Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

ТОВ «ФІНАНСОВО-КРЕДИТНИЙ СУПЕРМАРКЕТ» звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за Договором позики №1113882 від 22.04.2017 року в сумі 147\~139,49 грн. та судового збору у розмірі 2207,10 грн. Вимоги позивача мотивовані тим, що 22.04.2017р. між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та відповідачем було укладено договір позики №1113882 на суму 3000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності із сплатою процентів за користування позикою 0,01 відсоток річних від суми позики (п. 2.2.4 Договору Позики) строком до 20.05.2017 року на 29 днів та зі сплатою комісії (п.п.4 п. 4.2.2. Договору позики). Дата одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір (позивачем) відповідні про прийняття цієї пропозиції шляхом отримання заявки Позичальника на сайті Позикодавця є датою укладання договору позики між Позикодавцем і Позичальником згідно п. 2.1. Договору. Пункт 2.2.4.2. договору Позики зазначає, що детальний розпис сукупної вартості позики зазначено у Графіку розрахунків додаток №1, який є невід`ємною його частиною. Пункт 4.2.2. договору Позики визначає обов`язок вчасно повернути позику, сплатити проценти за користування позикою в порядку, визначеному цим договором та комісію. Пунктом 4.2.2.1 передбачена сплата комісії 50 відсотків від вказаної у п. 2.2.1. даного Договору суми позики щомісячно, яка розраховується щоденно виходячи з загального періоду нарахування, який становить кожні 30 календарних днів з дати укладання цього Договору та сплачується Позичальником при погашенні позики; 4.2.2.2. 100 відсотків від вказаної у п. 2.2.1. даного Договору позики щомісячно, яка розраховується щоденно, виходячи з загального періоду нарахування, який становить кожні 30 календарних днів з дати невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором повністю або частково та сплачується Позичальником до моменту погашення власної заборгованості за цим Договором в повному обсязі та в порядку, встановленому п. 3.4. Договору. ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кошти. В свою чергу, відповідач прийняті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 01.09.2020 р. утворилась заборгованість у розмірі 147\~139,40 грн., з яких: 3000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 125 341,62 грн. - заборгованість за комісією; 12299,31 грн. заборгованості по рахунку інфляції; 6\~498,47 грн. заборгованість по 3% річних. В судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. В матеріалах справи є письмова заява, в якій він просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в суде засідання не з`явився, відзиву від нього на позов до суду не надходило, копія ухвали про відкриття спрощеного провадження, позову та доданих до нього матеріалів надсилалися відповідачу за місцем його реєстрації в порядку, передбаченому ст.ст.128,130 ЦПК України. Так як відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений у встановленому порядку, від нього до суду не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, не подавав відзив, згідно ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу. Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом встановлено, що 22.04.2017 року між позивачем ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики №1113882, що не суперечить вимогам ЦК України, на суму 3000 грн. строком на 29 календарних днів. Відповідач, в свою чергу, зобов`язалася сплатити проценти за користування позикою в розмірі 0,01% від суми позики, а також щомісячну комісію. Пунктом 4.2.2.1. передбачена сплата комісії 50 відсотків від вказаної у п. 2.2.1. даного Договору суми позики щомісячно, яка розраховується щоденно виходячи з загального періоду нарахування, який становить кожні 30 календарних днів з дати укладання цього Договору та сплачується Позичальником при погашенні позики; Пунктом 4.2.2.2. передбачена сплата комісії 100 відсотків від вказаної у п. 2.2.1. даного Договору позики щомісячно, яка розраховується щоденно, виходячи з загального періоду нарахування, який становить кожні 30 календарних днів з дати невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором повністю або частково та сплачується Позичальником до моменту погашення власної заборгованості за цим Договором в повному обсязі та в порядку, встановленому п. 3.4. Договору. Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 15.09.2020 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 147 139,40 грн., з яких: 3000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 125 341,62 грн. - заборгованість за комісією; 12 299,31 грн. заборгованості по рахунку інфляції; 6 498,47 грн. заборгованість по 3% річних. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 3000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки такі кошти були фактично отримані, використані позичальником та неповернуті позивачу. Крім основної суми заборгованості позивач просить стягнути: 125 341,62 грн. - заборгованість за комісією; 12 299,31 грн. заборгованості по рахунку інфляції; 6 498,47 грн. заборгованість по 3% річних. Відносно даних позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне. Вказаним вище договором позики, а саме п.п.4.2.2.1., 4.2.2.2. передбачено стягнення комісії в розмір 50% від суми позики та 100% від суми позики щомісячно. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Отже враховуючи вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до п. 5 Порядку розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит затвердженого Постанова Правління Національного банку України 08.06.2017 № 49 банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. При цьому, встановивши в договорі позики сплату щомісячної комісії, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються [PERSON] , що є незаконним (правова позиція ВСУ в справі 6-1746цс16). Таким чином, суд вважає, що вимоги в частині стягнення комісії задоволенню не підлягають. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц. Статтями 77 ,78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення. Враховуючи встановлені обставини, факти, вимоги зазначеного вище законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги в розмірі заборгованості за тілом кредиту в сумі 3000,00 грн., заборгованості по рахунку інфляції в сумі 12299,31 грн., заборгованості 3% річних в сумі 6498,47 грн. підлягають задоволенню, а в іншій частині позову, необхідно відмовити. Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 21797,78 грн.*100 %/147139,40 грн.= 14,81 %; 2207,10*14,81% / 100 % =326,87 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь відповідача судовий збір в розмірі 336,87 грн.

Outcome: partial