Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд встановити факт проживання у період з січня 2002 року до 01 грудня 2006 року однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу; визнати за [PERSON], право власності на 1/2 частку будинку та на 1/2 частку земельної ділянки що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; що було набуте у період проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 2002 року до 01 грудня 2006 року. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позову відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. Суд вислухавши у судовому засіданні думку сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. Так, згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст. 61 ЦПК України). Позивачка у судовому засіданні пояснила, що вона з січня 2002 року вона знайома з відповідачем [PERSON] Саме з ініціативи [PERSON] з лютого 2002 року вони оселилися за адресою: [ADDRESS], почали проживати разом однією сім'єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне домашнє господарство, мали єдиний сімейний бюджет. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON] (запис № 797 від 24 липня 2003 року зроблений відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, свідоцтво про народження серії [NUMBER]). За час проживання однією сім'єю в 2004 році сторони, за фінансової допомоги її батьків, придбали недобудований будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності на зазначений будинок було зареєстровано за [PERSON], який наполіг на прийнятті рішення, щодо оформлення документів на будинок на його ім'я. 01 грудня 2006 року [PERSON] та [PERSON] офіційно уклали шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів від 01 грудня 2006 року зроблено відповідний запис №1136 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. Як пояснила позивачка [PERSON] у судовому засіданні, з 2004 року (з моменту придбання будинку) і по 2009 рік вона з відповідачем спільно вели будівництво і ремонт оселі, спільно облаштовували придбаний будинок, за спільні кошти купували необхідні будівельні матеріали, меблі та предмети домашнього вжитку. Спільним коштом та зусиллями проводили ремонт перед заселенням та поточні ремонти. В проведенні ремонтних робіт їм допомагали її батьки, загальна сума грошової допомоги від батьків склала приблизно з 30 000 гривен. Остаточно в спірний будинок вони заселилися у 2009 році. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] (актовий запис 600 від 05 травня 2010 року зроблений Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, свідоцтво серії [NUMBER]). Відповідач [PERSON] у судовому засідання пояснив, що у 2002 році він познайомився з позивачем, яка в тому ж році переїхала проживати у його квартиру за адресою: [ADDRESS]. З позивачем його познайомили друзі, оскільки він тяжко переживав та той час загибель своїх дітей. Тому на час знайомства з позивачем у нього не було наміру утворювати сім'ю та укладати шлюб з позивачкою, а свій намір укласти шлюб він здійснив у 2006 році. Однак його робота на той період часу була пов'язана з постійними відрядженнями, тому він фактично разом з позивачем у квартирі не мешкав. Крім того, на момент знайомства з позивачем остання була вже вагітна і лише через кілька днів після народження [PERSON] він удочерив її. Однак з 2012 року спільне життя з позивачем не склалося та на даний момент вирішується питання про розірвання шлюбу. Факт проживання у період з січня 2002 року по 01 грудня 2006 року однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] у судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], свідчення яких суд приймає до уваги, оскільки вони є переконливими у висвітленні особистого життя сторін в частині ведення спільного господарства, бюджету, виховання дітей, та ін. Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На думку суду позовні вимоги позивача у частині встановлення факту проживання у період з січня 2002 року по 01 грудня 2006 року однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню, оскільки сам відповідач у судовому засіданні визнав факт проживання позивача у своїй квартирі. Крім того, суд не бере до уваги твердження відповідача у судовому засіданні про те, що на момент знайомства з позивачем остання була вже вагітна і лише через кілька днів після народження [PERSON] він удочерив її, оскільки дані доводи нічим не підтверджені, а навпаки, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER][PERSON], яка народилася [INFO], що підтверджується записом №797 від 24 липня 2003 року зробленим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська,. Стосовно позовних вимог позивача у частині визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку та на 1/2 частку земельної ділянки розташованих по [ADDRESS], суд дійшов до висновку про залишення позовних вимог у цій частині без задоволення, виходячи з наступного. Як пояснив відповідач [PERSON] у судовому засіданні, наприкінці 2003 року він придбав за особисті кошти земельну ділянку з будинком, який був побудований ще у 1991 році, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], але ні земельна ділянка, ні будинок не були на той момент узаконені. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 14 жовтня 2004 року Кіровська селищна рада вирішила передати [PERSON] в приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га по догляду за будинком по [ADDRESS] та 0,15 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі зазначеного рішення [PERSON] 17 січня 2006 року отримав державні акти про право власності на зазначені земельні ділянки, а 24 березня 2006 року отримав свідоцтво про право власності на вказаний будинок. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 4, 5, ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених (ч.1 ст. 57 СК України). Як вже встановлено у судовому засіданні, земельні ділянки, на 1/2 частину яких позивач просить суд визнати право власності набуті відповідачем внаслідок приватизації земельних ділянок та одержані із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, а тому є особистою приватною власністю чоловіка, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу не підлягає. Так, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. На думку суду, обставини, зазначені позивачкою у позовній заяві приводу того, що начебто сторони з 2004 року та по 2009 рік спільно вели будівництво ремонт будинку, його облаштування тощо, не знали свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки позивач у вказаний період часу не працювала. Також позивачем не додано доказів на підтвердження того факту, що її батьки надавали допомогу, яка склала приблизно 30 000 грн. Навпаки, у судовому засіданні встановлено, що відповідач власними зусиллями та за особисті кошти облаштовував спірний будинок, у чому йому матеріально допомагала його мати [PERSON], приблизна допомога якої скала 50 000 доларів США. Дані обставини підтвердила у судовому засіданні свідок [PERSON], яка пояснила, що вона працювала за в районах Крайньої Півночі та надала сину допомогу у сумі приблизно 50 тисяч доларів США на облаштування будинку. Дані обставини не заперечувала і позивач. Аналізуючи пояснення сторін, свідків, в межах заявлених позовних вимог та доказів суд дійшов до висновку про те, що жодною зі сторін документально не доведено джерело доходу отримання коштів від батьків для придбання та облаштування будинку, а тому суд надає перевагу доводам та наданим письмовим доказам відповідача [PERSON], що є підставою для відмови у задоволенні позову позивачці [PERSON] у частині визнання права власності на будинок. Судом з пояснень сторін встановлено, що відповідачем [PERSON] після народження першої дитини [PERSON], для неї особисто придбано за кошти від продажу квартири у Ленінському районі міста Дніпропетровська квартиру у мікрорайоні «Лівобережний». Крім того, позивачка [PERSON] має особисту квартиру, що в судовому засіданні не заперечувалось жодною зі сторін, а тому враховуючи ці обставини вважаю, що інтереси спільних неповнолітніх дітей сторін - [PERSON] та [PERSON] в частині забезпечення житловою площею не порушені даним рішенням суду щодо права власності. Відповідно до ст. 88 ЦПК у зв'язку з задоволенням позову у частині встановлення факту з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути суму судового збору у розмірі 551,20 грн. Крім того, з [PERSON] на користь Держави підлягає стягнення сума судового збору у розмірі 551,20 грн., що була нею недоплачена у зв'язку з подачею позову майнового характеру у частині визнання права власності.

Outcome: partial