грн. 84 коп.

Outcome: partial