Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивачі звернулись 16.01.2015 року в суд з цим позовом до відповідача та просили ухвалити рішення суду, яким зобов'язати [PERSON] не чинити їм - [PERSON] та [PERSON] перешкоди в користуванні їх земельною ділянкою, загальною площею 0,0703 га, яка згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 09949 належить їм на праві приватної спільної часткової власності, і розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом встановлення паркану між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS]. Підставою цьому зазначали те, що є співвласниками житлового будинку з відповідними господарськими будівлями й спорудами по [ADDRESS], які розташовані на земельній ділянці площею - 703 кв.м. Відповідач [PERSON] є сусідом по суміжній земельній ділянці по [ADDRESS], яка тривалий час чинить перешкоди у користуванні прибудинковою земельною ділянкою з тильної частини будинку [PERSON]. Щоб вирішити цей спір позивач [PERSON] вирішив встановити по межі власної земельної ділянки паркан з металевих труб та натягнути між трубами сітку рябицю стандартних розмірів висотою 120-130 см, як того вимагає рішення Котовського міськвиконкому. Цей паркан ні яким чином не буде впливати як на інсоляцію земельних ділянок. Разом з тим, відповідач заперечує проти встановлення паркану та стверджує про те, що такий порядок користування спірною землею склався вже давно. Але це не відповідає дійсності, оскільки на плані між домоволодіннями існувала і існує чітко визначена схема розподілу земельних ділянок. На початку 2011 року [PERSON] зверталася до суду з позовною заявою про встановлення сервітуту на користування його земельною ділянкою. Відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи № 21-10 від 2.08.2010 року, проведеної на вимогу відповідача, встановлення земельного сервітуту на земельні ділянці по [ADDRESS] немає необхідності, оскільки забезпечити проїзд, в тому числі і пожежному автотранспорну, немає технічної можливості, а прохід забезпечується при ширині в 0,5 метра. Тому рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 15.03.2011р. у позовних вимогах їй було відмовлено повністю. З питань встановлення паркану були неодноразові звернення на адресу Котовського міськвиконкому. Так, листом Управління комунального господарства та будівництва Котовської міської ради № 243 від 07.07.09 р. було повідомлено, що згідно Правил забудови м.Котовська, затверджених рішенням Котовської міської ради №205-ІУ від 09.03.05р.: -п.3.8. «зовнішній благоустрій ділянок садибної житлової забудови мусить включати влаштування огорож..» -п.3.9 «встановлення огорожі по межі сусідніх ділянок здійснюється власниками ділянок або одним з власників (за погодженням з відділом архітектури)». Таким чином, вони мають право спільно з сусідами чи особисто встановити огорожу по визначений госпрозрахунковим проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро межу між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS]. Листом Управління архітектури та земельних відносин за №263 від 15.04.2011 р. було надано дозвіл на улаштування паркану на відстані не менш ніж 0.5м. від стіни гаражу відповідача, для забезпечення проходу до домоволодіння [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та представник обох позивачів у суді адвокат [PERSON] підтримали вимоги позову у повному обсязі та просили його задоволити. Додатково позивач [PERSON] зазначав, що забетонований відповідачем прохід між тильною частиною його будинку та гаражем відповідача має ухил за горизонтом в сторону його будинку, тому дощові води призводять до замокання стіни його будинку. Відповідач [PERSON] та її представник у суді адвокат [PERSON] позов не визнавали у повному обсязі. Свою позицію пояснювали, тим, що існуючий порядок землекористування склався уже давно. При придбанні будинку по [ADDRESS] попередній власник пояснила їй, відповідачу, те що з суміжним попереднім власником будинку по [ADDRESS] було досягнуто домовленості про встановлення хвіртки по межі та використання проміжку між будинком по [ADDRESS] та гаражем по [ADDRESS] для проходу до будинку по вул. [ADDRESS]. ця обставина підтверджується письмовою заявою попереднього власника будинку по [ADDRESS] [PERSON] наданої апеляційному суду Одеської області 16.09.2009 року при розгляді попередньої цивільної справи з цього ж приводу. В середині 90-х років вона цей прохід забетонувала. Іншого проходу до власного будинку не має, оскільки від сусіда з іншого боку його земельна ділянка забудована гаражем. Крім цього рішенням комісії Котовської міської ради по розгляду земельних спорів від 20.05.2014 року щодо розгляду питання її відмови від погодження межі земельної ділянки для приватизації позивачами своєї земельної ділянки було визначено умови приватизації з урахуванням рішення суду про не встановлення паркану по межі для перешкодного проходу до земельної ділянки [ADDRESS]. Крім цього вказували, що стороною позивача не доведено обставин їхньому перешкоджанню у користуванні земельною ділянкою площею 0.0703га., оскільки спірний прохід є загальнодоступним. Тому просили у позові відмовити у повному обсязі. Представник Котовської міської ради, в особі Комісії по розгляду земельних спорів Котовської міської ради, в судові засідання не з'являвся. Клопотань чи заперечень до позову не виказав. Тому справу розглянуто у відсутність цього представника. Вжитті судом заходи щодо надання сторонам можливості на укладання мирової угоди у справі, шляхом оголошення для цього погодженої зі сторонами перерви у судовому засіданні, позитивного вирішення не дали. Вислухавши сторони та дослідивши письмові докази у справі, оглянувши письмову заяву [PERSON] у матеріалах цивільної справи №1516/2436/2011 провадження №2/1516/450/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною та встановлення паркану, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Одночасно положеннями ч.2 ст.59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а ст. 126 цього ж Закону передбачає, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Як вбачається з матеріалів справи - позивачі [PERSON] та [PERSON] 22.07.2014 року набули в приватну спільну часткову власність, кожному по ? частини, земельну ділянку, загальною площею 0,0703 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 09949 (а.с.13). Цільове призначення цієї земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В установленному Законом порядку в цей же день, за ними було зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАУ № 062394 від 22.07.2014 року (а.с.15). Вказані земельні ділянці присвоєно кадастровий номер 5111200000:02:017:029, та встановлені межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.14). Крім цього, зазначена земельна ділянка закріплена в натурі (на місцевості) межовими знаками в кількості 8 шт., про що складено акт прийому-передачі межових знаків на зберігання від 23.05.2014 року (а.с.16). Таким чином, відповідно до вищевказаних норм закону, позивачі належним чином набули у приватну спільну часткову власність земельну ділянку, загальною площею 0,0703 га., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Також з пояснень сторін і матеріалів справи, зокрема Висновку судової будівельно-технічної експертизи № 21-10 від 2.08.2010 року щодо встановлення земельного сервітуту на земельні ділянці по [ADDRESS] (а.с.10), вбачається, що частину цієї земельної ділянки площею біля 16 кв.м., що знаходиться з боку тильної частини будинку [PERSON] використовується відповідачем у справі для проходу до власного будинку по [ADDRESS]. Згідно ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України , і власник земельної ділянки має право використовувати її на власний розсуд відповідно до її цільового призначення, а ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушне і ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Статтею 110 ЗК України визначено, що на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження ( обтяження) в обсязі , передбаченому законом або договором. Одночасно ч.2 ст.111 цього кодексу встановлено, що обмеження у використанні земельної ділянки підлягають державній реєстрації і діють стягом терміну , встановленому законом або договором. Згідно положень ст.ст.401-402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Аналогічні вимоги щодо земельно сервітуту встановлені ст.ст.96-100 ЗК України. Рішенням Котовського міськрайоного суду Одеської області від 15.03.2011 року (справа №2-27/2011 суддя Фабіжевський С.А.) у позові [PERSON] до [PERSON] про встановлення земельного сервітуту було відмовлено (а.с.17). Рішенням Котовської міської ради від 25.06.2014 року №561-УІ «Про затвердження пооектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) (а.с.12) щодо надання позивача у власність земельної ділянки по [ADDRESS], не заначено обмежень або обтяжень стосвно цієї земельної ділянки у вигляді права відповідача на її використання для проходу до власного будинку. Як вбачається із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5101137882014 від 26.05.2014 року відомості про обмеження у використанні земельної ділянки [ADDRESS] не зареєстровані (а.с.14 на звороті). Також з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАУ № 062394 від 22.07.2014 року не вбачається реєстрації обтяжень чи обмежень щодо земельної ділянки позивачів (а.с.15). Відповідно до вимог чинного законодавства рішення комісії Котовської міської ради по розгляду земельних спорів від 290.05.2014 року про погодження межі між земельними ділянками за умови невстановлення паркану (а.с.34) та письмова заява попереднього власника будинку по [ADDRESS] [PERSON] про домовленість між попередніми співвласниками будинків про використання існуючого спільного проходу, не можуть бути взяті судом до уваги як належні та допустимі докази, щодо наявності обмежень чи обтяжень стосовно земельної ділянки позивачів. Таким чином доводи відповідача про наявність у нього законного права на використання для своїх потреб спірної частини земельної ділянки позивачів не підтверджуються належними доказами цьому. Згідно ч.1 ст.19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Тобто, позивачі не можуть бути примушені судом до надання частини їх земельної ділянки для використання відповідачем для своїх потреб. Частиною 2 ст.152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Аналогічне положення щодо захисту права власності визначено також ст.391 ЦК України. Вибір способу захисту права власності належить власнику. Положеннями ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства. Вибраний позивачами спосіб захисту свого права власності на землю шляхом встановлення твердої межі між земельними ділянками у вигляді паркану відповідає вимогам ст.106 ЗК України яка визначає, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж. Відповідно позовна заява в частині зобовязання відповідача не чинити перешкод у встановлені паркану між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позову в частині зобовязання відповідача не чинити перешкод позивачам у користуванні їх земельною ділянкою загальною площею 0,0703 га, то така вимога задоволенню не підлягає, оскільки позивачами не доведено належними доказами в чому конкретно виражається їм перешкода у користуванню всією цією земельною ділянкою, цільове призначення якої є будівництво і обслуговування будинку і господарських будівель. Більш того, як свідчить із пояснень сторін і матеріалів справи частина паркану по межі між земельними ділянками уже давно встановлена і ця обставина не є предметом спору. Доступ позивача [PERSON] до проходу для обслуговування свого будинку з тильної його сторони є вільним через хвіртку встановлену відповідачем у паркані з боку [ADDRESS] (а.с.43-44). Тому законних підстав для задоволення цієї частини позову суд не находить. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України на відповідача слід покласти документально підтвердженні судові витрати по справі у вигляді сплаченого позивачем [PERSON] судового збору у розмірі 243,60 коп.

Outcome: partial