Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

в обгрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 18.09.1976 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, після реєстрації якого чоловік змінив своє прізвище на «[PERSON]». В шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 26.01.1994 року шлюб між позивачкою та [PERSON] розірвано. Однак, одразу ж після цього вони помирилися та продовжували проживати однією сім'єю в квартирі [ADDRESS]. Ця квартира належала в рівних частках на праві спільної часткової власності колишньому подружжю та їх дітям. Незважаючи на розірвання шлюбу, вони з колишнім чоловіком [PERSON] підтримували сімейні стосунки як чоловік та дружина, вели спільне господарство, виховували спільних дітей, турбувалися один про одного, були однією сім'єю. Їх сімейний бюджет складався із заробітків [PERSON] та позивачки, яка неодноразово їздила за кордон, продавала товари, а гроші від продажу витрачала на потреби сім'ї. За спільно зароблені гроші вони утримували сім'ю, сплачували комунальні послуги, харчувалися, проводили ремонт в квартирі, мали спільні інтереси, спільних друзів, яким навіть не було відомо про вказане розірвання шлюбу. В квітні 2003 року [PERSON] по робочій візі поїхав на заробітки в Ірландію, однак, стосунків ні з позивачкою, ні з дітьми, а згодом і онуками, не припинив. При цьому позивачкою в банку «Аваль» був відкритий банківський рахунок, на який [PERSON] переказував грошові кошти з Ірландії, які також витрачалися на потреби сім'ї, оплату за членство в садівницькому товаристві «Мічурінець», членство в гаражно-будівельному кооперативі «Автомобіліст». Зазначає позивачка, що двічі на рік [PERSON] приїжджав у відпустки додому на два тижні, які проводив разом із нею та дітьми, привозив подарунки, гроші, вони разом відвідували родину, друзів, які сприймали їх як сім'ю. 08.08.2008 року під час перебування [PERSON] у черговій відпустці між ним і позивачкою повторно укладено шлюб. Після цього [PERSON] знову поїхав в Ірландію з наміром припинити там працювати та назавжди повернутися додому. У вересні 2009 року в телефонній розмові [PERSON] повідомив позивачку, що термін його робочої візи закінчується і згідно із законодавством Ірландії він зможе отримати від роботодавця грошову компенсацію в сумі 15 000 євро за умови, що є одиноким та представивши свідоцтво про розірвання шлюбу. Не бажаючи втратити вказану компенсацію, позивачка погодилась на фіктивне розірвання шлюбу, яке відбулося 27.10.2009 року, і в грудні 2009 року [PERSON] отримав зазначену грошову компенсацію. Питання про реєстрацію шлюбу втретє для них було другорядним, оскільки фактичні сімейні стосунки між ними продовжувалися. На початку 2012 року [PERSON], залишивши сім'ю, став проживати з відповідачкою [PERSON] в квартирі [ADDRESS], яка на підставі договору про дольову участь у будівництві житла будувалася за рахунок грошових коштів дочки позивачки та [PERSON] - відповідачки [PERSON] Позивачка також зазначає, що в періоди її проживання однією сім'єю із [PERSON] без реєстрації шлюбу ними за спільні кошти придбане певне майно, яке оформлено на ім'я [PERSON], оскільки вони вважали себе сім'єю, довіряли одне одному і не мали наміру ділити дане майно. Зокрема, в 1988 році вони з [PERSON] вступили до садівницького товариства «Мічурінець» та отримали в користування садову ділянку по [ADDRESS] в м.Коломиї, площею 0,0600 га, на якій в 1988-1993 роках розпочато будівництво садового будинку, яке на даний час незавершене. Крім того, в 2006 році вони з [PERSON] придбали гараж [NUMBER] в гаражно-будівельному кооперативі «Автомобіліст», що знаходиться в м. Коломиї, по [ADDRESS] 2009 році [PERSON] відкритий банківський рахунок в Івано-Франківському відділенні ПАТ КБ «Приватбанк», на якому перебувають їх спільні з позивачкою кошти. У 2010 році ними придбаний автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску. [INFO] року [PERSON] помер. В день його поховання позивачка, родичі та друзі дізнались про те, що незадовго до смерті, а саме 17.05.2013 року, він уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] Тому остання претендує на частку у вищевказаному майні, яке входить до складу спадщини. Посилаючись на положення ст.74 Сімейного кодексу України, позивачка просить встановити факт її проживання із [PERSON] однією сім'єю без перебування в шлюбі в періоди з 27.01.1994 року по 08.08.2008 року та з 28.10.2009 року по 01.01.2012 року, а також визнати спільною сумісною власністю вищевказане майно, набуте ними за час проживання однією сім'єю, визнати за нею право власності на 1/2 частку даного майна та припинити право спільної сумісної власності на це майно. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Прозорова О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали із зазначених підстав. Додатково позивачка пояснила, що за зароблені [PERSON] в Ірландії грошові кошти вони погашали заборгованість по оплаті комунальних послуг, встановлювали нову систему опалення. Позивачка пояснила, що вищевказаний спірний автомобіль було придбано в лютому 2010 року ними з [PERSON] за зароблені ним в Ірландії 10 000 євро, оскільки у них були плани спільно займатися підприємницькою діяльністю і вказаним автомобілем [PERSON] мав привозити товар. Позивачка також зазначила, що в 2010 році [PERSON] проводив ремонт в належній дочці [PERSON] квартирі [ADDRESS], там знаходилися деякі його речі. В жовтні 2010 року позивачка побачила його в цій квартирі разом з відповідачкою [PERSON] Після цього випадку він просив пробачення у позивачки, вона пробачила, і їх сімейні відносини збереглися, оскільки вони продовжували разом проживати. Щоправда, вона стала пильніше слідкувати за своїм колишнім чоловіком та частіше приходити в зазначену квартиру. Починаючи з 2011 року, [PERSON] інколи (2-3 рази в тиждень) ночував в цій квартирі. Однак, коли він приходив додому, позивачка готувала йому їжу та прала білизну. Позивачка та її представник пояснили, що після остаточного повернення з Ірландії [PERSON] перебував на обліку в Коломийському міськрайонному центрі зайнятості, де отримував незначну допомогу по безробіттю. Іншого доходу він не мав. В грудні 2011 року позивачка побачила відповідачку [PERSON] на балконі вказаної кватири №47. З приводу цього вона запитувала колишнього чоловіка, однак, останній вказане заперечував. В грудні 2011 року дочка [PERSON] застала [PERSON] та [PERSON] в даній квартирі та проганяла їх. Вони пояснювали, що хочуть разом проживати, однак, не мають де. Після цього [PERSON] залишив позивачку, і вона вважає, що їх сімейні відносини остаточно припинилися з 01.01.2012 року. На підставі наведеного позивачка та її представник просять позовні вимоги задовольнити. При цьому вони, посилаючись на документи, які надіслані до суду ПАТ КБ «Приват банк», уточнили розмір спірного банківського вкладу, який становить 5 000 доларів США та 860 доларів США нарахованих процентів. Позивачка претендує на 1/2 частину даних грошових сум та іншого вищевказаного спірного майна. На підставі наведеного позивачка та її представник просять позовні вимоги задовольнити, а також присудити на користь позивачки понесені нею судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правову допомогу. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, подавши письмове заперечення проти позову. Вона також пояснила, що в 1992 році помер її чоловік. В 2001 році вона познайомилася з [PERSON] Спочатку вони зустрічалися як друзі, він розповідав, що розлучений та не проживає зі своєю дружиною. В 2008 році [PERSON] приїхав з Ірландії та говорив відповідачці, що йому з метою продовження терміну робочої візи необхідно одружитися. Вона відповіла, що до цього кроку ще не готова. Тому він вдруге зареєстрував шлюб зі своєю колишньою дружиною. Зі слів [PERSON] [PERSON] відомо, що після повторного розірвання шлюбу між ним та позивачкою, що мало місце 27.10.2009 року, сімейні відносини між ним та позивачкою юридично та фактично припинені з вини останньої. В грудні 2009 року [PERSON] та [PERSON] вирішили розпочати ремонт у вищевказаній квартирі №47 та разом купували все необхідне для цього. Вона також надавала на це грошові кошти, отримані від продажу її однокімнатної квартири. З січня 2010 року вони разом проживали, а у лютому 2010 року вони купили спірний автомобіль для доставки необхідних для вказаного ремонту будматеріалів тощо. [PERSON] також пояснила, що 22.09.2010 року дочка позивачки та [PERSON] - відповідачка [PERSON] була присутня на дні народженні [PERSON] В жовтні 2010 року позивачка побила останню, в зв'язку з чим вона та [PERSON] зверталися в Коломийський МВ УМВС. В матеріалах відповідного матеріалу про відмову в порушенні кримінальної справи по даному факту наявні письмові пояснення [PERSON], де він вказує, що протягом останніх чотирьох місяців проживає з відповідачкою [PERSON] у вказаній квартирі №47. Отже, факти спільного проживання позивачки з [PERSON] без укладення шлюбу в спірні періоди є надуманими і спростовуються письмовими доказами, фото - та відеозйомками, показами допитаних в судовому засіданні свідків. Представник відповідачки також зазначає, що протягом всього часу перебування [PERSON] на роботі в Ірландії він там і проживав, що виключає спільне проживання в цей час з позивачкою. При цьому приїзд додому на короткострокові відпустки не змінюють вказаного місця його проживання. В зв'язку з наведеним відсутні будь-які підстави для визнання права власності позивачки на частину спірного майна. Крім того, твердження позивачки про спільне будівництво з [PERSON] спірних садового будинку, гаражу в 1988-1993 роках не відповідає дійсності та спростовується проектно-технічними документами на ці будівлі, зокрема, договором на виконання проектних робіт, будівельним паспортом, повідомленням про початок виконання будівельних робіт та іншими документами, виготовленими в 2012 році. Вказаний представник просить критично оцінити визнання позову іншими відповідачами, оскільки вони є дочками позивачки та з етичних міркувань не можуть заперечувати проти її вимог. Тому в задоволенні позову відповідачка [PERSON] та її представник просять відмовити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, 21.11.2014 року вони звернулися до суду з письмовими заявами, в яких зазначають, що позовні вимоги визнають, а справу просять розглядати без їх участі. Поряд з тим, будучи присутньою в судовому засіданні 15.12.2014 року, відповідачка [PERSON] пояснила, що позивачка та [PERSON] - це її батьки. Вони разом проживали до 2012 року, мали спільний бюджет. З 2000 по 2003 роки батько працював в м.Києві, звідки приїжджав додому щокварталу, і проводив час разом з позивачкою та дочками. Після цього батько працював в Ірландії, звідки пересилав позивачці гроші, купував ювелірні вироби. Також [PERSON] дарував подарунки вказаній відповідачці. Остання також зазначила, що її батьки разом погашали спільні борги, переробляли систему опалення в спільній квартирі, разом святкували родинні свята. Коли батько остаточно повернувся з Ірландії, то продовжував проживати з позивачкою. В 2010-2011 роках він не проживав з [PERSON], а в 2012 році він залишив сім'ю. Приблизно за місяць до смерті батька їй та сестрі [PERSON] стало відомо, що батько одружився з [PERSON], яку вони раніше бачили у вищезазначеній квартирі №47. Тому [PERSON] вважає, що позов слід задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, перевіривши матеріали справи, і, оцінюючи досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно з положеннями п.1 ч.5 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області 11.10.2013 року, позивачка 18.09.1976 року зареєструвала шлюб з [PERSON], який після реєстрації шлюбу змінив прізвище на «[PERSON]». У даному витязі також зазначені відомості, що 26.01.1994 року вказаний шлюб розірвано, актовий запис №16 (т.1, а.с.13). Згідно з копією свідоцтва про шлюб [PERSON] та позивачка повторно одружилися 08.08.2008 року. Шлюб зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №333 (т.1, а.с.12 ). Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого повторно 19.07.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області вказаний шлюб розірвано 27.10.2009 року, актовий запис № 163 (т.1, а.с.14). Судом також встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим 31.03.1996 року Бюро по приватизації державного житлового фонду та зареєстрованим 11.01.2001 року Коломийським МБТІ в реєстрову книгу за № 5053, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частинах належить квартира [ADDRESS] (т.1, а.с. 16). На фото таблицях із зазначеними датами - 17.10.2010 року, 04.06. та 02.09.2011 року зображено перебування [PERSON] та [PERSON] в колі друзів та спільного святкування певних подій (т.1, а.с.143-147). Згідно зі свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] одружилися 17.05.2013 року. Шлюб зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия реєстраційної служби Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №138 (а.с.187 ). Згідно з копією свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] року в м.Коломиї (т.1, а.с.15). Відповідно до положень ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частинами 1-3 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до правил, вказаних в ч.ч.1, 3, 4 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частинами 1-3 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до положень ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст.68 вказаного Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до правил ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ч.1 ст.74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з п.п.19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. При застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до правил ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Із долучених до матеріалів справи листа та поштових конвертів, адресованих [PERSON] із Ірландії позивачці [PERSON], із датами їх відправлення - 20.05., 03.09., 04.11.2003 року, та конверта, адресованого останньою [PERSON] 20.06.2007 року, вбачається, що між цими особами відбувалась переписка під час перебування [PERSON] на роботі у вказаній країні (т.1, а.с.28-33). Відповідно до квитанцій про сплату пайових внесків [PERSON] в 2007, 2008, 2012 та 2013 роках вносив до Коломийського садівницького товариства « Мічурінець» членські внески за земельну ділянку - сад [NUMBER], масив (вул.) «Дружба» у вказаному товаристві, а також плату за гараж №364, 369 в 2007- 2009 роках в Г.Б. К. «Автомобіліст». Згідно з довідкою від 08.10.2013 року [PERSON] з 11.08.2006 року був членом даного гаражно-будівельного кооперативу та власником гаража [NUMBER] (т.1, а.с.44, 45, 57, 58, 68). Згідно з квитанціями від імені [PERSON] здійснювалася оплата послуг телефонного зв'язку з 2005 року по січень 2013 року за номером телефону «5 58 17» (т.1, а.с. 47-56). Фототаблицями (стор.1-9) стверджується перебування [PERSON] в Ірландії (в 2003, 2007 роках), а також спільне перебування [PERSON] та [PERSON] на святкуваннях днів народжень в колі сім'ї та друзів та відвідування певних місць (в 1998-2006, 2010 роках (т.1, а.с.59-67)). Крім того, факт проживання однією сім'єю позивачки та її колишнього чоловіка протягом першого спірного періоду стверджується також показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON]., [PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON], [PERSON] Факт спільного проживання позивачки та [PERSON] в період з 27.01.1994 року до 08.08.2008 року, хоча і заперечила відповідачка [PERSON], однак, ні нею, ні її представником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних заперечень. Твердження вказаного представника, що місцем проживання [PERSON] в період його роботи в Ірландії була саме ця країна суд вважає безпідставним, оскільки [PERSON] перебував на роботі тимчасово, періодично приїжджав додому, тобто у вищевказану спільну квартиру [ADDRESS], підтримував протягом всього періоду роботи зв'язки з позивачкою. Тому суд вважає, що в зв'язку з тимчасовим перебуванням в Ірландії він не змінював свого постійного і зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання в зазначеній квартирі. Судом встановлено, оскільки не заперечується сторонами, що в період з 27.01.1994 року по 08.08.2008 року ні позивачка, ні [PERSON] не перебували в будь-якому іншому шлюбі. Судом встановлено, що відповідно до наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» виписок по особових рахунках [NUMBER] та [NUMBER], відкритих на ім'я [PERSON], розмір грошового вкладу становить 5 000 доларів США, а розмір нарахованих на вказаний вклад відсотків - 860 доларів США (т.2, а.с.11-22). Відповідачкою [PERSON] та її представником не зазначено будь-якого іншого джерела походження вказаних коштів, ніж вказане позивачкою, а саме, що вказані грошові кошти зароблені в період спільного проживання [PERSON] та позивачки. В зв'язку з вищенаведеним суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог щодо встановлення спірного факту за період з 27.01.1994 року по 08.08.2008 року та визнання спільною сумісною власністю спірного гаражу та грошових коштів. Судом встановлено, що відповідно до листа - відповіді Центру надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування м.Коломиї, Коломийського, Городенківського та Снятинського районів при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області №1195 від 18.10.2013 року автомобіль марки «Volkswagen Caddy», 2005 року випуску, номерний знак « [NUMBER]», згідно з базами даних автоматизованого обліку зареєстрованого транспорту Державтоінспекції області АІПС «Автомобіль» та НАІС зареєстрований за [PERSON], [INFO]. Дата реєстрації вказаного автомобіля - 25.02.2010 р. (тимчасовий облік), 25.08.2010 р. (постійний облік (т.1, а.с.27)). Стороною відповідачки [PERSON] також не вказано і не доведено джерела походження грошових коштів, за які придбано вказаний автомобіль, а також, що він придбавався саме в зв'язку з проведенням ремонту у вищевказаній квартирі №47. При цьому не заперечується той факт, що після остаточного повернення з Ірландії [PERSON] перебував на обліку в Коломийському міськрайонному центрі зайнятості, де отримував незначну допомогу по безробіттю. Вказане також підтверджується довідками вказаної установи від 21.01.2015 року, згідно з якими [PERSON] перебував на зазначеному обліку протягом лютого-квітня 2010 року, допомога по безробіттю вказана «0», а за січень, лютий 2011 року - в загальному розмірі 825, 86 грн. (т.1, а.с.240, 241). Не надано також відповідачкою жодних доказів про наявність та розмір її доходів в спірні періоди. Крім того, [PERSON] та її представник покликаються на письмові пояснення [PERSON] від 09.10.2010 року, які містяться у вищевказаному відмовному матеріалі №2236/3137. В цих поясненнях [PERSON] вказує, що він проживає з [PERSON] протягом останніх чотирьох місяців, тобто з червня 2010 року. Натомість спірний автомобіль зареєстрований на ім'я [PERSON] 25.02.2010 року. Тому заперечення [PERSON] проти позовних вимог, що стосуються вказаного майна, суд також вважає необґрунтованими. Вирішуючи іншу частину позовних вимог, суд враховує покази допитаних в судових засіданнях свідків, жоден з яких чітко не пояснив до якого часу проживали однією сім'єю позивачка та [PERSON] та з якого саме часу останній почав постійно проживати з відповідачкою [PERSON] Суд вважає, що цьому є об'єктині причини, адже вказані обставини стоcуються особистого життя і не можуть бути достеменно відомі стороннім особам. Враховуючи, що позивачка в судовому засіданні зазначила, що [PERSON] залишив сім'ю в грудні 2011 року, ненадання обгрунтованих заперечень даного факту відповідачкою [PERSON], визнання позовних вимог іншими відповідачами, суд вважає, що позовні вимоги, що стосуються встановлення спірного факту проживання однією сім'єю, підлягають частковому задоволенню, а саме за період з 28.10.2009 року по 01.12.2011 року. Суд вважає, що протягом цього часу [PERSON] лише зустрічався з [PERSON], що не має жодного юридичного значення. Покликання сторони відповідачки [PERSON] на нібито примусове визнання позову іншими відповідачами, оскільки позивачка є їх матір'ю, суд вважає надуманими, адже останні є дочками померлого [PERSON], а тому вони згідно з правилами ст.1261 ЦК України належать до першої черги спадкоємців за законом, і у разі задоволення позову їх частки значно зменшаться. Поряд з тим, відповідно до копій будівельного паспорта на будівництво садового будинку в [ADDRESS], виданого 08.10.2012 року відділом архітектури та містобудування управління архітектури, містобудування та капітального будівництва Коломийської міської ради, повідомлення ІФ 062130220723 про початок виконання будівельних робіт/про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованого інспекцією державного архітектурно-будівельною контролю в Івано-Франківській області від 18.01.2013 року за № 719102-81 148н [PERSON] зазначений замовником вказаного будівництва ( т.1, а.с. 140- 141). Копією довідки №298, виданою проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро відділом архітектури та містобудування 17.12.2012 року, стверджується , що [PERSON] був забудівником зазначеного садового будинку, згідно з розробленою проектною документацією вказане будівництво відноситься до ІІ категорії складності згідно ДБН А2.2-3-2004 С.29 т згідно державного класифікатора ДК 018-2000 присвоєно код 1110.4 (т.1, а.с.143). Оскільки факт проживання з 01.01.2012 року [PERSON] з відповідачкою [PERSON], не заперечується ніким зі сторін, а тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не потребує доказування, то позовні вимоги, що стосуються спірного садового будинку, суд вважає безпідставними і в задоволенні цієї частини вимог слід відмовити. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В зв'язку з цим відповідно до правил ч.1 ст.88 ЦПК України позивачці слід присудити понесені нею судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд враховує вартість спірного майна, вказану у документах, наданих позивачкою, оскільки вказана вартість ніким не оспорювалась. Таким чином, загальний розмір сплаченого позивачкою судового збору за розмір частково задоволених позовних вимог складає 1 008, 40 грн., що є різницею між загальним розміром сплаченого позивачкою судового збору (т.1, а.с.1, 123, 243, 244, т.2, а.с.24) та розміром судового збору, який сплачено за вимогу, в задоволенні якої відмовлено. Зазначений розмір судових витрат підлягає присудженню з відповідачів в рівних частинах. Щодо витрат на правову допомогу, то на їх підтвердження позивачкою долучено квитанції за послуги, надані адвокатом Прозоровою О.М. в жовтні-грудні 2013 року (т.1, а.с.245-247). Однак, даний позов пред'явлено 21.10.2014 року. Тому суд вважає, що позивачкою не доведено, що вона понесла дані судові витрати саме в зв'язку із даною справою, та не присуджує їх. На підставі наведеного, ст.321, 372 ЦК України, ст.ст.3, 63, 68, 70, 74 СК України, та,

Outcome: partial