Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. Свої вимоги мотивувала тим, що з 06 травня 2010 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року було розірвано. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який знаходиться на утриманні позивача. 31 травня 2017 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задоволено: стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженця міста Сніжне Донецької області, аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини - сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1 200,00 грн. щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 15 лютого 2017 року. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини, а також не сплачує аліменти на утримання дитини. З моменту винесення рішення Дніпровським районним судом м. Києва від 31 травня 2017 року про стягнення з відповідача аліментів збільшився розмір мінімальної заробітної плати та прожитковий мінімум на неповнолітніх дітей відповідного віку, внаслідок чого збільшилися витрати на утримання дитини. У зв'язку з чим просить позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO]; змінити розмір аліментів, що стягуються за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2017 року, з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини - сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1 200,00 грн., визначивши у твердій грошовій сумі в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп., щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 20 серпня 2018 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 22 листопада 2018 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав не визнав повністю з підстав викладених у відзив на позовну заяву, а проти задоволення позовних вимог в частині збільшення розміру аліментів не заперечував. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з травня 2016 року відповідач не приймає участі у вихованні сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям та здоров'ям, ухиляється від матеріального забезпечення сина. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. З 06 травня 2010 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року було розірвано (а.с. 6-7, 8). Від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с.15). Між сторонами виникли сімейні правовідносини щодо належного батьківського виховання та доказуванню підлягають обставини щодо ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини. На підтвердження позовних вимог позивач надала акт від 11 грудня 2017 року про те, що батько [PERSON], з травня 2016 року не проживає з сином та жодного разу не з'являвся (а.с.18), довідку дошкільного навчального закладу № 461 від 01 грудня 2017 року, що [PERSON] з травня 2016 року не приводив та не забирав дитину з дошкільного навчального закладу (а.с.26), довідку Середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 201 м. Києва про не приймання батька участі в житті та вихованні дитини (а.с.28), довідку Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про неотримання аліментів в період з 15 лютого по 01 грудня 2017 року (а.с.30), довідку розрахунок заборгованості по аліментам за період з 15 лютого по 01 жовтня 2017 року, відповідно до якої станом на 01 жовтня 2017 року заборгованість по аліментам становить у розмірі 8957,05 грн. (а.с.31-32). Відповідач скористався своїм правом подачі відзиву до позову, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав, оскільки він виявляв турботу та хоче спілкуватися з сином. Крім того, відповідач хоче приймати участь у вихованні сина, однак позивач перешкоджає відповідачу у спілкування з дитиною та не дає можливості відповідачу брати участь у вихованні сина. На підтвердження відзиву відповідач надав суду переписку з позивачем в програмі «Viber» (а.с.76-80), копії квитанцій про переведення грошових коштів на користь позивача (а.с.81-92). Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 червня 2018 року № 5406/51/3/103 Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації вважає за можливе позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO] (а.с. 62-63). Частина 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України передбачає можливість суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що висновок органу опіки та піклування обґрунтований лише тим, що відповідач жодного разу не звернувся до органу опіки та піклування чи до суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. При цьому у висновку відсутні відомості щодо заходів, які приймалися для з'ясування причин невиконання відповідачем батьківських обов'язків. Тому суд не погоджується з висновком Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, який вважав за можливе позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO]. Судом не встановлено, що у відповідача закріпилася стійка поведінка щодо невиконання обов'язків по вихованню дитини. Позивач не зверталася до органу опіки та піклування за захистом прав дитини, цим органом не приймалися заходи щодо усунення причин невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню дитини. Отже, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою впливу на осіб, які не виконують обов'язків по вихованню дитини, та встановлених обставин щодо не врегулювання питання щодо невиконання відповідачем обов'язків по вихованню дитини органами опіки та піклування, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. З урахуванням викладеного суд приходить висновку про відмову у задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Крім того, позивач просить збільшити розмір аліментів, що стягуються за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2017 року, а саме, стягнути аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1600,00 грн. 31 травня 2017 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задоволено: стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженця міста\~Сніжне Донецької\~області, аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини - сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1 200,00 грн. щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 15 лютого 2017 року. (а.с.68-70). Між сторонами виникли аліментні правовідносини щодо зобов'язання батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Предметом доказування є погіршення матеріального стану та зміна сімейного стану, які мають бути враховані при зміні розміру аліментів. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилалася збільшення розміру мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму на неповнолітніх дітей відповідного віку. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів визнав повністю. Крім того, відповідачем суду не надано будь-яких доказів погіршення матеріального стану та зміну сімейного стану, які могли бути враховані при зміні розміру аліментів. Неповнолітня дитина проживає разом з позивачем та потребує достатньої матеріальної допомоги, необхідної для гармонійного розвитку. Суд приймає до уваги те, що відповідач є особою працездатного віку, працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Світопак» на посаді адміністратора задач (а.с.93). Суд також бере до уваги, що з моменту винесення рішення Дніпровським районним судом м. Києва від 31 травня 2017 року про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1200,00 грн. на утримання малолітньої дитини збільшився розмір мінімальної заробітної плати та прожитковий мінімум на неповнолітніх дітей відповідного віку, внаслідок чого збільшилися витрати на утримання дитини. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» установлено з 1 січня 2018 року прожитковий мінімум на віком від 6 до 18 років - 1860 гривень. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним Кодексом України. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України). Частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Згідно абз. 4 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. За встановлених обставин позовні вимоги про збільшення розміру аліментів підлягають задоволенню повністю: Змінити розмір аліментів, що стягуються за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2017 року, з [PERSON], [INFO], уродженця міста\~Сніжне Донецької\~області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], проживаючого за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], проживаючої за адресою: [ADDRESS], аліменти на утримання дитини - сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1 200,00 грн., визначивши у твердій грошовій сумі в розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп., щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 640,00 грн., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір". Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов»язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав судові витрати, які складаються з судового збору, стягненню не підлягають. На підставі п.3 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: partial