Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

Заявник звернувся із вимогами, які згодом змінив (а.с.47) та в остаточній редакції просив суд ухвалити рішення про визнання протиправними та скасувати накази про звільнення №1-К від 25 липня 2019 року та № 23-к від 3 жовтня 2019 року, поновити його на роботі на посаді учителя фізичної культури Високопічській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1 Житомирського району Житомирської області та стягнути моральну шкоду в розмірі 5 тисяч гривень. Вимоги мотивував тим, що його було протиправно звільнено з роботи згадуваними рішеннями, у зв`язку з чим такі рішення вважає протиправними. Відповідач направив відзив на позови, яким своєї чіткої позиції по заявленим вимогам не сформував, однак прийняті та оскаржувані рішення вважає законними. Проаналізував матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Позивач є громадянином України та при зверненні до суду сплатив судового збору в загальному розмірі 3 457,80 гривень (1921 грн а.с.1 та 1536,80 грн а.с.73) (а.с.11-12). 2 липня 2019 року в Житомирській районній державній адміністрації наказом № 222 створено комісію для з`ясування обставин неетичної поведінки позивача (а.с.65). 12 липня 2019 року співголови комісій відділу освіти та національно патріотичного виховання молоді та спорту Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області направили позивачеві листа з пропозицією дати пояснення в термін до 18 липня 2019 року щодо його неетичної поведінки, що мала місце на районному святі полуниці 8 червня 2019 року (а.с.8). 15 липня Високопіській сільський голова направив листа з додатками на адресу голови Житомирської районної державної адміністрації для ознайомлення щодо аморальної поведінки позивача по відношенню до неповнолітніх дівчат (а.с.61). 22 липня 2019 року т.в.о. начальника відділу освіти, національно-патріотичного виховання, молоді та спорту Житомирської районної державної адміністрації направила листа голові Житомирської районної ради з проханням розглянути звернення жителів с. Сінгурі щодо неетичної поведінки позивача стосовно неповнолітніх, що мало місце 8 червня 2019 року (а.с.55). 25 липня 2019 року відповідач видав наказ № 1-к, який містить наступну резолюцію: "Звільнити [PERSON] , учителя фізичної культури Високопічської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 1, 14.08.2019 у зв`язку із вчиненням аморального проступку, не сумісного з продовженням педагогічної діяльності, відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України" (а.с.6). 1 серпня 2019 року позивача викликав відповідача для ознайомленням з наказом по школі (а.с.7). 6 серпня 2019 року заступник голови Житомирської районної ради направив листа відповідачеві у даній справі з витягом із протоколу, яким рекомендовано директорові школи звільнити позивача із займаної посади і роботи за вчинення аморального поступку, не сумісного із продовженням роботи вчителя (а.с.28-30). З 12 по 26 серпня 2019 року включно позивач перебував на лікарняному і продовжував хворіти. Даних про дату закінчення лікарняного та початку роботи копія наданого листка непрацездатності не містить (а.с.25). 27 серпня 2019 року наказ №1-к (про звільнення за вчинення аморального проступку) доведений до відома позивача (а.с.6, зворот 47). 2 жовтня 2019 року складено доповідну записку про відсутність позивача на робочому місці у період часу з 14 серпня по 2 жовтня 2019 року (а.с.26). 3 жовтня 2019 року складено акт працівниками відповідача про те, що позивач в період часу з 14 серпня 2019 року по день складення даного акту був відсутнім на робочому місці без поважних причин (а.с.23). 3 жовтня 2019 року відповідачем видано наказ № 23-к про звільнення позивача з посади вчителя фізкультури з 3 жовтня 2019 року за прогули без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Другим пунктом даного рішення наказ № 1 від 25 липня 2019 року вважається недійсним (а.с.22). 7 жовтня 2019 року відповідач виготовив лист про повідомлення позивача щодо рішення від 3 жовтня 2019 року. Доказів вручення даного листа суду надано не було (а.с.24). Лист поліції від 14 серпня 2019 року наданий позивачем не приймався судом до уваги, адже в ньому відсутнє згадування про конкретну особу, дії якої були предметом перевірки (а.с.10). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч. 1 ст. 233 КЗпП України). Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, серед іншого, за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України). Проаналізував фактичні обставини та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає, що звертаючись із позовом датованим 7 листопада 2019 року про визнання незаконним наказу про звільнення від 25 липня 2019 року та поновлення його на роботі, заявник пропустив без поважних причин строк звернення до суду із даним позовом. Поважних причин неподання даного позову у визначені законом строки будь-якими доказами суду доведено не було. Дані обставини є окремими підставами для відмови у задоволення позову і визначені положеннями ч. 1 ст. 233 КЗпП України (речення перше абзацу третього п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року із усіма змінами і доповненнями чинними на даний час). Існування оспорюваного наказу від 25 липня 2019 року позивачу було доведено 27 серпня 2019 року (а.с.6, зворот 47). Клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлялось. Одночасно, суд вважає протиправним наказ № 23-к від 3 жовтня 2019 року в частині звільнення позивача за прогули без поважних причин з огляду на наступне. Судом встановлено та не спростовувалось сторонами, що позивач звільнявся наказом від 25 липня 2019 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 43 КЗпП України у зв`язку із вчиненням працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Даний наказ було доведено працівникові та позивачеві у даній справі 27 серпня 2019 року. Актом від 3 жовтня 2019 року відповідач встановив, що позивач відсутній на роботі у період часу з 14 серпня по 3 жовтня 2019 року без поважних причин. Дані обставини і стали підставою для винесення наказу від 3 жовтня 2019 року. Аналіз зазначених фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі доказів поданих сторонами, а інші суд позбавлений можливості отримувати за власною ініціативою (ст. ст. 12, 13 ЦПК України), дають підстави суду стверджувати, що позивач, будучи ознайомленим 27 серпня 2019 року щодо рішення про звільнення його з роботи з 14 серпня 2019 року і не мав з`являтись на роботу взагалі. Доказів, які б давали підстави вважати інше, суду надано не було. Однак, відповідач, суд вважає, безпідставно, таку відсутність позивача вважав неповажною. В доповнення до даного висновку слугує і копія лікарняного листа, наданого суду про перебування позивача на лікарняному у період часу з 14 по 24 серпня 2019 року. Надана на дослідження копія згадуваного лікарняного листа мала незакритий стан і дату необхідності виходу на роботу за таким захворюванням суду встановити не представилось можливим. Наказ про внесення зміни в підстави звільнення позивача від 3 жовтня 2019 року взагалі невідомо коли було доведено позивачеві. Іншого матеріали справи не містять. Єдине згадування позивача про обізнаність з наказом № 23-к містить заява про збільшення позовних вимог датована 12 грудня 2019 року. Наявний обсяг повноважень директора ЗОШ І-ІІІ ступенів, на переконання суду, не давав йому підстав визнавати недійсним власне рішення. Мало того, приймаючи рішення про визнання недійсним власного наказу не обґрунтовано мотиви його прийняття. За таких обставин, наказ № 23-к від 3 жовтня 2019 року в частині його пункту 2, яким визнано недійсним наказ № 1 від 25 липня 2019 року законним бути також не може і підлягає до скасування, а вимоги позивача у даній частині також задовольняються. Підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивач суд не вбачає. Так, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача даної шкоди у розмірі 5 тисяч гривень позивач жодним чином не підтвердив наявність переживань та порушень спокою, нормальних життєвих зв`язків, відносин з членами сім`ї, які перебувають на його утриманні, що були викликані взагалі та в тому числі діями відповідача. Дійсно, судом встановлено як доведений факт протиправних дій відповідача у частині видачі рішення про звільнення його з роботи на підставі наказу № 23 від 3 жовтня 2019 року. Однак, підстав для скасування іншого рішення судом не встановлено у зв`язку із чим дана вимога судом відхилена. За таких обставин підстав для поновлення позивача на роботі суд не вбачає. Стадія подання доказів минула, а сторони подали усі матеріали, які вважали необхідними для того аби довести суду правильність своєї позиції. Клопотання сторін про витребування доказів судом задовольнялись. Інших клопотань про потребу дослідження додаткових доказів суду не заявлялось. В доповнення до обґрунтування рішення про недоведеність спричиненої моральної шкоди позивачеві слугує і та обставина, що позивачем не надано жодних доказів в тому числі тих, які підтверджують наявність у нього на утриманні членів сім`ї, з якими, як зазначено в позові, у нього порушились нормальні життєві зв`язки та відносини. Вирішив спір даним чином, суд вирішує стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за розгляд даної справи пропорційно до задоволеної частини вимог. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. Так, до задоволення підлягає одна вимога немайнового характеру, а отже з відповідача суд стягує судові витрати понесені позивачем у розмірі 768,40 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial