Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом до Одеського інституту Міжрегіональної Академії Управління Персоналом (далі МАУП) про стягнення заборгованості по зарплаті та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що незважаючи на його численні запити та запити Томашпільського районного суду до МАУП щодо надання документів про зарплату позивача за весь період його роботи в інституті, починаючи з квітня 2004 року по 1 квітня 2013 року, МАУП до цих пір не надано відповідей на запити та не надало зазначених документів. Це, зокрема, пояснюється тим, що порівняння фактично отриманих позивачем доходів відповідно даних наданих йому Пенсійним фондом, суттєво відрізняється та є значно нижчим доходів від передбачених штатними розписами Згідно рішення Томашпільського районного суду від 10 жовтня 2013 року, яке вступило в законну силу, було доведено суттєву недоплату позивачу зарплатних коштів. Однак рішення суду не виконано досі, через що позивач вимушений звернутися до суду. Також позивач зазначив, що відповідно до наявних документів він мав отримати за 2010р. - до виплати 33279,19 грн., фактично отримав - 20306,12 грн., недоплата становить - 12793.07 грн.; за 2011р. - 37012,00 грн., фактично отримав - 26272,54 грн., недоплата - 10739,46 грн.; за 2012р. - 37539,16 грн., фактично отримав - 27363,36 грн., недоплата - 10175,80 грн.; за січень-березень 2013р - 9381,00 грн., фактично отримав - 7819,24 грн. недоплата - 1561,76 грн. Таким чином, за розцінками МАУП, що суттєво, всупереч нормативних актів Міністерства освіти та науки України занижені, позивач не отримав за період з 1 січня 2010 р. по 31 березня 2013 р. - 35 270,09 грн. Також позивачу не було виплачено оздоровчих за 2010р. - 3152 грн., 2011р. - 3760 грн., 2012р. - 3760 грн., 2013р. - 4800 грн. Всього - 15 472 грн. Окрім того, позивачу досі не виплачено кошти, які він мав отримати за договором №3 від 19 червня 2013р. між ним та МАУП відповідно Актів здавання-приймання наданих послуг від 27 червня 2013р. та 3 липня 2013р., відповідно на суми 494,40 грн. та 247,20 грн. Всього - 741,6 грн. [PERSON] пішов на зустріч Інституту та погодився взяти участь в державних іспитах, захисті дипломних і курсових робіт, практик тощо, будучи звільненим у ганебний спосіб з посади директора інституту. Довідку про доходи позивача та рух коштів на його особистому зарплатному рахунку за час роботи позивача в Академії з 2004 по 2013 р. йому навмисно до цих пір не надано. Відповіді на його заяви з цього приводу він також не отримав. Запити суду щодо цього залишились не виконаними, проігнорованими адміністрацією ОІ МАУП та ПАТ ВНЗ МАУП м. Київ. Також позивач зазначив, що у відповідності до ст. ст. 47, 116 КЗпП України, відповідач був зобов'язаний в день звільнення видати йому належним чином заповнену трудову книжку та виплатити розрахункові кошти, однак, відповідач до цих пір не сплатив розрахункової суми. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини підприємства належних позивачу сум в день звільнення, підприємство повинно було сплатити йому середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, окрім прямої заборгованості заробітної плати, відповідач повинен був сплатити позивачу компенсацію за затримку розрахункових коштів(ст. 117 КЗпП України) в розмірі 17 000 грн. А у відповідності до п. 2 Постанови КМ України "Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати" відповідач повинен виплатити позивачу компенсацію (індексацію) за кожен місяць затримки відповідно до індексу споживчих цін та компенсацію за затримку розрахункових коштів (ст. 117 КЗпП України) в розмірі 17 000 грн. Несвоєчасна та неналежна виплата заробітної плати за час роботи в МАУП змусила позивача отримувати кредити в банку для утримання житла, соціальних потреб, лікування членів його сім'ї. Несвоєчасна та неналежна виплата заробітної плати за час роботи в МАУП принижували позивача, його честь та гідність, так як він є публічною людиною. Позивач страждав з цього приводу та страждає по теперішній час. За причини невиплати йому зарплатних коштів на нього були накладені штрафні санкції банків - «Райфайзен банку Аваль» та «Укрсоцбанку» («Юнікредіт банк»), Враховуючи вищевикладене, [PERSON]просить суд зобов'язати відповідача сплатити йому заборгованість по заробітній платі з 1 січня 2010 р. по 31 березня 2013 року, відповідно тарифних ставок за займаними ним посадами в МАУП в сумі 35270,09 грн., оздоровчі в сумі 15 472 грн., за виконання договірних робіт в сумі 741,60 грн., компенсацію за затримку розрахункових (ст. 117 КЗпП України) в розмірі - 17000 грн. ; моральну шкоду в розмірі - 50 000 грн. Всього - 118 483,69 грн. 29 травня 2014 року позивач звернувся до суду із позовною заявою у якій збільшив позовні вимоги, а саме просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 150000 грн. В подальшому позивач відмовився від позову в частині стягнення компенсації за затримку розрахункових в розмірі - 17 000 грн. та проведення індексації невиплаченої заробітної плати. 10 червня 2014 року надійшло заперечення проти позову від відповідача по справі ПАТ «Вищий навчальний заклад» Міжрегіональна Академія Управління персоналом», в якому відповідач зазначає, що вимоги, які викладені в позовній заяві, є незаконними, необгрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству . В судовому засіданні позивач [PERSON] позов зі зміненими позовними вимогами підтримав за обставин, зазначених у ньому, попросив позов задовольнити. Крім того просив стягнути з відповідача грошові кошти за виконання робіт за договором про надання послуг. Представники відповідача Стрелкова З.С та Споришев М.О. позов не визнали. Стрелкова З.С. в судовому засіданні пояснила, що питання щодо виплати недоплачених коштів [PERSON] вже вирішувалося Томашпільським районним судом Вінницької області, щодо якого є рішення від 10 жовтня 2013 року. Вважає, що нарахування по заробітній платі нараховувалось та виплачувалося згідно штатного розпису. Також наголосила, що кожен рік ВУЗом видається наказ про відпустку викладачів, згідно якого викладачі отримують належні їм кошти. Представник відповідача за довіреністю Споришев М.О. також наголосив, що справа вже розглядалася Томашпільським районним судом, в результаті якої винесено рішення від 10 жовтня 2013 року. Також пояснив, що позивачу не могло нараховуватися 0,5 ставки професора, так як [PERSON] працював за погодинною оплатою праці. Щодо оздоровчих коштів, то вони не виплачувались нікому. Суд заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Як вбачається із наказу № 34-к від 8 жовтня 2003 року, [PERSON] призначено викладачем правових дисциплін з 17 жовтня 2003 року з погодинною оплатою праці за сумісництвом (а.с.71). Відповідно до наказу № 16-к від 10 квітня 2004 року [PERSON] - викладача правових дисциплін Одеської філії МАУП переведено доцентом на постійне місце роботи з 10 квітня 2004 року з окладом згідно тарифікаційного списку (а.с.70). З оглянутої в судовому засіданні трудової книжки позивача вбачається, що останнього було призначено наказом № 11-о від 30.08.2004 року завідувачем кафедри права. Рішенням академічної ради Міжнародної Кадрової Академії від 29 травня 2006 року, [PERSON] присвоєно вчене звання «Професор кафедри права» та видано атестат серії [NUMBER], про що також є відповідний запис у особовій картці позивача (а.с.20). Так, згідно копії штатного розпису Одеського інституту МАУП на 2010 рік, посадовий оклад завідуючого кафедри права становить 2000 грн, професора права 2304 грн. (а. с. 9-10). Відповідно до копії штатного розпису Одеського інституту МАУП на 2011 рік посадовий оклад завідуючого кафедри права становить 2500 грн, професора права 2520 грн (а. с. 11-12). Як вбачається з копії штатного розпису Одеського інституту МАУП на 2012 рік, посадовий оклад завідуючого кафедри права становить 2500 грн, професора права 2520 грн (а. с. 13-14). Щодо окладу завідуючого кафедри за 2013 рік, суд виходить із окладу, встановленого на 2012 рік, оскільки в подальшому відповідачем була встановлена погодинна оплати праці, однак це суперечить наказу № 16-к від 10 квітня 2004 року з якого вбачається, що оплата праці позивачу здійснюється відповідно до встановлено окладу згідно тарифікаційного списку, а не погодинно. Отже, відповідно до вищевикладеного, розмір заробітної плати завідуючого кафедри права Одеського інституту МАУП - позивача у справі [PERSON] повинен становити: за 2010 рік - 3152 грн. на місяць ( посадовий оклад 2000 грн. + 0,5 ставки професора кафедри права 1152 грн)., за 2011 рік - 3760 грн. (посадовий оклад 2500 грн. + 0,5 ставки професора кафедри права 1260 грн.), за 2012 рік - 3760 грн. (посадовий оклад 2500 грн. + 0,5 ставки професора кафедри права 1260 грн.) та за 2013 рік також 3760 грн. Як вбачається із копій індивідуальних відомостей пенсійного фонду про застраховану особу, [PERSON] за 2010 рік нараховано - 24901,68 грн., за 2011 рік - 32063,12 грн., за 2012 рік - 33394,43 грн., з січня по березень 2013 року - 9542,64 грн. (а.с.15-18). Таким чином, провівши відповідні розрахунки, суд дійшов висновку, що [PERSON] недоотримав в 2010 році 12973,07 грн., в 2011 році - 10729,46 грн., в 2012 році 10175,80 грн. та в 2013 році - 1561,76 грн., всього 35440,09 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Окрім того, як вбачається зі змісту ст. 57 Закону України «Про освіту» одною із гарантій держави є забезпечення педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплати допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Як встановлено у судовому засіданні та не заперечувалося представником відповідача, допомога [PERSON] на оздоровлення не виплачувалася. Так, враховуючи місячний посадовий оклад за відповідні роки, позивачеві за 2010 рік не було виплачено 3152 грн. допомоги на оздоровлення, за 2011 рік - 3760 грн., за 2012 рік 3760 грн., 2013 рік - 4800 грн. Всього 15472 грн. Також позивач просив стягнути моральну шкоду в розмірі 150000 грн. Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За порушення відповідачем трудових прав [PERSON] йому було завдано моральної шкоди, що полягає у його приниженні, оскільки останній є публічною людиною, займав відповідне становище в суспільстві, є професором права. Визначений [PERSON] розмір моральної шкоди суд вважає частково обґрунтованим, а тому, виходячи з принципу розумності та справедливості, вважає визначити розмір завданої моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Вимоги позивача [PERSON] щодо стягнення з відповідача грошових коштів за виконання робіт за договорами про надання послуг суд до уваги не приймає, оскільки рішенням Томашпільського районного суду від 10.10.2013 року дане питання вирішувалось, зокрема, було відмовлено в цій частині позову, так як вказані вимоги мають характер договірних зобов'язань і не можуть бути предметом розгляду в цій справі про трудові правовідносини, тобто підлягають розгляду в іншій справі. Твердження представників відповідача про те, що такий позов вже розглядався, суд вважає безпідставним, оскільки 10.10.2013 року Томашпільським районним судом був розглянутий аналогічний позов про стягнення заборгованості по заробітній платі, але за інший період. Крім того, згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору позовної заяви майнового характеру встановлюється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», установлена на 2014 рік мінімальна заробітна плата, у місячному розмірі з 1 січня - 1218 грн. Основна сума позову становить у даній справі 50912,09 грн., з відповідача Одеського інституту МАУП підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 509,12 грн. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно вказаного, суд уважає допустити до негайного виконання рішення в частині присудження [PERSON] виплати заробітної плати за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial