Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

Позивачка 20.07.2018 звернулася до Лисичанського міського суду Луганської області з позовною заявою, у якій просила суд визнати звільнення за наказом від 21.06.2018 №196-к/тр незаконним, поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера Відокремленого підрозділу Шахта «Гірська» Державного підприємства «Первомайськвугілля» (далі ВП Шахта «Гірська»), стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 12\~875,58 грн, стягнути з відповідача на її користь на відшкодування моральної шкоди 20\~000 грн. 01.11.2019 до початку розгляду справи по суті позивачка подала до суду заяву про зміну позовних вимог, у якій просила визнати незаконними дії відповідача щодо примусу написати заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП України від 21.06.2018, визнати незаконним звільнення 21.06.2018 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, визнати незаконним наказ від 21.06.2018 №196-к/тр в частині звільнення її за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України з 21.06.2018 (п.1.1. наказу), скасувати п.1.1. наказу №196-к/тр від 21.06.2018 про звільнення її за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера ВП Шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 190\~272,46 грн, стягнути з відповідача на її користь суму за моральну шкоду в розмірі 20\~000 грн. 01.06.2021 ухвалою суду прийнято відмову позивачки від позовних вимог про поновлення на роботі, провадження у справі в частині позовних вимог про поновлення на роботі закрито. СТИСЛИЙ ВИКЛАД АРГУМЕНТІВ СТОРІН В обґрунтування позову позивачка послалась на те, що з 15.08.1995 року вона працювала у ВП Шахта «Гірська». 15.06.2018 вона захворіла і перебувала на стаціонарному лікуванні, про що відповідач був повідомлений. На даному підприємстві також працювали її сини [PERSON] та [PERSON] . В червні 2018 року її син звернувся до керівника підприємства з проханням виплатити заборгованість по заробітній платі і це стало підставою для неприязного ставлення керівника до неї та її синів. Після сварки між ними, вона була з лікарні викликана на роботу. 21.06.2018 вона прибула на роботу, керівник ображав її синів при ній та наказав написати заяву про звільнення за власним бажанням, вона спробувала пояснити, що на даний час хворіє та лікується у стаціонарі, але керівник не хотів слухати та наказав їй терміново написати заяву про звільнення за власним бажанням. Вона під тиском написала заяву, зайшла в кабінет, де керівник був на нараді, та в присутності деяких працівників підприємства надала заяву про звільнення керівнику зі словами: «як ви сказали, так і написала заяву про звільнення». Її слова почули всі присутні учасники наради. Після цього вона поїхала в лікарню та її стан здоров`я суттєво погіршився. Підтвердженням тиску з боку керівника є той факт, що дата наказу про звільнення та дата заяви про звільнення збігаються. Частинами першою, третьою ст.38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якби вона мала ініціативу звільнення, то закінчила б лікування і як відповідальна посадова особа, головний бухгалтер, за два тижні до звільнення надала б заяву, щоб протягом двох тижнів передати бухгалтерські справі. Наказ про звільнення їй принесли на підпис в лікарню. На лікарняному вона була до листопада 2018 року. Незважаючи на звільнення, всі лікарняні листи станом на 08.10.2018 були оплачені. Відповідно до ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Сума середнього заробітку до дня подачі цієї заяви 01.11.2019 становить 190272,46 грн. Незаконне звільнення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, переживань. Нанесену їй відповідачем моральну шкоду оцінює на суму 20\~000 грн (а.с.107-109 том 1). У встановлений судом строк представник відповідача надала відзив, у якому позов не визнала та зазначила, що позивач дійсно працювала у ВП ш. «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» на посаді головного бухгалтера. З 15 червня 2018 р. вона знаходилася на лікарняному, що підтверджено листком непрацездатності серія АГТ №329675. На підставі подання позивачки від 15.06.2018 р. був виданий наказ від 15.06.2018 р. №278/к про переведення заступника головного бухгалтера [PERSON] тимчасово виконувачем обов`язків головного бухгалтера на час хвороби позивачки. Не зважаючи на хворобу, позивачка кожного дня була на роботі, та в день звільнення 21.06.2018 р. теж знаходилась на роботі. Позивачку примусово на роботу з лікарні ніхто не викликав, так як це не передбачено законом. Крім того, позивачка у своїй заяві не вказала хто конкретно викликав її з лікарні на роботу, та не додала таких доказів. Підставою для звільнення стала особиста заява позивачки, що містила її прохання звільнити її за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, тобто у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Звільнення за власним бажанням в період тимчасової непрацездатності працівника не заборонено чинним законодавством, оскільки не є формою звільнення за ініціативою працедавця. Доказом того, що сторони узгодили день звільнення є власноручно написана заява позивачки із проханням звільнити її за власним бажанням із зазначенням конкретної дати звільнення. Вказана заява була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція керівника, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору. На підставі вказаної заяви позивачку було звільнено згідно наказу №196-к/тр від 21.06.2018р. з виплатою вихідної допомоги згідно ст.44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 42016,00 грн. Що стосується психологічного тиску, який відбувся начебто через синів, то відповідно до п.12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. №9 подання працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не можуть розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити за винні дії з підстав, передбачених законом, а також застосовувати в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Не є підставою для задоволення позовних вимог посилання позивачки на те, що її було звільнено з роботи в день написання нею заяви про таке звільнення, оскільки вона сама визначила день свого звільнення і таке звільнення є правом власника або уповноваженого органу, а за певних обставин, визначений законом обов`язок. Щодо оплати лікарняних листів позивачці зазначено, що відповідно до ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» від 18.01.2001р. №2240, працівник, страховий випадок щодо якого настав до моменту звільнення, є застрахованим, а допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується йому за весь період до відновлення працездатності або до встановлення МСЕК інвалідності незалежно від звільнення застрахованої особи. Вимоги про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 21.06.2018р. до дня поновлення на роботі задоволенню не підлягають, так як немає підтвердження та відповідного обґрунтування. Вимога про відшкодування моральної шкоди теж не підлягає задоволенню, так як позивачка не надала доказів, які б підтверджували характер та обсяг страждань (фізичних, духовних, психічних тощо), немайнових втрат, яких вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, а також не надано доказів вини відповідача в завданні моральної (немайнової) шкоди позивачці (а.с.47-49, 135-138,182-184 том 1). Позивачкою, у встановлений судом строк, надано відповідь на відзив, у якій зазначила, що не мала вільного волевиявлення на звільнення. Одразу, після надання заяви про звільнення, вона звернулася до керівника із заявою про її анулювання. У постанові ВС від 02.10.2019р. у справі №826/17279/16 суд, виходячи з аналізу положень законодавства, стверджує, що працівник може відкликати свою заяву про звільнення особисто і опосередковано, тобто залишившись на робочому місці виконувати свої посадові обов`язки. Фактично вона залишилася на роботі, була на лікарняному та одночасно виконувала свої посадові обов`язки. За всі дні непрацездатності у зв`язку зі захворюванням відповідач здійснив виплату лікарняних. Представник відповідача в особі керівника ображав її та наполягав на звільненні, примусив її написати заяву про звільнення у присутності працівників: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.188-189 том 1). У своєчасно\~наданих запереченнях\~представник відповідача\~зазначив,\~що позивачкою не надано обґрунтованих доказів на підтвердження звернення до керівника із заявою про анулювання заяви про звільнення за власним бажанням. Вказана заява до ВП ш. «Гірська» не надходила та у «Журналі реєстрації вхідної кореспонденції» за вказаний період не значиться. Ствердження позивача, що на період лікарняного нею виконувалися посадові в`язки, не відповідає дійсності, так як згідно наказу по шахті №278-к/тр від 15.06.2018 з 15.06.2018 обов`язки головного бухгалтера тимчасово виконувала [PERSON] , заступник головного бухгалтера (а.с.195-196 том 1). У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги, окрім вимоги про поновлення на роботі, доповнивши, що працювала на підприємстві з 1995 року, а з 2001 року головним бухгалтером, зауважень по роботі не мала, доган не було. З 15.06.2018 вона перебувала на стаціонарному лікуванні, мала погане самопочуття. Однак неодноразово викликалась на роботу через термінові справи. 21.06.2018 її викликали на роботу, вона зайшла до керівника, він накинувся, що вона часто хворіє. Примушував написати заяву про звільнення. Бажання і наміру звільнитись з роботи не мала, однак під тиском директора шахти [PERSON] та під впливом медикаментів вона написала заяву. Вона занесла цю заяву, далі не пам`ятає нічого, її відвезли в лікарню. Подавала заяву про відкликання заяви про звільнення, але підтвердження не має. Наказ їй привези в лікарню, вручили трудову книжку. Одним наказом звільнили її та її синів. 08.10.2018 закрили лікарняний лист, дали ІІІ групу інвалідності (діагноз інфаркт головного мозку). Вона довго лікувалась. 01.11.2019 вона працевлаштувалась в Спецуправління ДП «Первомайськвугілля» бухгалтером, у зв`язку з чим відмовилась від позовної вимоги про поновлення на роботі. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеному у відзиві. РУХ СПРАВИ 20.08.2018 ухвалою судді Лисичанського міського суду Луганської області відкрито провадження у справі. 16.04.2019 ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області справу передано за підсудністю на розгляд Попаснянському районному суду Луганської області. 23.05.2019 справа надійшла до Попаснянського районного суду Луганської області та внаслідок автоматизованого розподілу передана судді [PERSON] . Розгляд справи не було завершено, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку рішенням ВРП від 25.08.2020. 14.09.2020 за результатами повторно проведеного автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Лизенко І.В. 01.10.2020 справу прийнято до провадження, ухвалено здійснювати судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання на 11.11.2020, яке неодноразово відкладалось за клопотаннями сторін. 01.06.2021 ухвалою суду прийнято відмову позивачки від позовних вимог про поновлення на роботі, та закрито провадження у справі в цій частині позовних вимог. ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН Згідно п. 3.2, 5.5 Положення про ВП Шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього Положення і Статуту Підприємства; керівник підрозділу видає в межах своєї компетенції накази, розпорядження, організовує та здійснює контроль за їх виконанням, призначає, приймає та звільняє працівників підрозділу в порядку, встановленому чинним законодавством (а.с.6-17 том 1). Позивачка працювала на посаді головного бухгалтера Відокремленого підрозділу Шахта «Гірська» Державного підприємства «Первомайськвугілля» та наказом в.о. директора шахти [PERSON] від 21.06.2018 №196-к/тр звільнена 21.06.2018 за власним бажанням, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (невиплата заробітної плати), ч.3 ст. 38 КЗпП України, з виплатою компенсації за 78 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки, та виплатою вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку; підстава: заява [PERSON] від 21.06.2018 №1564, табель обліку робочого часу, що підтверджується копією наказу (а.с.22 том 1). Цим же наказом та з аналогічних підстав звільнено синів позивачки [PERSON] , [PERSON] . З копії заяви [PERSON] від 21.06.2018 вбачається, що позивачка просила звільнити її у зв`язку з невиплатою заробітної плати згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України з 21.06.2018 (а.с.24 том 1). Позивачкою не заперечується, що заява написана нею власноручно. З витягу з журналу обліку трудових книжок вбачається, що позивачка отримала трудову книжку 21.06.2018 (а.с.55 том 1). Згідно наказу про тимчасове переведення на іншу посаду [PERSON] та тимчасове виконання обов`язків [PERSON] , [PERSON] від 15.06.2018 №278-к/тр, на час хвороби головного бухгалтера [PERSON] з 15.06.2018 переведено заступника головного бухгалтера [PERSON] тимчасово виконуючим обов`язки головного бухгалтера (а.с.21 том 1). З копії подання головного бухгалтера [PERSON] та згоди [PERSON] вбачається, що 15.06.2018 головний бухгалтер [PERSON] внесла подання про покладення тимчасово обов`язків головного бухгалтера на [PERSON] на час її хвороби, на що [PERSON] надала згоду (а.с.54 том 1). Згідно копії листків непрацездатності, виписки з історії хвороби №711/362 [PERSON] перебувала у відпустці у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 15.06.2018 по 08.10.2018, з них з 15.06.2018 по 13.07.2018 на стаціонарному лікуванні з приводу «Лакунарного інфаркту головного мозку у вертебро-базилярному басейні 15.06.2018. Виражений вестибулоатактичний синдром. Гіпертонічна хвороба ІІІ сн. Атеросклероз судин головного мозку ІІІ ст.. Енцефалопатія ІІ (атеросклеротична, гіпертонічна), виражений антено-вегетативний синдром» (а.с.118-122, 130-131 том 1). Згідно довідки №07/2549, виданої 21.12.2018 ВП Шахта «Гірська», позивачці нараховано у зв`язку зі звільненням за червень 2018 року 114\~587,25 грн, лікарняні за липень-жовтень 2018 року на загальну суму 106\~566,20 грн (а.с.112 том 1). Свідок [PERSON] , який займає посаду голови профкому Спілки робітників вугільної промисловості України ВП Шахта «Гірська», у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] не мала наміру та бажання звільнятися з роботи, зауважень по роботі до неї не було. Позивачка перебувала на лікарняному, її викликали на роботу та у грубій формі примусили написати заяву про звільнення. У його присутності та присутності інших чоловіків у кабінеті головного інженера директор шахти Одинцов кричав на [PERSON] , вимагав написати заяву про звільнення, щоб її та її сім`ї на шахті не бачив. Причину конфлікту директор не говорив, однак сказав їй, що у протилежному випадку [PERSON] все рівно працювати більше не буде. Позивачка вийшла з кабінету. У подальшому він дізнався, що в той же день її було звільнено за власним бажанням. Свідок [PERSON] , який є сином позивачки, пояснив, що тривалий час працював у ВП Шахта «Гірська», з 2018\~року перебував у тривалій відпустці без збереження заробітної плати та займався підприємницькою діяльністю у сфері пасажирських перевезень. З травня 2018 року надавав послуги перевезення працівників шахти - ВП Шахті «Гірська». За надані послуги підрозділ мав перед ним значну заборгованість. За декілька днів до звільнення позивачки між ним та директором шахти виник конфлікт через це. Він відмовився підвозити працівників на зміну через заборгованість. Директор зателефонував та погрожував звільнити його матір та брата з шахти, якщо не відновить перевезення. Через декілька годин позивачка повідомила, що її примусили написати заяву про звільнення. Брата [PERSON] , а також його, також примусили написати таку заяву, однак вони з братом до суду не звертались. Позивачка працювала на шахті з 1990-х років, мала значний трудовий стаж, займала посаду головного бухгалтера при різних директорах. У зв`язку зі звільненням вона дуже переживала, оскільки втратила роботу, хоча могла і хотіла працювати, втратила основне джерело доходу, погіршився стан її здоров`я. Свідок [PERSON] , який працює заступником головного інженера ВП Шахта «Гірська», а станом на 21.06.2018 займав посаду директора шахти, у судовому засіданні пояснив, що 21.06.2018 о 7-45 годині йому зателефонував [PERSON] та у підвищеному тоні повідомив, що припиняє перевезення працівників шахти, якщо шахта не закупить запчастини для транспорту. Він зателефонував позивачці та у підвищеному тоні сказав, щоб заспокоїла свого сина, а якщо заступатиметься за нього, може звільнитися. Телефонував позивачці по внутрішньому телефону, що у її кабінеті. Після селекторної наради йому повідомили, що прийшла [PERSON] , принесла три заяви про звільнення за власним бажанням у зв`язку із заборгованістю по заробітній платі від себе та своїх синів. Він дав завдання підготувати їх звільнення та відбув у відрядження. До подання заяви [PERSON] не бачив, спілкувався з нею лише телефоном. [PERSON] не повідомила керівництво про свій лікарняний, вона весь час була на роботі. Дізнався про лікарняний лише коли вона його здала, тому був вимушений винести накази від 15.06.2018 про покладення обов`язків головного бухгалтера на іншу особу. При телефонній розмові з [PERSON] [PERSON] був відсутній. ЗАСТОСОВАНІ СУДОМ НОРМИ ПРАВА Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч.1, 3 ст. 38 КЗпП України працівник має\~право розірвати\~трудовий договір,\~укладений на\~невизначений строк,\~попередивши про\~це власника\~або уповноважений\~ним орган\~письмово за\~два тижні.\~У разі,\~коли заява\~працівника про\~звільнення з\~роботи за\~власним бажанням\~зумовлена неможливістю\~продовжувати роботу\~(переїзд\~на нове\~місце проживання;\~переведення чоловіка\~або дружини\~на роботу\~в іншу\~місцевість;\~вступ до\~навчального закладу;\~неможливість проживання\~у даній\~місцевості,\~підтверджена медичним\~висновком;\~вагітність;\~догляд за\~дитиною до\~досягнення нею\~чотирнадцятирічного віку\~або дитиною\~з інвалідністю;\~догляд за\~хворим членом\~сім`ї\~відповідно до\~медичного висновку\~або особою\~з інвалідністю\~I\~групи;\~вихід на\~пенсію;\~прийняття на\~роботу за\~конкурсом,\~а також\~з інших\~поважних причин),\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~розірвати трудовий\~договір у\~строк,\~про який\~просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. МОТИВИ СУДУ У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано роз`яснення, що у справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Аналізуючи наведені вище докази, суд приходить до висновку, що волевиявлення позивачки на звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України, хоча і мало зовнішнє вираження у написаній власноруч заяві від 21.06.2018, однак не було вільним та не виражало її внутрішню волю. Наведене підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , копією наказу про звільнення №196-к/тр від 21.06.2018, яким звільнено з роботи згідно ч.3 ст. 38 КЗпП [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Не спростовуються це також показами свідка [PERSON] , який підтвердив, що ініціатива щодо звільнення [PERSON] походила від нього під час конфлікту. При цьому, суд зазначає, що висвітлені свідками по-різному обставини конфлікту, спілкування між [PERSON] та [PERSON] , не мають значення для вирішення спору, оскільки його суть, причини, які примусили позивачку написати заяву, усіма свідками викладені аналогічно та узгоджуються з наведеними письмовими доказами. Обставини, які б свідчили про вчинення позивачкою дисциплінарного проступку та які б спонукали її до звільнення, відсутні. Таким чином, враховуючи, що волевиявлення позивачки на звільнення за власним бажанням не було вільним, суд приходить до висновку про порушення відповідачем ст. 38 КЗпП України, що тягне незаконність наказу про звільнення та його скасування. При цьому суд зазначає, що дії відповідача щодо звільнення виражені у виданні наказу про звільнення позивачки. Отже, є належним та ефективним способом захисту порушеного права саме визнання незаконним та скасування наказу про звільнення. Позовні вимоги про визнання незаконними дій відповідача (юридичної особи) щодо примусу написати заяву, визнання незаконним звільнення не підлягають задоволенню, оскільки охоплюються вимогами про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та не є належним способом захисту порушеного права. Суд також зазначає, що видання наказу про звільнення у період тимчасової непрацездатності позивачки, на що посилалась позивачка, не є порушенням порядку звільнення, оскільки законом передбачені такі обмеження для роботодавця лише у випадках звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органа. Частиною 3 статті 38 КЗпП України роботодавець зобов`язаний звільнити працівника у визначену працівником дату. Отже, посилання у позовній заяві на те, що звільнення відбулось в один день, не є порушенням законодавства. Оплата відповідачем відпустки у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю до її закінчення відповідає вимогам ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» і не свідчить про фактичне продовження трудових відносин. Враховуючи, що позивачка не має бажання поновитись на роботі, іншим способом захисту порушеного не скористалась, то внаслідок визнання судом наказу про звільнення незаконним та його скасування саме сторони мають вирішити питання щодо формулювання та дати припинення трудового договору. Так, наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, зареєстрованим Мінюстом України 17.08.1993 року за № 110, затверджена Інструкція про порядок ведення трудових книжок, п. 2.10 якою установлено, що у розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за N таким-то недійсний». Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за N таким-то є недійсним» звільнений... і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається «Дублікат» трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним. З огляду на вищенаведені положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок та висновки суду про незаконність та скасування наказу про звільнення, суд зазначає, що відповідач на виконання цього рішення зобов`язаний внести у трудову книжку запис про недійсність запису про звільнення та внести новий запис із новим формулюванням та датою звільнення, беручи до уваги, що весь час вимушеного прогулу позивачки внаслідок незаконного звільнення до дати звільнення має бути оплачений у розмірі середнього заробітку (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі 223/30/16-ц, ухвала від 25.09.2017). З огляду на викладене, суд вважає відсутніми на цей час підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так,\~статтею 235\~КЗпП України\~визначено,\~що середній\~заробіток за\~час вимушеного\~прогулу стягуєтьсяу разі звільнення без законної підстави при винесенні рішення про поновлення на роботі, а також у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника. Оскільки судом не приймалось рішення про поновлення позивачки на роботі, запис у трудовій книжці про звільнення згідно вимог закону наразі відсутній, не існує факту відмови відповідача виконати вимоги вищевказаної Інструкції, то є передчасним визначення періоду вимушеного прогулу, який залежить від волевиявлення сторін, що унеможливлює задоволення позовних вимог в цій частині. Суд вважає, що відповідачем внаслідок незаконного звільнення позивачці завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, переживаннях з приводу звільнення, що підтверджується показами свідка [PERSON] . Розмір моральної\~шкоди суд\~визначає у\~7000\~грн.\~з урахуванням\~обставин звільнення,\~характеру порушення\~трудових прав\~позивачки,\~беручи до\~уваги вимоги розумності і справедливості. Отже, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що позивачкою дотримано місячний строк звернення до суду, оскільки наказ про звільнення винесено 21.06.2018, позов подано до Лисичанського міського суду Луганської області 20.07.2018 згідно поштового штемпеля (а.с.35 том 1). Також слід зазначити, що тривалість судового розгляду обумовлена зміною складу суду внаслідок передачі справи за підсудністю до Попаснянського районного суду, звільнення судді у відставку, а також у зв`язку з численними клопотаннями обох сторін про відкладення судового засідання з поважних причин. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір з цих позовних вимог у розмірі 704,80 грн за ставками на день звернення 20.07.2018 з фізичних осіб, від сплати якого при поданні позову позивачка звільнена. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, з відповідача підлягають стягненню витрати позивачки на сплату судового збору з цієї вимоги (704,80 грн, а.с.1 том 1) пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 246,68 грн. Витрати на сплату судового збору з позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачці не відшкодовуються. На підставі викладеного, ст. 38 ч.3, 233, 235, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial